ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 259, 2016-08-01 11:00

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.

יעקב מרגי: היום 1 באוגוסט 2016, כ"ו בתמוז תשע"ו.

מירב בן ארי: חברת הכנסת פלוסקוב הגיעה.

יעקב מרגי: טלי, ברוכה הבאה.

טלי פלוסקוב: סליחה על האיחור.

יעקב מרגי: הנושא:

יעקב מרגי: הצעה לסדר היום בנושא הצלת מוזיאון "מרתף השואה" שבהר ציון, של חברת הכנסת טלי פלוסקוב וחבר הכנסת אורן אסף חזן.

יעקב מרגי: חברת הכנסת מירב עמדה על המשמר, פחדה שאני אגנוב לחברתה לסיעה את הדיון.

יעקב מרגי: ההצעה היא לגבי הצלת מוזיאון "מרתף השואה" שבהר ציון.

יעקב מרגי: אני מבין שמרתף השואה נמצא בהר ציון, ואתם יודעים שאם אני אעשה סקר בקרב תלמידי, שלא נדבר על אזרחי מדינת ישראל, כמה יודעים שיש מרתף השואה בהר ציון?

יעקב מרגי: בואו נשאל איפה נמצא קבר דוד, לא יודע כמה יידעו.

טלי פלוסקוב: נכון.

יעקב מרגי: אבל תשאל אותם איפה נמצא – ואני מקווה שאני אומר את זה נכון – האומן 17 ועוד כל מיני כאלה, ואני לא אומר, רק כדי לשים את זה בפרופורציות.

יעקב מרגי: בבקשה, חברת הכנסת טלי פלוסקוב.

טלי פלוסקוב: תודה רבה אדוני יושב הראש, תודה לך קודם כל על העלאת ההצעה לסדר היום.

טלי פלוסקוב: תודה לצוות הוועדה.

טלי פלוסקוב: אני לא נמצאת הרבה בוועדת החינוך, יותר ברווחה, אבל תמיד אני נמצאת כאן ואני יודעת שעולים פה דברים מאד מאד חשובים ולא סתם עולים, אלא גם ההחלטות שיוצאות מכאן הן מאד מאד חשובות ולכן אני באמת רוצה להודות לך על כך.

יעקב מרגי: תודה.

טלי פלוסקוב: תראו, למה אני החלטתי להעלות את הנושא לסדר היום - יצאתי עם משלחת של הכנסת לפולין, למצעד החיים, ושם אנחנו שלושה ימים היינו בהמון מקומות שקשורים לשואה ולזמנים הנוראים שאנחנו עברנו.

טלי פלוסקוב: וכך יצא הגורל שהזמינו אותי לביקור במוזיאון המרתף.

טלי פלוסקוב: ואתם יודעים מה?

טלי פלוסקוב: נדהמתי לגבי תופעה מסוימת, שאני, כאזרחית מדינת ישראל, התביישתי בה.

טלי פלוסקוב: איך יכול להיות שבמדינת פולין, שכמעט אין יהודים במדינה הזאת, המדינה משקיעה כל כך הרבה כסף כדי לשמור על ההיסטוריה של העם היהודי.

טלי פלוסקוב: אני כבר לא מדבר על זה ששם – אדוני, אני ממליצה לך מאד לבקר – יש שם מוזיאון ל-1,000 שנים של יהדות, שזה בכלל משהו יוצא מן הכלל, וכשהיינו בקרקוב וכשהיינו בוורשה וכשהיינו באושוויץ, דברים נפלאים - - -

יעקב מרגי: הייתי שם פעמיים.

טלי פלוסקוב: אה, אז אני לא אומרת לך משהו חדש.

טלי פלוסקוב: באמת, אני יצאתי מהמדינה הזאת מלאת הערכה להנהגת המדינה, על כך שהם שומרים עבורנו על ההיסטוריה של העם היהודי.

טלי פלוסקוב: וכשאני באתי למוזיאון המרתף וראיתי את הדברים שקורים שם והבנתי מהאנשים שמנהלים את המוזיאון שהם לא זכאים לעזרה של המדינה, שהם בקושי מתקיימים, ואז אמרתי רגע, משהו לא בסדר קורה כאן.

טלי פלוסקוב: למה אנחנו, היהודים, לא יודעים לשמור על ההיסטוריה שלנו מצד אחד.

טלי פלוסקוב: מצד שני גם להביא למקום הזה את הנציגים של מדינות אחרות, שמגיעים לארץ ולא מראים להם מה יש לנו כאן ומה אנחנו כעם עברנו.

טלי פלוסקוב: ולמה המדינה לא תומכת במוזיאון הזה?

טלי פלוסקוב: כי שוב אני חוזרת ואומרת – היסטוריה.

טלי פלוסקוב: אם אנחנו לא נכבד את העבר שלנו, אין לנו זכות לעתיד, רבותי.

טלי פלוסקוב: ואז אמרנו – אנחנו חייבים להעלות את הנושא הזה לדיון כדי להבין למה המדינה לא משתתפת בתחזוקת המקומות האלה.

טלי פלוסקוב: אני אומרת שיש שם מקום וגם צורך בכל מקרה גם להשקעה פיזית.

טלי פלוסקוב: אני ממליצה לכל מי שנמצא כאן לבקר במקום.

טלי פלוסקוב: מאד מאד קשה לצאת משם עם עיניים יבשות, רבותי.

טלי פלוסקוב: באמת.

טלי פלוסקוב: ואיפה אנחנו כמדינה?

טלי פלוסקוב: והיום כאחת מהמחוקקים פה בכנסת, אמרתי – אני לא יכולה לעבור על זה בשקט.

טלי פלוסקוב: ולכן אמרתי – אנחנו נעלה את הנושא הזה.

טלי פלוסקוב: אני אשמח לשמוע את הדעה של המשרדים הרלבנטיים.

טלי פלוסקוב: אגב, אני רוצה להגיד לך, אני קצת מכירה את הנושא של המוזיאונים, כי אתה יודע, אדוני, שאני ניהלתי עיר וגם בערד, כשהייתי שם, ראיתי שיש שם מוזיאונים שלא מקבלים תמיכה, יש לנו ואנחנו נעלה את זה במושב הבא.

טלי פלוסקוב: הבטיחו לי שבמושב הבא אנחנו גם נדון בנושא הזה.

טלי פלוסקוב: זאת אומרת בעיני, יש לנו בעיה עקרונית עם המושג הזה – מוזיאונים.

טלי פלוסקוב: מה אנחנו מבינים?

טלי פלוסקוב: מה זה מוזיאון?

טלי פלוסקוב: מוזיאון מוכר, ככה כתוב בכל מקרה בחוק.

טלי פלוסקוב: אני למדתי את החוק כדי להבין למה אני לא מצליחה לקבל תמיכה של המדינה במוזיאונים בערד, ואני מבינה שגם פה כמעט אותה בעיה.

יעקב מרגי: כי מישהו כתב את החוק הזה.

טלי פלוסקוב: נכון אדוני, ולכן אני מאד אשמח אם אנחנו ביחד נשנה.

יעקב מרגי: זה כמו אותו חייט שתופר חליפה לפי מידותיו של המזמין.

טלי פלוסקוב: בדיוק, בדיוק.

טלי פלוסקוב: לכן אני חושבת שאנחנו פה בוועדה שלך, אדוני, כי אני לא רואה מקום אחר שיותר מתאים מהמקום הזה לנושא הזה, כדי לשנות את הקריטריונים של המוזיאונים האלה ולעשות הבדל.

טלי פלוסקוב: לא יכול להיות שמוזיאון בתל אביב ומוזיאון בירושלים או מוזיאון בערד זה אותו קו.

טלי פלוסקוב: לא יכול להיות.

טלי פלוסקוב: וזה מה שאנחנו נצטרך לשנות.

טלי פלוסקוב: לכן זאת ההצעה אדוני.

טלי פלוסקוב: אני כמובן אשמח מאד לשמוע את ההתייחסות של המשרדים הרלבנטיים כאן, ואני מבינה, אני מקווה שנמצאים פה ממשרד התרבות והספורט, אולי גם ממשרד החינוך לעניין, ונראה.

טלי פלוסקוב: ובאמת אולי הדרך היחידה לתקן את המצב הקיים, זה שינוי חקיקה.

טלי פלוסקוב: ואם זה מה שנבין כאן מהדיון, זה מה שנעשה.

יעקב מרגי: מאה אחוז.

טלי פלוסקוב: תודה רבה שוב, אדוני.

יעקב מרגי: אני מאד מודה לך על העלאת הנושא.

יעקב מרגי: אני חושב שהנושא הוא חשוב.

יעקב מרגי: אני זכיתי להיות שם בילדותי ואחר כך בבגרותי, אבל אין ספק שזה דורש התייחסות מעבר למה שהוא מקבל היום.

יעקב מרגי: יש לנו את אנשי מרתף השואה כאן, יושב הראש?

יצחק גולן: כן.

יעקב מרגי: בבקשה, תציג את עצמך.

יצחק גולן: שמי הרב יצחק גולדשטיין, אני יושב ראש עמותת מרתף השואה, וזהו אני מציג את עצמי כמו שביקשת.

טלי פלוסקוב: ספר קצת על המקום.

יצחק גולן: אני אספר קצת על ההיסטוריה.

יצחק גולן: אז קודם כל צריכים להבין שמאחרי המלחמה, בשנת 1945-1946 עד קום המדינה, לא חשבו על אתר זיכרון, אבל מיד בקום המדינה היה אז מנכ"ל משרד הדתות, ד"ר שמואל זנוויל כהנא, וביחד עם משה דיין ועוד קבוצה, גם בן גוריון, הוא החליט להקים אתר זיכרון, אתר תפילה וכעין בית קברות לכל אותם ניצולים שרצו להתאחד עם יקיריהם ואלה שנרצחו.

יצחק גולן: החליטו שהמקום הכי חשוב והכי מסוגל למקום הזה, זה הר ציון.

יצחק גולן: הר ציון זה היה אזור שהיה בידי הצבא, מפורז, על הגבול, אבל זה ליד קברו של דוד המלך, זה המקום הכי מקודש שיכלו להגיע יהודים לעיר העתיקה, בסמוך לקברו של דוד, והרעיון היה להראות את העבר וביחד עם דוד המלך, שהוא התקומה והעתיד, זה המשיח, זה העתיד שלנו.

יצחק גולן: ולכן, ביחד עם 13 ניצולים, ביחד הם ייסדו את מרתף השואה ותקופה קצרה אחר כך, סיימון ויזנטל, שנפטר, הלך לעולמו לא מזמן, הם הביאו ביחד עם הרבנות הראשית מ-20 מחנות השמדה באירופה, אפר של קדושים.

יצחק גולן: זאת אומרת במסמך על חתיכת עור שכתוב בכתב יד סופר, כתוב שם שזה מערימות אפר של 200,000 יהודים.

יצחק גולן: לקחו 20 דגימות מ-20 מחנות וקברו אותם בהר ציון, בתוך מרתף השואה, במרכז של מרכז השואה.

יצחק גולן: הרעיון היה שכל קהילה תבוא, תשים פלקט הנצחה, וליד אפר הקדושים, שזה בעצם מסמל דגימה מכל מחנות ההשמדה שיכלו להגיע אליהם באותו זמן, ויבאו למקום להתקשר לזכר שלהם.

יצחק גולן: תוך זמן קצר, שנים מעטות, הגיעו כמעט 2,000 קהילות.

יצחק גולן: זאת אומר שיש שם שלטי הנצחה של 2,000 קהילות מתוך הניצולים עצמם.

יצחק גולן: וגם הדבר המיוחד היה - - -

יעקב מרגי: מה הגודל של המוזיאון?

יעקב מרגי: מה השטח?

יצחק גולן: השטח הוא לא גדול כל כך, אבל נגיד ביחד עם החצרות, אני חושב בערך איזה 600 מ"ר, משהו כזה, אולי אפילו יותר, 800 מ"ר.

יצחק גולן: אני לא מדויק בעניין.

טלי פלוסקוב: לפי דעתי זה לא קטן, בכל מה שעברתי שם.

יצחק גולן: לא, זה לא קטן.

יעקב מרגי: 600 מ"ר.

טלי פלוסקוב: כן, כן, זה לא רע.

יצחק גולן: ומה שמיוחד היה, שאז בזמנו לא היו מחשבים, אז הניצולים כתבו בכתב יד על מגילות מקלף, מזיכרון, את כל השמות שהם זוכרים, של אותם נרצחים מהקהילה שלהם.

יצחק גולן: ובמשך הזמן הגיעו כל מיני פריטים למקום.

יצחק גולן: אנשים מסרו לד"ר כהנא, שהיה מנכ"ל משרד הדתות ולרבנים הראשיים, פריטים מהשואה, אבל פרטי קודש.

יצחק גולן: זאת אומרת ספרי תורה, שופר שתקעו ביום הכיפורים, כלן מיני פריטים שעם הזמן הגיעו ועם מכתבים שמסרו את זה למקום.

יצחק גולן: כמובן שעם תנאי שאי אפשר למסור את זה, זה כאילו מקום מקודש, בהקדש, לעם ישראל לדורותיו.

יצחק גולן: כך המקום קם.

יצחק גולן: במשך תקופה של בערך 20 או 30 שנה מיד אחרי קום המדינה, יוצאי קהילות, איגודים של קהילות התאגדו ועשו לעצמם יום בשנה שהם הגיעו למקום לזכור את יקיריהם.

יעקב מרגי: תגיד לי, יש יחסי גומלין כלשהם ביניכם לבין יד ושם?

יצחק גולן: לא כל כך.

יצחק גולן: הייתה תקופה שכיד ושם רצו לקום, אז היה ויכוח איפה בדיוק לעשות את זה, ויצא, אחרי הכל, ההיסטוריה הייתה שלמעשה מדינת ישראל החליטה להקים את יד ושם איפה שהיום קיים והיו איזה הסכמים שאיך שהוא זה לא יצא, בלשון המטעה וזה איפה שזה.

יצחק גולן: אפשר להגיד ברבים פה, שהיו בזמנו כספים מוועדת התביעות והיה ויכוח מי יקבל את הכסף והם בסוף לקחו את הכסף ולא נתנו.

יצחק גולן: זה ההיסטוריה.

יצחק גולן: זה כבר 40 שנה ולדעתי זה באמת המפנה ההיסטורי של המקום, השקיעה של המקום.

יצחק גולן: וזהו.

יצחק גולן: וזה אחד על חשבון השני, אבל המקום עדיין, כיוון שיש בו אפר קדושים, הוא מקום קדוש, הר ציון, יש שם הנצחה של כ-2,000 קהילות מיוצאי הקהילות עצמן.

יעקב מרגי: ממה אתם מתקיימים?

יצחק גולן: מתרומות, ובאמת מאד קשה.

יצחק גולן: מאד קשה, כי אנחנו לא מוגדרים בתור מוזיאון, כי זה בעצם מקום הנצחה, זה כעין בית קברות כזה.

יצחק גולן: ויש שם כמובן פריטים שצריך גם אוצר וכל הדברים האלה עולים כספים רבים, אבל עם התרומות ועם השנים ניסינו לשמר את הדברים.

יצחק גולן: שלחנו כל מיני חפצים לידי מוזיאון ישראל, לשמר אותם, ספר תורה ש- - - ודברים כאלה, אבל מאד קשה.

יצחק גולן: עשינו הנגשה לנכים, אבל הכל מכספי תרומות שהם דלים, זה לא כמו מדינה, שזה לא באמת יצא לתפארת עם ישראל וחבל.

יצחק גולן: באמת מאד שמחתי שהגברת פלוסקוב טלי, חברת הכנסת, הגיעה למקום ובאמת הבינה את הצורך ואני מקווה שבעזרת השם, בסוף התהליך, יבינו שמוזיאון בגדר ההוא, בגדר הזה, זה לא העניין, צריך לשמר את המקום לעם ישראל.

יצחק גולן: יש שם פריטים מיוחדים, יחידים מסוגם שאין באף מקום אחר.

יצחק גולן: זאת אומרת שניצולים הביאו, למשל אפילו מעיל.

יצחק גולן: כבודו יושב הראש פתח ואמר על חליפה שתופרים, יש שם חליפה מיוחדת - - -

טלי פלוסקוב: יש לי תמונה.

יצחק גולן: משהו שאין באף מקום אחר בעולם, שקצין נאצי, S.S, ביקש מיהודי, חייט, לתפור לו מגווילים של ספר תורה.

טלי פלוסקוב: אתה לא מבין.

יצחק גולן: וכיוון שזה היה פיקוח נפש - - -

יעקב מרגי: בוא אני אספר לך משהו יותר מזעזע.

יעקב מרגי: לא שהשואה לא מזעזעת, זה הדבר הכי מזעזע שהיה בתולדות האנושות.

יעקב מרגי: לא מזמן, כאן בכנסת, הביאו לנו דוגמא.

יעקב מרגי: בעיר העתיקה מכרו בחנויות ג'ילדה.

יעקב מרגי: אתה יודע מה זה ג'ילדה?

יצחק גולן: לא.

יעקב מרגי: ג'ילדה בתרגום זה עור לניקוי מכוניות, שמשות של מכוניות, על חלקים של ספר תורה מגוויל, חום.

יעקב מרגי: גוויל זה העור הרך הזה.

יצחק גולן: כן, התימנים יותר השתמשו בזה.

יצחק גולן: זו המציאות.

יצחק גולן: ויש שם עוד דבר מיוחד, וזה אני אומר לחברת הכנסת טלי פלוסקוב, יש שם דבר מאד מיוחד שצריך לדעת שאין באף מקום אחר.

יצחק גולן: אנשים יודעים שהשואה הייתה באירופה.

יצחק גולן: הולכים לפולין, אבל זה היה גם בצפון אפריקה.

יצחק גולן: יש לנו שם פריטים, למשל ספר תורה מגואל בדם מהאי ג'רבה.

יצחק גולן: זאת אומרת שהמקום, בעצם עם ישראל בעצמו בנה את זה.

יצחק גולן: זה לא שאיזה גוף בנה את זה, זה נבנה על ידי עם ישראל בעצמו.

יצחק גולן: ולכן המקום הזה חייב התייחסות אמיתית, לכבוד העם.

יעקב מרגי: טוב.

יעקב מרגי: אני רוצה להגיד לך שלפני כשנה נדנד לי, ביקש פגישה השגריר של פולין בישראל.

יעקב מרגי: מבקש פגישה פעם אחר פעם.

יעקב מרגי: אמרתי מה לשגריר פולין וליושב ראש ועדת החינוך?

יעקב מרגי: בסדר, קבעתי פגישה.

יעקב מרגי: הוא היה חרד.

יעקב מרגי: אני טיפלתי בסוגיה הזו של המסעות לפולין, באי השוויון ועל היוקר ועל הקרטל, ואמרתי שעד שזה לא מוסדר יש לבטל את המסעות, עד שמשרד החינוך יסדיר זאת.

יעקב מרגי: אז הוא היה בחרדה.

יעקב מרגי: הוא אמר לי תשמע, זה אחד מענפי התיירות הכי מכניסים שלנו.

יעקב מרגי: אם אתה קורא קריאה כזו, כל ממשלת פולין עמדה על הרגליים.

יעקב מרגי: אמרתי לו אני הקטן זעזעתי את ממשלת פולין?

יעקב מרגי: הוא אומר לי כן.

יעקב מרגי: אז אני מסכים איתך.

יעקב מרגי: זה לא בא אחד על חשבון השני, אבל בשביל הפרופורציות, בשביל לתת דגשים נכונים.

יעקב מרגי: יש כאן סביב השולחן מי שרוצה לדבר בסוגיה הזו, או שאני אנדב?

<עומר כרמי: ברשותך, אדוני יושב הראש.

יעקב מרגי: בבקשה, תציג את עצמך.

<עומר כרמי: עומר כרמי, מנכ"ל חברת ענבלים.

<עומר כרמי: אני יועץ שלהם.

<עומר כרמי: הדבר שאני רוצה לדבר עליו הוא ברמה יותר פרקטית.

<עומר כרמי: כל מה שהרב הסביר, מתוך דם ליבו, כי הוא מטפל במקום הזה כבר עשרות שנים, אני מסתכל עליו קצת בצורה אחרת.

<עומר כרמי: בשורה התחתונה יש פה מוזיאון.

<עומר כרמי: הוא לא מוגדר כמוזיאון, כן מוגדר כמוזיאון, יש פה מוזיאון שמנציח פריטים שתרמו ניצולים, שהביאו איתם, שמבחינתם דם ליבם נמצא במקום הזה.

<עומר כרמי: כשהם באים למקום הזה, כשהם מדברים עם הרב גולדשטיין, הם חרדים למקום כאילו זה הבית שלהם.

<עומר כרמי: המקום הזה בעולם, מאז שהוא עבר לידיים שלהם, מעולם לא תוקצב על ידי מדינת ישראל.

<עומר כרמי: הוא לא נתמך על ידי מדינת ישראל בשום צורה.

<עומר כרמי: גם לעמוד בקריטריונים כלשהם, עולה הון תועפות.

<עומר כרמי: יגידו כמוזיאון, ניסינו כמוזיאון.

<עומר כרמי: אמרו חסר ככה, חסר ככה, חסר ככה, אמרנו בסדר, נתקדם, ננסה לגייס את הכסף כדי לסדר את הקריטריונים ונתמך בינתיים כאתר מורשת.

<עומר כרמי: גם עם זה לא קרה שום דבר, כי אתר מורשת אנחנו עומדים למשל בכל הקריטריונים.

<עומר כרמי: ויש כאן את המשפטן שלנו, שהוא גם כתב אחד אחד איך אנחנו עומדים והוכיח איך אנחנו עומדים בקריטריונים.

<עומר כרמי: גם זה עד עכשיו לא קרה.

<עומר כרמי: בשורה התחתונה, ההתעלמות מהמקום הזה לאורך כל השנים כואבת מאד מאד מאד.

<עומר כרמי: מעבר לזה שאני מסתכל על זה בצורה פרקטית, גם כאזרח כואב לי מאד ואני חושב שהבעיה הכי גדולה זה, שכמו שאדוני יושב הראש התחיל בתחילת הישיבה, זה שילד בבית ספר לא יודע מה זה מרתף השואה ויודע מה זה יד ושם, למשל, זו בעיה.

<עומר כרמי: זה שחיילים שמגיעים לטקסי זיכרון לא מגיעים גם למרתף השואה, זה שנשיא המדינה, שמגיע ליד ושם ביום השואה, לא מגיע גם למרתף השואה.

יעקב מרגי: מה אתה רוצה הקבלה של אחד לאחד?

יעקב מרגי: אני שואל.

<עומר כרמי: אני לא רוצה הקבלה של אחד לאחד, אבל אני רוצה שיתייחסו לזה כאל אתר לאומי, כמו שמתייחסים לאתרים לאומיים אחרים.

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: כי אתה מציג את זה כאחד לאחד.

<עומר כרמי: אני רוצה הגברת מודעות, אני רוצה שילדים בבית ספר יידעו שיש גם מרתף השואה בהר ציון, שגם זה קיים.

יעקב מרגי: בקשה לגיטימית.

<עומר כרמי: זה אוהל יזכור הראשון - - - זה מוזיאון שואה.

יעקב מרגי: אוקיי.

יעקב מרגי: רשות העתיקות, אתה מכיר את המקום הזה?

<עמית ראם: מכיר היטב.

<עמית ראם: שמי עמית ראם, ארכיאולוג מחוז ירושלים.

<עמית ראם: האמת, באמת אין לי פה הרבה Saying.

<עמית ראם: זה לא עתיקות.

<עמית ראם: אנחנו מתעסקים משנת 1700 ומטה, אבל אם אתם רוצים אני יכול לדבר בפן האישי.

<עמית ראם: אני מסיר רגע את הכובע של רשות העתיקות ואני מדבר בתור עמית ראם, בתור חוקר הר ציון, אני מכיר היטב את החברים ואני רוצה לומר לכם שמרתף השואה זה אחד העוגנים החשובים בתיירות של הר ציון.

<עמית ראם: אם אנחנו נשים את קבר דוד ואת חדר הסעודה האחרונה, זה העוגן השלישי, עומד בקנה מידה אחד שווה עם כולם.

<עמית ראם: בתור רשות העתיקות, אנחנו באמת בשנים האחרונות עושים מתיחת פנים להר ציון.

<עמית ראם: מי שביקר לאחרונה בקבר דוד, זה לא מה שהיה לפני כמה שנים והמקום מתחדש.

<עמית ראם: אבל ידינו אינה משגת בתחום הזה.

<עמית ראם: אני ממליץ לכולם וחבל שמי שלא יושב פה זה אלכס לבון.

<עמית ראם: אלכס לבון הוא חוקר, אם אינני טועה מאוניברסיטת בן גוריון, והוא כתב מאמר על מרתף השואה, מאמר מבריק והוא מנתח את זה בצורה מאד מדויקת.

<עמית ראם: וקודם כל הוא אומר תראו חברים, א' מרתף השואה זה סיפור, זה אבן דרך בהנצחת השואה.

<עמית ראם: יד ושם לא נולד יש מאין.

<עמית ראם: היה קודם כל מרתף השואה.

<עמית ראם: אי אפשר למחוק את זה מהזיכרון הקולקטיבי.

<עמית ראם: זה דבר אחד.

<עמית ראם: דבר שני - - -

יעקב מרגי: אתה מבין איך מציגים נושא?

<עומר כרמי: יפה.

יעקב מרגי: אתה צעיר פשוט.

<עומר כרמי: סליחה.

<עמית ראם: דבר שני, הוא אומר דבר שאני בתור אחד שנמצא יום יום על הר ציון רואה את זה.

<עמית ראם: מרתף השואה מדבר לעדה החרדית.

<עמית ראם: לא פחות חשוב.

<עמית ראם: אני לא יודע, אינני מכיר את יד ושם ויושבת פה הנציגה המכובדת.

יעקב מרגי: נגעת בנקודה.

<עמית ראם: לא פחות חשוב, אם לא הכי חשוב, שהמגזר החרדי יבוא ויפקוד את המקום הזה.

<עמית ראם: המקום הזה מדבר על ליבו והוא מנציח את השואה בדרך אחרת והוא מדבר, לפחות בשנים הראשונות להקמת מדינת ישראל, הוא מדבר גם למגזר המזרחי.

<עמית ראם: ציין את זה כבוד הרב.

<עמית ראם: וחברה, צריך לעשות עם זה משהו.

יעקב מרגי: תודה.

טלי פלוסקוב: אני לא חרדית ואני לא מזרחית ואני אומרת לך ששם הלב שלי נקרע.

<עמית ראם: לא, לא.

<עמית ראם: אני יודע.

טלי פלוסקוב: אנחנו העם היהודי.

יעקב מרגי: בואו, אני אומר לכם רבותי, אין ספק, בדיונים שיש היום, בשילוב של החברה החרדית, בהדרה, יש שיח בסוגיה הזו וזה לא רק בסוגיית הנצחת השואה, גם בישראליות שלנו.

יעקב מרגי: המדינה, כשחגגה את הישראליות שלה ואני מדבר אפילו על יום הזיכרון לחללי צה"ל ויום העצמאות, האופי של החגיגות היה בצורה מסוימת, שזה הדיר את האוכלוסייה הדתית והחרדית מתוך החגיגות האלה, והחרדים, גם אידיאולוגית, אלה שנקטו קו אידיאולוגי, קפצו על זה והדירו את עצמם וכל החברה החרדית הדירה את עצמה מאותה הוויה, שעד לפני – ברוך השם שנעלמה – היינו רואים תופעות של כביכול שריפת דגל, אפילו דחייה, לא חיבור לסממנים הלאומיים.

יעקב מרגי: יש מהלכים - ואמרת, שום דבר לא נולד יש מאין - יש מהלכים שקדמו לכך.

יעקב מרגי: וגם בהנצחת השואה, החברה החרדית, לצערי הרב אני אומר, לא מוצאת מקום, יכול להיות שהיום יותר, בתחילת הדרך.

יעקב מרגי: מה לעשות, החברה החרדית באופייה, ואם יד ושם רוצה שהחברה החרדית בהמוניה תפקוד את יד ושם, יש כללים.

יעקב מרגי: החברה היא סגורה יותר, היא מבוקרת יותר, היא חרדה יותר במובן של החרדה בסוגיות האלה ומרתף השואה קצת נותן לה יותר הגשה של שייכות, יותר הרגשת חיבור.

יעקב מרגי: אני מברך על הקמת יד ושם בחוק יד ושלם, שלא תבינו, אבל זה לא היה צריך לבוא – לא יודע אם כיוונו לזה – אבל זה לא היה צריך לבוא במחיקה טוטאלית של מה שהיה, ולכן אהבתי את מה שאמרת.

טלי פלוסקוב: מאד.

יעקב מרגי: שקדם לזה ושזה לא בא ונוצר יש מאין.

יעקב מרגי: הצורך הראשוני, זכות הראשונים לחשיבה הזו של הנצחה, לחשיבה הזו של לאצור, לאגור מוצרים ופריטים מהקהילות שנחרבו בשואה, אני חושב שהזכות, זכו הראשונים קיימת להם ואנחנו צריכים למצוא את הדרך איך לחשוב על זה.

יעקב מרגי: זה דיון ראשון שאני לא יודע איך לצאת ממנו, אבל אנחנו נראה איך אנחנו ממשיכים לדחוף את העגלה הזו קדימה.

יעקב מרגי: יד ושם נמצאים איתנו?

<אורלי ניר: כן.

<אורלי ניר: אבל השאלה אם אתם רוצים לשמוע - - -

יעקב מרגי: מי שתחליטו.

<יהודית גידלי: תציגי את עצמך בבקשה.

<אורלי ניר: אורלי ניר, סגנית מנהלת אגף הנצחה וקשרי קהילה ביד ושם, ואיתי נמצאת ליטל בר, שמיד תציג את עצמה.

<אורלי ניר: רק בסיפא שלך, של הדברים - - -

יעקב מרגי: מה את חושבת, למה נתתי לכם להגיב?

<אורלי ניר: כן, זהו.

<אורלי ניר: דווקא על המגזר החרדי אני חושבת שהיום יד ושם שם הרבה מאד מאמצים.

<אורלי ניר: רק לפני כשבועיים סיימנו כנס - - -

יעקב מרגי: אמרתי לאחרונה.

יעקב מרגי: שמת לב שאמרתי לאחרונה?

<אורלי ניר: ממש לאחרונה, בדיוק.

<אורלי ניר: אז למען פרוטוקול - מעל 2,000 מהמגזר החרדי הגיעו ליד ושם, לכנס ספציפי לגברים, כנס ספציפי לנשים, שהיה - - -

יעקב מרגי: אל תפרסמו את זה, שלא תקבלו עתירה על פגיעה במרחב הציבורי.

יעקב מרגי: יש כאלה עכשיו.

יעקב מרגי: יש תנועה אידיאולוגית.

<אורלי ניר: שמה?

<אורלי ניר: שרוצה מיזוג?

יעקב מרגי: שהיא לא רוצה מיזוג של החברה החרדית.

<אורלי ניר: אז אנחנו גאים בכנס הזה, שבאמת היה משהו מאד משמעותי ומעבר לזה יש לנו גם מחלקה שאוספת שמות, איסוף שמות נספים, ספציפי, ייעודי למגזר החרדי, כך שאנחנו בהחלט הולכים ומהדקים את הקשרים עם קהילה שאנחנו מאד מעריכים ומכבדים.

<אורלי ניר: אז זה לגבי הסיפא.

יעקב מרגי: אני אומר לך, כמי שהיה גם באושוויץ פעמיים והייתי הרבה פעמים ביד ושם, הרי אני גדלתי על הסיפורים של הקהילות היהודיות הדתיות, החרדיות שנחרבו.

יעקב מרגי: בחלוקה של המאסות, של התמונות, לדוגמא באושוויץ כמעט אין דמות חרדית בתמונות שם.

יעקב מרגי: מי שמכיר את הביתן ההוא בסוף, שיש שם תמונות – כמעט אין דמות חרדית.

יעקב מרגי: מילא, הפולנים, אבל אנחנו במדינת ישראל.

יעקב מרגי: הרי הפוך, אפילו החילוניות המוצהרת, כשמדברים ואומרים אנשים, וכשהוא מספר למה הוא הפך להיות חילוני הוא מספר מה היה אבא שלו ומה היה סבא שלו בשואה ובגלל זה הוא הפך להיות לא מאמין ומאשים.

יעקב מרגי: הדמויות האלה כמעט לא היו.

יעקב מרגי: יכול להיות, אני בשנים האחרונות לא הייתי בתוך המוזיאון, אבל חוץ מאותו אחד עם הזקן ועם הציצית, כי היה עניין.

יעקב מרגי: שתביני, אני רוצה שנבין כולנו למה לכאורה הקהילה החרדית האשכנזית, הרי כשהם באו לארץ הם הגדירו את עצמם שארית הפליטה.

יעקב מרגי: הם ביקשו מבן גוריון תן לנו את יבנה וחכמיה כדי להשתקם וכאוד מוצל נהיה.

יעקב מרגי: ודווקא הם לא מצאו ביטוי.

יעקב מרגי: ולכן אני שמח על הדיון.

יעקב מרגי: בבקשה.

<אורלי ניר: לגבי מרתף השואה, באנו ככה באמת יותר לשמוע ולהעביר את המסר להנהלה שלנו.

<אורלי ניר: אני חושבת שמספר פעמים היו כל מיני רעיונות לשיתוף פעולה כזה או אחר עם מרתף השואה, שכפי שאתה אומר, כנראה באמת לא תמיד צלחו.

<אורלי ניר: אנחנו כיד ושם מעריכים ומוקירים את המקום ובעד מאד להמשך קיומו וכל מה שהמדינה תחליט לשנות בחוקים ולתמוך, אנחנו כמובן בעד.

יעקב מרגי: לא, אין ספק שאתם לא הגורם, לא הכתובת.

<אורלי ניר: לא, לא, ברור.

<ליטל בר: אנחנו קצת התחלנו להרגיש אשמות כאן.

יעקב מרגי: לא, לא, לא.

יעקב מרגי: אין ספק שאתן לא הכתובת, אבל בואי אני אגיד לך, מאחר שאת צעירה ממני ואני שמח שאת אומרת אנחנו, אנחנו, אנחנו – זה לא בטוח שאת יכולה לדבר בשם כל ה-אנחנו.

יעקב מרגי: יכול להיות שיש מאן דהוא, שרוצה את הבלעדיות, את הבכורה, את הנוכחות המאסיבית.

יעקב מרגי: בואי, אנחנו לא תמימים.

יעקב מרגי: לכן אני מקבל את הדברים שלך בשיא הכנות, אבל אין ספק שיכול להיות שהיום זה לא קיים ובתחילת הדרך זה כן היה קיים ואפילו בוטה ובולט, וזה מה שהביא את המצב למה שהוא היום.

יעקב מרגי: כי היה משהו, אנחנו מקימים משהו חדש וזה הוא.

יעקב מרגי: וטוב שכך וזה נעשה, אבל זה לא היה צריך לבוא במחיקה.

יעקב מרגי: אם הוא ילך להיות יד ושם הייתי אומר לו – תשמע, יש לנו כבר יד ושם, אין צורך, אבל יש מקום לאוטנטיות של מרתף השואה.

יעקב מרגי: יש מקום.

<אורלי ניר: בוודאי.

יעקב מרגי: יש מקום לאוטנטיות וצריך למצוא את הדרך איך.

יעקב מרגי: בוא תקשיב, את ההגדרות בני אדם יצרו.

יעקב מרגי: מורשת, מוזיאון, לא יודע מה.

יעקב מרגי: השאלה תלויה בדבר אחד – האם המשרד שמכיל את הסוגיה הזו של השואה והנצחת השואה רוצה בכך או לא.

יעקב מרגי: כי אם רוצים, כמי שהיה שר, אני יודע לומר לך שזה לוקח בדיוק מרגע שהשר מוריד הנחיה למטה והדרגים המקצועיים משתפים פעולה, תוך חודש אפשר למצוא דרך איך לסייע, איך לטפח, איך להוביל.

יעקב מרגי: השאלה אם רוצים.

יעקב מרגי: השאלה מי ומה האכסניה ואני אומר בקול – השאלה היא באמת מה האכסניה הראויה, איזה משרד הוא המשרד הראוי שיכיל אתכם ומה דרך הסיוע המתבקשת, שתהיה כמובן מתאימה לכל הסייגים והמגבלות בחוק, בעלויות, ניהול, צורת ניהול, תמיכה, תקצוב כל מה שקשור בכך.

יעקב מרגי: בשאלות הנדרשות - אני לא יודע לומר לכם את זה - אבל אין ספק שצריך לעשות את העבודה בקטע הזה.

יעקב מרגי: יש עוד מישהו שרוצה להתבטא לפני שאני מסכם?

יעקב מרגי: בבקשה.

<אפרים גיל עד: בוודאי.

<אפרים גיל עד: שמי אפי גיל עד מהמשרד לשוויון חברתי.

<אפרים גיל עד: אני רוצה להתחיל, לעזוב את תפקידי כפקיד ציבורי ובדומה לעמיתי מרשות העתיקות, גם - - -

יעקב מרגי: אתה יודע מה, אני אתן לך, אבל אני רוצה לשמוע גם מתוקף תפקידך.

<אפרים גיל עד: כן, כן, בוודאי, ואחר כך אני אגע בתוקף תפקידי.

יעקב מרגי: יש לי רגישות לבריחה מסמכות.

<אפרים גיל עד: לא, לא, ממש ממש לא.

<אפרים גיל עד: אדוני יושב הראש, אני זוכר את עצמי כילד הולך עם ההורים שלי למרתף השואה.

<אפרים גיל עד: לצערי הרב גדלתי, גמרתי כמה תארים באוניברסיטה בתחום לימודי ארץ ישראל, קיבלתי רישיון של מורה דרך בתפקידי הקודם ממדינת ישראל ואני יכול להגיד שבכל שנות העבודה שלי כמורה דרך, שעלו על 15, לצערי הרב לא זכיתי להגיע למרתף השואה, ובתוך ההתנהלות המקצועית שלי היום, אני באמת שואל את השאלה למה קרה הדבר הזה.

<אפרים גיל עד: אני חוזר שוב, בתור ילד, אני זוכר גם משחקי קלפים - - -

יעקב מרגי: אתה יודע, הדיון הקודם שהיה - - -

<אפרים גיל עד: הייתי.

יעקב מרגי: הדיון הקודם שלי היה מתשע עד 11, גם שם נשאלה השאלה למה.

יעקב מרגי: למה יעקב מרגי היה בתור תלמיד בפסל של השומר, אתה יודע איפה הוא מונח?

<אפרים גיל עד: כן, כן.

<אפרים גיל עד: בית שערים.

יעקב מרגי: יפה.

יעקב מרגי: חצה את נחל יגור ולא היה - - -

<אפרים גיל עד: אני שמעתי, שאלה מצוינת, אדוני.

יעקב מרגי: אז שואלים.

יעקב מרגי: ברוך השם שאחרי 70 שנה שואלים.

<אפרים גיל עד: ועכשיו נגיע - - -

יעקב מרגי: אתה יודע, בתורכיה הפסיקו לשאול שאלות, כי זה כבר אסור.

יעקב מרגי: בברית המועצות אף פעם לא שאלו שאלות.

<אפרים גיל עד: ואנחנו באים לכנסת ישראל לשאול שאלות.

יעקב מרגי: ברוך השם.

<אפרים גיל עד: אז אדוני יושב הראש, צר לי שעד עכשיו לא הזכירו עמיתינו המכובדים ממרתף השואה שהשנה זו השנה הראשונה שהם הגישו בקשת תמיכה למשרד לשוויון חברתי והבקשה שלהם עומדת להיענות, אנחנו בתהליכים האחרונים.

<אפרים גיל עד: קודם כל.

יעקב מרגי: או.

יעקב מרגי: קצת אופטימיות.

<אפרים גיל עד: אוקיי?

<אפרים גיל עד: תקנת התמיכה שלנו לתמיכה בהנצחה, בעזרת השם אנחנו בשלבים אחרונים, בתקווה שנציגי החשבות אכן יחתמו, אבל זה יקרה והמוסד המכובד הזה יקבל.

<אפרים גיל עד: ברשותך אדוני, אני עוד פעם אשאל שאלה – אני שואל למה בשנת 2016 העמותה הנכבדה הזאת פעם ראשונה מגישה, וכשאני פגשתי את בקשת התמיכה שלהם, תמהתי.

<אפרים גיל עד: דבר ראשון שעשיתי התקשרתי טלפונית ושאלתי האם אתם מתוקצבים מהמדינה, כי הרי לא יתכן שבשנת 2016 מוסד כזה מכובד, והם אמרו לי באמת תשובה אמיתית וכנה – לא ידענו.

<אפרים גיל עד: לא ידענו.

<אפרים גיל עד: אז קודם כל אדוני יושב הראש, אני מבשר לך שהמוסד המכובד הזה מצא אכסניה אצלנו.

<אפרים גיל עד: לפני כשלושה חודשים אני הגעתי בביקור פתע, ראיתי גם את הדברים, את הדברים שצריכים.

<אפרים גיל עד: יש להם חצר שמלאה באנדרטאות הנצחה, קרוב ל-600 או 700 והם ביקשו לשפץ אותן, אז גם לזה ניתן מקום ולכל מה שניתן במסגרת מבחני התמיכה שלנו.

<אפרים גיל עד: סכום מכובד בעזרת השם תקבל העמותה ואנחנו תקווה שהם יבצעו ויממשו את הסכומים שהם יקבלו עד לסוף השנה, בהתאם לתקנות התמיכה ולנוהל שר האוצר.

<אפרים גיל עד: ואני מזמין אתכם כמובן בשנים הבאות להמשיך ולהיתמך על ידינו ואם אפשר, אני אגיד במאמר מוסגר, באופן עצמאי.

יצחק גולן: תודה רבה.

<עומר כרמי: אדוני יושב הראש ברשותך, אני רק חייב ל - - -

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: הבנתי את מה שהוא אמר.

<עומר כרמי: לא, לא, בנושא ה - - -

יעקב מרגי: לא, לא.

יעקב מרגי: אתה מוכן לא להפריע לי בבקשה?

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: נקודה.

יעקב מרגי: בבקשה גברתי.

<מגי כהן: שמי מגי כהן.

<מגי כהן: אני מרצה בהשתלמויות מורים גם מטעם יד ושם בנושא של היהודים הספרדים דוברי לדינו וחלקם במלחמת העולם השנייה וגורלם המר בשואה.

<מגי כהן: כמו כן אני חברה בעמותה הפרלמנטארית לזכר השואה ועזרה לניצוליה.

<מגי כהן: אני יכולה לומר שאני זוכרת שכשאני ילדה, ואני באה ממשפחה שכל המשפחה מרודוס נספו בשואה.

<מגי כהן: וכשהייתי ילדה, אני זוכרת שרצינו לדעת מה זה שואה בכלל, אז אני זוכרת את אבי זיכרונו לברכה, שהיה גם כן רב וחזן וכו', ואמר לי טוב, נלך למרתף השואה כדי שתקבלו מושג ועניין על מה אנחנו מדברים.

יעקב מרגי: כי יד ושם לא היה קיים.

<מגי כהן: בדיוק.

יעקב מרגי: אם היה קיים הוא היה לוקח אותך ליד ושם.

<מגי כהן: הוא הלך גם ליד ושם כשהוא התחיל, אבל מה שאני רוצה להגיד הוא שהעניין הוא לא שלא היה יד ושם וכעת יש את יד ושם, אז לא צריך את מרתף השואה.

<מגי כהן: לא הא בהא תליא, אלא שכאן צריכה להיות מודעות וחשיפה לתקשורת, כי זה שם הסיפור היום.

<מגי כהן: כשאני מרצה למורים בהשתלמויות, אני רואה מורים, מפקחים, מפמ"רים, אין להם מושג שבכלל קיים דבר כזה, או הנכדים שלי, שהולכים והם כמובן יבואו, כי יד ושם הוא מוסד ממלכתי.

<מגי כהן: הוא הר הזיכרון, הוא מקבל את התקציבים מהיום הראשון בכל הכבוד הראוי לו.

<מגי כהן: אבל אני חושבת שלמקום כזה, שאני זוכרת את הרושם שלי ממנו, שהוא היה ממש קדוש ומקודש, כדאי שגם עוד יהיו מודעים ותהיה חשיפה לתקשורת ולכל מי שנוגע בדבר,

<מגי כהן: שיוכל להגיד גם זה קיים וגם זה חשוב וגם זה קדוש.

<מגי כהן: זו דעתי, מניסיון.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בואו תקשיבו, אני מרתף השואה, תקשיבו היטב ותיקחו את זה כתוכחה מגולה של אוהב, תוכחה של אוהב, לא של שונא.

יעקב מרגי: אתם יודעים, כשאחותי אומרת לי בטענה – יעקב, תשמע, לא יפה, הרבה זמן לא ראיתי אותך.

יעקב מרגי: אמרתי לה את יודעת מה, גם אני באותו זמן שלא ראית אותי, גם אני לא ראיתי אותך.

יעקב מרגי: אתה יודע מה זה אומר?

<מגי כהן: זה אומר הדדיות.

יעקב מרגי: צניעות זה דבר יפה, שלא תבינו.

יעקב מרגי: אני שונא יהירות ושחצנות ורהב, אבל כשאתה אומר לי, כשאיש משרד לשוויון חברתי אומר איך בשנת 2016 – ואני שואל אתכם – איך בשנת 2016 אתם מנהלים גוף כזה ואתם לא יודעים שיש מבחני תמיכה ואתם לא יודעים שיש לכם מבחני תמיכה של האפוטרופוס הכללי במשרדי הממשלה?

יעקב מרגי: אם הציבור לא מכיר אתכם, זה גם בגללכם.

יעקב מרגי: אין מה לעשות.

יעקב מרגי: אם אתה רוצה להיות צנוע וזה, לך תשב באיזה שטיבל, תקרא תהילים.

יעקב מרגי: אתה רוצה להיות יושב ראש מרתף השואה?

יעקב מרגי: תמתח כתפיים, תתחיל לעבוד, תשחה וקצת מרפקים בחברה ישראלית.

יעקב מרגי: בתוך משרדי הממשלה יש הרבה אפשרויות תמיכה.

יעקב מרגי: אין ספק שמבחינתי יש חשיבות שהיא מעבר לתמיכה, זה צריך להיות מוטבע, בילד, בנוי, בתוך התקציב של אחד ממשרדי הממשלה.

יעקב מרגי: זה תהליך של עבודה.

יעקב מרגי: אני רואה שיש לך אנשי מקצוע שמלווים אותך לאחרונה, אז אני מקווה שנצליח ביחד להביא את זה.

יעקב מרגי: לפני שאני מסכם, דובר אחרון.

יעקב מרגי: בבקשה אדוני.

יעקב מרגי: מי אתה?

שלום כהן: שלום כהן, חברת ענבלים.

שלום כהן: אני רוצה לדעת רק לגבי משרד התרבות, גם להם הגשנו תמיכות.

שלום כהן: אנחנו רוצים לדעת את ההתייחסות שלהם, מה הם כן רואים לנכון, כמו שהמשרד לשוויון חברתי כן מצא לנכון.

יעקב מרגי: אתה יודע, אני לא משפטן, הייתי עונה לך כבר.

יעקב מרגי: תבדוק אם אתה לא גובל בכפל תמיכות, אבל בסדר.

יעקב מרגי: גם לזה יש שיטות איך לעשות את זה.

יעקב מרגי: יש עניין של שימור, יש עניין על הנצחה, יש עניין של פעולות מורשות.

יעקב מרגי: לכן אתם צריכים ליווי מקצועי, רבותי.

יעקב מרגי: הכשל הכי גדול, הנה, אני אומר לכם ואני אוהב לחבוט במדינה כשהיא כושלת, הכשל הגדול כנראה בינתיים, וטוב שבאתם, זה אתם.

יעקב מרגי: אל תצאו עם הזנב בין הרגליים.

יעקב מרגי: זה אתם, כדי להעיר אתכם, טיפול בהלם מה שנקרא, צאו, לכו לעבוד.

יעקב מרגי: לקחתם אנשי מקצוע, שיתחילו לעבוד.

יעקב מרגי: ואם אחרי שעשיתם כל מה שצריך לא תצליחו, אנחנו פה.

יצחק גולן: תודה רבה.

<עומר כרמי: אדוני יושב הראש, הם לא ידעו כל השנים כי אף אחד לא, המדינה גם לא דיברה איתם.

<עומר כרמי: זה לא חד צדדי.

יעקב מרגי: איך אמרתי לך הסיפור שלי ושל אחותי?

יעקב מרגי: אתה מכיר?

<עומר כרמי: אבל מהרגע שהם לקחו אנשי מקצוע, וזה המקצוע שלנו - - -

יעקב מרגי: המדינה לא מדברת עם אף אחד.

יעקב מרגי: צריך לדבר עם המדינה.

<עומר כרמי: בסדר.

<עומר כרמי: אז ברגע שהם לקחו אנשי מקצוע, שזה אנחנו, התחלנו.

<עומר כרמי: אבל זה לא אומר שלא בדקנו את עניין הכפל.

<עומר כרמי: אין כפל.

יעקב מרגי: אין כפל?

<עומר כרמי: בדקנו.

<עומר כרמי: הנה המשפטן שלנו.

יעקב מרגי: משרד התרבות נמצאים איתנו?

יעקב מרגי: בבקשה.

<מריה יריב: כן.

<מריה יריב: מרתף השואה פנו אלינו - - -

יעקב מרגי: מה השם והתפקיד?

<מריה יריב: מריה יריב, אני מנהלת המחלקה למוזיאונים, ממלאת מקומה של מנהלת המחלקה למוזיאונים.

<מריה יריב: מרתף השואה פנו אלינו בסוף שנת 2015, הגיעו בבקשה לבחון את העמידה שלהם בחוק המוזיאונים כדי להיות מוזיאון מוכר.

<מריה יריב: אנחנו ערכנו איתם פגישה, הבהרנו להם את הכללים, כמו גם ערכנו ביקור עם יועץ לשימור.

<מריה יריב: אין לנו ספק שהפריטים שנמצאים במרתף הם בעלי חשיבות היסטורית, ערכית כמובן ומוסרית, אבל במצב הנוכחי, הם עדיין לא עומדים בדרישות חוק המוזיאונים, כשבעיקר מדובר באתר הנצחה, יותר מאשר מוזיאון.

<מריה יריב: יחד עם זה, אנחנו בשמחה ממשיכים ללוות אותם מקצועי.

<מריה יריב: היועץ המקצועי לשימור שהבאנו, אנחנו מימנו אותו.

<מריה יריב: היועצת המקצועית שמלווה אותם, גם.

<מריה יריב: זאת אומרת כל הדברים האלה מממן המשרד, על אף שזו לא תמיכה ישירה, אלא הייעוץ המקצועי שאנחנו נותנים להם כדי להביא אותם למצב שהם יוכלו אולי בעתיד לקבל הכרה.

<מריה יריב: זה לעניין המוזיאונים.

<מריה יריב: לעניין מורשת, אני לא יודעת להשיב לצערי, כי אני לא מכירה.

<מריה יריב: זה תחום מקצועי נפרד.

<מריה יריב: אני אבחן את הנושא במשרד.

<מריה יריב: אני יכולה להבטיח לך שאני אבחן מה קרה לבקשה השנייה שלכם לעניין מורשת.

יעקב מרגי: תודה.

<מריה יריב: במוזיאונים אנחנו כמובן נמשיך ללוות אתכם מקצועית, כמו שעשינו עד עכשיו.

יעקב מרגי: ואת רואה ייתכנות עם המשך הליווי?

<מריה יריב: ייתכנות?

<מריה יריב: תראו, המקום היה במצב הזנחה מאד קשה ובאמת יש עוד הרבה דרך וזה דורש אכן תקציבים.

<מריה יריב: זה לא קל לקבל הכרה על פי חוק המוזיאונים.

יעקב מרגי: את יודעת, אני אומר לך באופן אישי, לפעמים אני יוצא לסיורים בחו"ל, הן במשלחות, הן באופן פרטי, לוקחים אותנו לכל מיני מקומות כאלה שנקראים מוזיאונים, או אתרי מורשת, שאני אומר ריבונו של עולם, אני נסעתי שלוש שעות בשביל הדבר הזה?

יעקב מרגי: בארץ אנחנו אפילו לא מייחסים חשיבות.

יעקב מרגי: ואתה רואה אוטובוסים עוצרים בשביל לראות איזה כוך בתוך סלע מצ'וקמק, לא יודע מה.

יעקב מרגי: ואני אומר לכם.

<קריאה: מכבדים.

יעקב מרגי: בבקשה, סיכום.

<ליטל בר: ליטל בר, מארכיון יד ושם.

<ליטל בר: אני רק רוצה להוסיף ולהתחבר לדברים של נציגת משרד התרבות לגבי מצב השימור ולומר שאנחנו חושבים שמה שבאמת נמצא במרתף השואה זה אכן אוצרות חשובים, ייחודיים.

<ליטל בר: הצענו בעבר ואנחנו שבים ומציעים לערוך עבורכם גיבוי דיגיטלי של מגילות השמות, לשלב אותן במאגר שמות קורבנות השואה, שהוא המאגר המרכזי בעולם של שמות הנרצחים בשואה.

<ליטל בר: שבים ומציעים את עזרתנו בעניין הזה.

יעקב מרגי: תודה.

יצחק גולן: תודה רבה.

<אפרים גיל עד: כשהם העירו לגבי מורשת, אני חושב שהם התכוונו לפינסקי ולא למורשת של - - -

<עומר כרמי: לא, לא, לא.

<קריאה: לתרבות, מורשת, בוודאי .

יעקב מרגי: אני חשבתי כמוך, לפינסקי.

<אפרים גיל עד: שם זה המקום גם - - -

יעקב מרגי: אל תפסלו את מה שהוא אומר.

יעקב מרגי: אני חושב שדרך ראובן פינסקי זה - - -

<קריאה: פתרון טוב.

<קריאה: הפתרון.

יעקב מרגי: אני יותר אופטימי מכל משרדי הממשלה דרכו.

יעקב מרגי: זה נראה לי יותר ישים.

יעקב מרגי: אני רוצה לסכם.

יעקב מרגי: רבותי, א' הוועדה מודה לחברי הכנסת המציעים – חברת הכנסת טלי פלוסקוב, על העלאת הנושא.

יעקב מרגי: אני חושב שהנושא הזה הוא נושא שצריך דיון ורענון ואין ספק שהוועדה עמדה מקרוב על מצבו של מוזיאון מרתף השואה והמודעות של הציבור על קיומו.

יעקב מרגי: אין ספק שמה שמתגלה לנו, שיש חוסר - ואני לא רוצה לומר תקשורת, לא שייך פה תקשורת – חוסר ניצול נכון של משאבי המדינה לטובת מוזיאון מרתף השואה.

יעקב מרגי: הוועדה עמדה מקרוב על הערך הרב שטמון ואצור במרתף השואה.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת גם למשרד התרבות וגם למשרד החינוך לעודד ביקורים במרתף השואה.

יעקב מרגי: אני קורא לעמותת מרתף השואה לצאת א' לגייס משאבים גם מהמדינה, גם מגופים פילנתרופיים ולצאת במסע פרסום תיירותי.

יעקב מרגי: תקשיב, מבחינה מסחרית אדם שבודק איפה להקים עסק מסוים, בודק איפה יש דריסת רגל.

יעקב מרגי: למה צריך דריסת רגל?

יעקב מרגי: כי אני מצמצם במשאב הפרסום שלך, אתה לא משקיע בפרסום.

יעקב מרגי: הר ציון זה אתר מתויר הן על ידי יהודים ועל ידי שאינם יהודים.

יעקב מרגי: אבל אם אתה שואל אותי, אנשים לוקחים זווית 10-20 מעלות כדי לסטות ולהיכנס.

יעקב מרגי: לא, לא נכנסים.

יעקב מרגי: צריך לראות, לחשוב למה.

יעקב מרגי: צריך לבדוק למה.

יעקב מרגי: האם זה הכניסה למקום?

יעקב מרגי: תסתכלו על כל ההיבטים.

יעקב מרגי: אני לא רוצה לתת, אבל אין ספק שיש פה איזה כשל שיווקי שלכם וכשל ניהולי, ניהול גיוס המשאבים שלכם.

<עומר כרמי: אדוני, אין להם כסף.

יעקב מרגי: אני שמח שלקחתם גורמים מקצועיים לסייע בידכם, ושוב, אני קורא לכם, אם לאחר כל המאמצים המקצועיים שלכם לא תצליחו, תרגישו שמשרד זה או אחר חוסר אתכם, אתם מוזמנים להגיע לוועדה שוב ואנחנו נעקוב אחרי זה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: הישיבה נעולה.