הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 92, 2016-07-25 09:00

יפעת שאשא ביטון: ראשית אני מתנצלת על האיחור, הווייז עשה לי קצת טיול בירושלים, כנראה בגלל תאונה.

יפעת שאשא ביטון: אני פותחת ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם את דיון הוועדה, שכינסנו כדיון חירום בעקבות נושא שכחת ילדים.

יפעת שאשא ביטון: בדרך לפה חשבתי, בהקשר של הכותרות של הבוקר, איך בעצם מהלך להצלה של ילדים הופך להיות תעמולה מפחידה, שתכניס גננות לכלא, חס וחלילה.

יפעת שאשא ביטון: אז אני מקווה שאני אצליח לעשות סדר גם בעניין הזה ואולי בשיח משותף – אני רואה את השותפים והנציגים – גם של הגננות, גם של המעונות, של ההסתדרות, ואני מקווה שאנחנו נעשה קצת סדר בעניינים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כמובן נעסוק – אי אפשר שלא לדבר בנושא של שכחת ילדים ולא לעסוק גם בנושא של בטיחות ילדים בכלל.

יפעת שאשא ביטון: לצערי הרב אנחנו מאבדים יותר מדי ילדים בגלל היפגעות בלתי מכוונת, אז אלה נשכחים ברכב, וביום שבת נפל ילד מחלון ואם הוא לא נופל מחלון, אז אנחנו מוצאים אותם מתים בתוך גיגית.

יפעת שאשא ביטון: כל מיני דברים שנשמעים מזעזעים.

יפעת שאשא ביטון: זה אפילו אולי בוטה לומר את זה כך, אבל זה קורה.

יפעת שאשא ביטון: זה קורה, והתחושה שלי כמדינה, כחברה, שאנחנו צריכים לעשות משהו.

יפעת שאשא ביטון: אי אפשר להישאר אדישים ואני חושבת שיש חובה על כל השותפים שרואים את עצמם כגורמים שאחריות הילדים היא חלק משגרת יומם, להתגייס ולתת את חלקם.

יפעת שאשא ביטון: אז אני רוצה לפתוח את הדיון, משום שהוא הוזמן כדיון חירום בעקבות המקרה האחרון ביום שישי של שכחת ילדה בביתר עילית, עם שמות הילדים, שנשכחו למוות ברכב.

יפעת שאשא ביטון: לנו זה תמיד בקונוטציה של החום ושל הכוויות, אבל מסתבר שהילדים האלה עוברים מוות אכזרי מאד ואני מקווה שביחד, בכוחות משותפים, נצליח אולי למנוע את האסון הבא.

יפעת שאשא ביטון: אז ב-30 במאי 2016 אליה וינגוט, בן שנה מאשדוד, נמצא מת ברכב לאחר שהושאר בו על ידי אביו למשך מספר שעות.

יפעת שאשא ביטון: ב-22 ביוני 2016 אחמד ומוחמד קסדי, שני אחים בני שנתיים ושלוש, מדיר אל אסד, מתו לאחר שהושארו ברכב על ידי אביהם, מורה בבית הספר ביישוב בדואי בנגב.

יפעת שאשא ביטון: ב-12 ביולי 2016, באר הורוביץ מסוסיא, בת 9 חודשים, מתה לאחר שנשכחה ברכב בערד על ידי סבתא.

יפעת שאשא ביטון: ב-22 ביולי 2016, חנה רינה פלדמן, בת השנה וחצי מבית"ר עילית, נשכחה ברכב על ידי אביה ומתה.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור של שכחת ילדים - אני חושבת שרבים מכם יסכימו איתי - הוא משהו שהוא בלתי נתפס.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו הרבה פעמים מנסים להבין איך אפשר לשכוח ילד ברכב, במיוחד כהורים.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר גם שכל הרעיונות של לשים טלפון או לשים נעל או כל מיני דברים אחרים, שזה נשמע מזעזע בכלל, שאת הטלפון לא נשכח ואת התיק לא נשכח, אבל את הילד כן.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר שהרבה הורים לא עושים את זה, כי כשהם נכנסים לרכב הם לא מעלים בדעתם שהם בכלל ישכחו את הילד מאחור.

יפעת שאשא ביטון: ולכן אני חושבת שהדיון הזה – ואני שמחה ומברכת על כל השותפים שיש כאן – ושלום כבוד השר.

יפעת שאשא ביטון: תודה על ההצטרפות.

יפעת שאשא ביטון: אני שמחה על כל השותפים, כדי שאנחנו נוכל ביחד לחשוב ואולי אפילו להעלות רעיונות נוספים שיעזרו לנו להתגייס כדי להתמודד עם התופעה.

יפעת שאשא ביטון: מכבד אותנו בנוכחותו השר יעקב ליצמן, שר הבריאות, אני מוכרחה לומר שגם הוא, ביום שישי בצהריים, ככה נזעק לנוכח המקרה.

יפעת שאשא ביטון: עוד רגע לפני שבת דיברנו וסוכם שאנחנו, יחד עם ארגון בטרם, נקיים דיון חירום, כי כבר היה ברור שמדובר במכת מדינה.

יפעת שאשא ביטון: חמישה ילדים בחודש וחצי, זה לא דבר של מה בכך.

יפעת שאשא ביטון: כנראה שמדובר בתופעה והנה אנחנו כאן היום כדי לדון ולראות איך אנחנו פועלים.

יפעת שאשא ביטון: כבוד השר אתה רוצה עכשיו?

יעקב ליצמן: בסדר, כמה מילים.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

יעקב ליצמן: תודה רבה.

יעקב ליצמן: בוקר טוב.

יעקב ליצמן: זה ברור שהמקרים האחרונים, מה שקרה כאן, זה פעמון התעוררות שניתן לנו, שאנחנו צריכים להתארגן ולראות מה ניתן לעשות.

יעקב ליצמן: הדבר הזה שקורה כאן זה דבר שאפשר למנוע ובדרך הטבע צריך לעשות דברים.

יעקב ליצמן: אין לי פתרון להגיד כרגע שאני יודע בדיוק מה.

יעקב ליצמן: כפי שאמרת קודם, אולי ביחד, כולם ביחד, אז אפשר להוציא משהו.

יעקב ליצמן: שמעתי כל מיני רעיונות, כל רעיון יש לו את המעלות שלו, אבל לא ראיתי שכל רעיון יהיה זה מושלם.

יעקב ליצמן: זה לא היה אגב רק לגנים.

יעקב ליצמן: גנים זה דבר אחד.

יעקב ליצמן: ראינו במקרים אחרים לא רק גנים.

יעקב ליצמן: לכן זה לא הפתרון, רק בגנים.

יעקב ליצמן: גנים, בית, בכל מקום שניתן.

יעקב ליצמן: אני אעיר במשותף, אני לא יודע לאיזה משרד זה שייך, אם זה בריאות, או רווחה, חינוך, אין לי מושג לאיפה זה שייך - - -

<ארין אלהרר (יש עתיד): זה בין משרדי.

<קריאה: בדיוק, כולם.

<קריאה: תחבורה, חינוך, רווחה.

יעקב ליצמן: כן, אבל זה יצטרך הרי להיות באיזה שהוא משרד.

יעקב ליצמן: אני לא יודע איזה - - -

איל בן ראובן: צודק, מישהו צריך לקחת אחריות.

איל בן ראובן: מישהו צריך להוביל.

<ארין אלהרר (יש עתיד): נכון, אבל אף אחד לא עושה את זה עד עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו שמים את יהבנו על משרד הבריאות, כשאנחנו מדברים על התכנית לבטיחות ילדים.

יעקב ליצמן: א' אני מקבל.

יעקב ליצמן: אם אתם רוצים משרד הבריאות, אין לי בעיה.

יעקב ליצמן: אנחנו נעשה את זה, נארגן את זה.

יעקב ליצמן: אנשים שלי כאן, מירי, יעשו את הדברים, ירכזו את הדברים ובהחלט אני מציע שנקיים ישיבה נוספת בעוד שבועיים.

יעקב ליצמן: צריך להתארגן, לראות בדיוק מה לעשות, לראות אם יש לנו הצעות.

יעקב ליצמן: לא צריך יותר משבועיים.

יעקב ליצמן: אגב, מתי הפגרה?

<קריאה: בעוד 10 ימים.

<ארין אלהרר (יש עתיד): בסדר, אפשר לקיים דיון בפגרה.

<ארין אלהרר (יש עתיד): הכל בסדר.

קסניה סבטלובה: אבל מה עם הצעות החוק בעניין שכבר עברו את ההצבעה הטרומית וכבר נמצאות היום בקנה?

קסניה סבטלובה: הצעות חוק מצוינות.

יעקב ליצמן: אני לא יודע, אני לא בטוח.

יעקב ליצמן: הן לא עברו אלי.

יעקב ליצמן: אני מוכן להיכנס לזה - - -

קסניה סבטלובה: של הממשלה הקודמת, שגם הייתה חלק מזה.

יעקב ליצמן: רבותי, אני מציע, היום האחרון זה יום רביעי, אז שלישי בעוד שמונה, תשעה ימים.

יפעת שאשא ביטון: בעוד שבוע וחצי.

קסניה סבטלובה: יש הצעה של אורלי לוי.

יעקב ליצמן: כן, אז אנחנו נתכנס עוד פעם, לפני שיוצאים לפגרה, לראות בדיוק.

יעקב ליצמן: אני אבקש לרכז, מירי.

יפעת שאשא ביטון: נרכז את ההצעות.

יפעת שאשא ביטון: זו גם הזדמנות לומר שיש את התכנית לבטיחות ילדים, שאנחנו מכירים אותה בקונסטלציה הרחבה שלה, אבל באמת, בחודשים האחרונים לקחנו גם בעידוד של משרד הבריאות וזיקקנו אותה לחלקים שנוגעים ישירות בילד, בליווי של המשפחה, הדרכת הורים, הסברה וכו', כדי שהיה תהיה ישימה ונוכל לקדם אותה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו במגעים אינטנסיביים מול משרד האוצר ואנחנו מבקשים וכמובן נבקש כהמלצות הוועדה את התמיכה שלו, בין אם בהיבט התקציבי ובין אם בהתגייסות בכלל.

יעקב ליצמן: אני אומר את זה במפורש.

יעקב ליצמן: משרד הבריאות יהיה מוכן להשתתף בזה, אבל לא רק.

יעקב ליצמן: גם משרד האוצר, ואם נצטרך למשרד החינוך, או רווחה - - -

יפעת שאשא ביטון: נכון, גם משרדים נוספים.

יעקב ליצמן: גם הם יצטרכו להשתתף.

יעקב ליצמן: אני בהחלט אומר כאן.

<קריאה: ותחבורה.

<קריאה: כולם.

יפעת שאשא ביטון: התכנית צריכה להיות בין משרדית, אין שאלה.

יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי כבר, זאת התגייסות של כולם.

יפעת שאשא ביטון: זאת משימה לאומית ואני חושבת שכל אחד צריך לקחת בה חלק.

<קריאה: סליחה שאני מתערב, אני אזרח, אנחנו מתגייסים, אבל אף אחד לא עוזר לנו.

<קריאה: אני - - -

יעקב ליצמן: זה הדיון.

יפעת שאשא ביטון: אז רגע, ברשותך, רק כדי שהדיון יהיה מסודר - - -

<קריאה: אני שלחתי מאות מיילים.

<קריאה: בינתיים, עד שיבוא השלום - - -

יפעת שאשא ביטון: ברשותך - - -

אורי מקלב: זה סוג של פרובוקאטור.

<קריאה: עד שיבוא השלום, יש - - - בחמישה שקלים - - -

יפעת שאשא ביטון: נכון, קיבלנו הרבה הצעות, אבל אנחנו לא מקדמים עכשיו רעיון אחד.

<קריאה: אני עושה המון ואף אחד לא - - -

יפעת שאשא ביטון: סליחה, תקראו ל - - -

<קריאה: סליחה שאני מתפרץ, אבל לתינוקות אין אפשרות להגיד ולעזור לעצמם.

<קריאה: אני הפה של התינוקות.

יפעת שאשא ביטון: אז ברשותך, אני אתן לך את רשות הדיבור בזמן.

יפעת שאשא ביטון: אני אצטרך להוציא אותך.

<קריאה: אז בסדר.

<קריאה: אני אשב.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: תאפשר לו.

יפעת שאשא ביטון: אם הוא מוכן לשבת, אז אין בעיה.

יפעת שאשא ביטון: אני גם מבטיחה שאני אתן לך את רשות הדיבור בהמשך, אבל בוא ננהל את השיח בצורה מסודרת.

יפעת שאשא ביטון: גם ככה הנושא הוא קשה.

<קריאה: לילדים אין פה.

איילת נחמיאס ורבין: אבל יפעת, חשוב שכבוד השר ישמע אותו.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל יש הרבה.

איילת נחמיאס ורבין: יפעת, אבל זה מתכתב עם ההצעה שאת, קארין ואני כבר הנחנו.

איילת נחמיאס ורבין: זה בדיוק זה, בחמישה שקלים.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין, אני - - -

יעקב ליצמן: אני חייב להעיר לך משהו.

יפעת שאשא ביטון: קיבלנו הרבה מאד פניות כאלה.

יעקב ליצמן: עם כל הכבוד שאת מקדמת, זה בסדר, אני מכבד.

יעקב ליצמן: הפוך, אני מעריך.

יעקב ליצמן: אבל משרד ממשלתי לא יכול לתת פתרון חלקי.

יעקב ליצמן: הוא צריך להוציא החלטת פתרון על כל הדברים.

איילת נחמיאס ורבין: אני מסכימה.

איילת נחמיאס ורבין: מאה אחוז.

יעקב ליצמן: ולכן אני אומר, זה הצעה אחת.

יעקב ליצמן: אנחנו צריכים לחפש מבין כולן כל היום וזה הדיון.

איילת נחמיאס ורבין: מקובל.

איילת נחמיאס ורבין: מקובל, אדוני השר.

יפעת שאשא ביטון: יש עוד הרבה מאד הצעות.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אחדד.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו קיבלנו מאות פניות, מאות פניות.

יפעת שאשא ביטון: עם אפליקציות ורעיונות יצירתיים וכל רעיון נראה יותר טוב ויותר - - -

<קריאה: אנחנו - - -

יפעת שאשא ביטון: סליחה, אתה לא מתפרץ לי לדברים.

<קריאה: רעיונות - - -

יפעת שאשא ביטון: הרבה מאד דברים, ובסופו של דבר אנחנו נצטרך להתגבש לכדי החלטה.

יפעת שאשא ביטון: כפי שאמר כבוד השר, אנחנו נצטרך לתת פתרון מערכתי, כולל, שלוקח בחשבון את הכל וזה יהיה בהמשך.

יפעת שאשא ביטון: רגע לפני שניתנת לחברי הכנסת רשות הדיבור ואחר כך אנחנו נשמע את אנשי המקצוע, מילה לגבי הצעת החוק שעלתה אתמול לוועדת שרים.

יפעת שאשא ביטון: הצעת חוק שבעצם התחילה את הגלגול שלה כבר בקונסטלציה אחרת אמנם, כבר בקדנציה הקודמת ואנחנו ניסינו בוועדה לקחת ולאפשר דין רציפות.

יפעת שאשא ביטון: ההצעה בעצם שסגל חינוכי – מורה, גננת – ההצעה בקדנציה הקודמת כללת בעצם את כל הרצף החינוכי – יצטרכו להתקשר להורים במידה וילד נעדר.

יפעת שאשא ביטון: אני זיהיתי את האתגרים והקשיים ולנוכח המצוקה, דווקא סביב הנושא של שכחת ילדים, זיקקתי אותה ובעצם מיקדתי אותה בגילאי לידה, או לצורך העניין מעונות וגנים.

יפעת שאשא ביטון: הגדרנו גם את השעה שבה יש להתקשר והייתי מוכנה, בשיח מול משרד החינוך, לכל הפשרות וההתאמות.

יפעת שאשא ביטון: קרי: לא להעביר את זה כהצעת חוק, אלא להעביר את זה כנוהל, כחלק משגרת יום של גן.

יפעת שאשא ביטון: כאן אני מוכרחה לומר, אנחנו עוד נרחיב בהצעה בהמשך, אבל רק קצת כדי להרגיע את הלהבות: בשום שלב דרך, אנחנו לא דיברנו על אחריות פלילית על הגננת.

יפעת שאשא ביטון: גם כששואלים אותי על אחריות פלילית כלפי הורים אני אומרת חד משמעית לא.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאין ענישה יותר גדולה מזה שההורים איבדו בעצם את הילד שלהם, מתוך כך שהם שכחו אותו.

יפעת שאשא ביטון: אין פה משום הסרה של האחריות ההורית, אנחנו לא באים ומגלגלים אחריות, אנחנו באים לגייס את כל המערכות.

יפעת שאשא ביטון: מערכת החינוך היא שותף טבעי, דווקא כמי שבאה ממערכת החינוך, דווקא כמי שמכירה את השטח.

יפעת שאשא ביטון: דווקא כמי שמכירה את האנשים שנמצאים שם ואני יודעת שיש להם נשמה יתרה.

יפעת שאשא ביטון: מי שמגיע לחינוך לא מגיע ככה על הדרך.

יפעת שאשא ביטון: אז ברור לי שלהרים טלפון להורים של ילד שנעדר, זה יכול להיות חלק משגרת יום של גן.

יפעת שאשא ביטון: אגב, לא רק בהקשר של שכחת ילדים.

יפעת שאשא ביטון: פעם זה היה נוהל בתוך מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אני כמורה עשיתי את זה, כדי לוודא שהילד בסדר.

יפעת שאשא ביטון: אני אתן לכן להתייחס, שנייה, לילי.

יפעת שאשא ביטון: רק חשוב לי להבהיר בפתיחת הדיון, כי אני יודעת שזה היה הרחש בחדר, שלא מדובר כאן על אחריות פלילית, באופן חד משמעי אני אומרת ואני אתן לך את רשות הדיבור אחרי שחברי הכנסת יציגו.

יפעת שאשא ביטון: אני אפתח איתך, בסדר לילי?

<לילי לידיה פוקמונסקי: בסדר, תודה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת קארין אלהרר, בבקשה.

<ארין אלהרר (יש עתיד): תודה רבה גברתי יושבת הראש.

<ארין אלהרר (יש עתיד): אני אפתח ואומר שאני מלאת הערכה לשר ליצמן, על שלקח את הנושא הזה ואני בטוחה שגם יעשה בו.

<ארין אלהרר (יש עתיד): תראו, הנתונים הם באמת נתונים מחרידים.

<ארין אלהרר (יש עתיד): חברותי בארגון בטרם מדווחות שמשנת 2008 עד שנת 2016 על 381 מקרים של השארת ילדים ברכב, בהם היו מעורבים 428 ילדים, מתוכם 205 תינוקות.

<ארין אלהרר (יש עתיד): 20 מקרים הסתיימו במות הילד ו-13 מקרים מתחילת השנה ועד היום.

<ארין אלהרר (יש עתיד): רק על הנתונים האלה, זה Wake up call לכל משרדי הממשלה.

<ארין אלהרר (יש עתיד): רק על זה.

<ארין אלהרר (יש עתיד): לא צריך יותר מזה.

<ארין אלהרר (יש עתיד): עכשיו תראו, לא בכדי הוקמה ועדה בין משרדית באפריל 2012, כבר יש ועדה משרדית שעובדת.

<ארין אלהרר (יש עתיד): ואפילו יש מסקנות, כבוד השר.

<ארין אלהרר (יש עתיד): בהשתתפות נציגי משרד התחבורה, החינוך, המשפטים, ארגון בטרם, הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, ויש המלצות.

<ארין אלהרר (יש עתיד): אבל מבדיקה שערך עיתון הארץ, אין יישום של ההמלצות.

<ארין אלהרר (יש עתיד): לא צריך להמציא את הגלגל מחדש.

<ארין אלהרר (יש עתיד): לא צריך לבדוק מה חסר.

<ארין אלהרר (יש עתיד): הבנו מה חסר.

<ארין אלהרר (יש עתיד): עכשיו צריך שהמשרדים הממשלתיים ישנסו מותניים וישלבו ידיים.

<ארין אלהרר (יש עתיד): ואדוני השר, אני אומרת לך, פה עקב האכילס.

<ארין אלהרר (יש עתיד): בשילוב הידיים בין המשרדים.

<ארין אלהרר (יש עתיד): אני יודעת מה קורה.

<ארין אלהרר (יש עתיד): משרד אחד אומר זה לא בחצר שלי, זה בחצר שלו.

<ארין אלהרר (יש עתיד): וככה אנחנו מוצאים את עצמנו כל קיץ, בשלוש השנים האחרונות שאני נמצאת בכנסת, כל קיץ אנחנו נמצאים בדיון הזה.

<ארין אלהרר (יש עתיד): כל קיץ יש - - -

יעקב ליצמן: אז אני אומר שאני כן מוכן לקבל.

<ארין אלהרר (יש עתיד): אז אני אומרת, מצוין.

<ארין אלהרר (יש עתיד): עכשיו תראו, זה לא רק דיווחים.

<ארין אלהרר (יש עתיד): דרך אגב, גברתי יושבת הראש, אני מכירה את ההצעה.

<ארין אלהרר (יש עתיד): זו הצעה שהיו לה גלגולים קודמים.

<ארין אלהרר (יש עתיד): אני באמת חושבת שהטלת האחריות הבלעדית על הגננות היא לא הפתרון.

יפעת שאשא ביטון: אין כאן הטלת אחריות בלעדית על הגננות.

<ארין אלהרר (יש עתיד): לא, אבל עצם העובדה - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, חייבים לומר את זה.

<ארין אלהרר (יש עתיד): אז אני אומר גברתי, בעצם העובדה שאנחנו בחקיקה או בנוהל של משרד החינוך, אומרים גננות יקרות, אתן צריכות, לא תענשו על זה, אבל אתן צריכות – מטילים עליהן איזה שהוא סוג של אחריות.

<ארין אלהרר (יש עתיד): גם אם היא אחריות מוסרית, אנחנו מטילים עליהן אחריות.

<ארין אלהרר (יש עתיד): תרימו טלפון להורים.

<ארין אלהרר (יש עתיד): האחריות צריכה להיות על כולם.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: האחריות צריכה להיות על כולם.

יפעת שאשא ביטון: זה המפתח.

<ארין אלהרר (יש עתיד): האחריות צריכה להיות על ההורים להתקין את הסנסורים.

יפעת שאשא ביטון: או בהתגייסות של כולם.

<ארין אלהרר (יש עתיד): האחריות צריכה להיות על משרד התחבורה לוודא קיומם של סנסורים.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<ארין אלהרר (יש עתיד): האחריות צריכה להיות על הסברה.

<ארין אלהרר (יש עתיד): כמה פעמים עוד נשמע?

<קריאה: משרד החינוך כאן?

<ארין אלהרר (יש עתיד): משרד החינוך צריך להיות שותף להסברה הזאת.

<ארין אלהרר (יש עתיד): כולם צריכים להיות בלופ הזה.

<ארין אלהרר (יש עתיד): ובאמת, זה מאד מצער אותי להגיד את זה, עד עכשיו לא ראיתי ואני באמת מקווה, כבוד השר, שאנחנו יוצאים לדרך חדשה בעניין הזה.

<ארין אלהרר (יש עתיד): ומספיק, מספיק לראות את התמונות ואת זעקות השבר של הורים.

<ארין אלהרר (יש עתיד): ותדעו לכם, זה יכול לקרות לכולם.

יפעת שאשא ביטון: נכון, נכון.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חברת הכנסת קארין אלהרר.

יפעת שאשא ביטון: אני לגמרי מסכימה איתך שלא צריך להמציא את הגלגל מחדש.

יפעת שאשא ביטון: זה גם מה שהנחה אותנו בעבודה שעשינו בחודשים האחרונים.

יפעת שאשא ביטון: פשוט לקחנו את התכנית הגדולה של אותה ועדה בין משרדית, שהיא באמת תכנית ענקית, וזקקנו בה את החלקים הרלבנטיים, כפי שאת הדגשת.

יפעת שאשא ביטון: הנושא של הסברה, הוספנו לכך את כל הנושא של הדרכת הורים ועוד אלמנטים נוספים, שבסופו של דבר "מגיעים" ישירות אל הילד.

יפעת שאשא ביטון: ניקינו את כל הסיפור של מנגנונים ואני שמחה שיש שותפות של משרד הבריאות וכמובן שלא יהיה מנוס מגיוס של משרד האוצר, שנמצא איתנו במגעים אינטנסיביים, אבל גם המשרדים האחרים.

יפעת שאשא ביטון: כי בסופו של דבר זה חינוך וזה תחבורה, כי אנחנו כן רוצים את העזרים הטכנולוגיים וזה עוד משרדים נוספים, שכולם חייבים לשלב ידיים.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת אורי מקלב ואחר כך חבר הכנס אורי בן צור, בבקשה.

איל בן ראובן: אייל בן ראובן.

יפעת שאשא ביטון: אייל בן ראובן.

<קריאה: איך הגעת לזה?

יפעת שאשא ביטון: לא יודעת.

יפעת שאשא ביטון: היועצת שלי תסביר.

יפעת שאשא ביטון: זה השם שהחלטתי שקוראים לך.

יפעת שאשא ביטון: למה?

יפעת שאשא ביטון: לא יודעת למה.

יפעת שאשא ביטון: גם היא אומרת לי מי זה אורי בן צור?

אורי מקלב: כצור החלמיש.

אורי מקלב: לא משנה, העיקר הוא כצור החלמיש.

איל בן ראובן: נזכור את זה בינינו.

יפעת שאשא ביטון: כן.

יהודה גליק: ה-בן היה נכון.

יפעת שאשא ביטון: לפחות משהו.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, חבר הכנסת אורי מקלב.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה גברתי יושבת הראש, מכובדי השר.

יפעת שאשא ביטון: ב-6 ביוני, לפני כשישה שבועות, לצערנו היו שני דיוני חירום שקיימנו בשישה שבועות האחרונים בכנסת ובדיון הקודם שהיה ב-6 ביוני, ממש לפני כחודש וחצי בוועדת המדע והטכנולוגיה בנושא שכחת ילד - זה היה לאור ציר חירום, הילד של משפחת וינגוט שנשכח באשדוד.

יפעת שאשא ביטון: ואת גברתי יושבת הראש, כדיון חירום, בגלל שהייתה לך ועדה מקבילה לא יכולת להשתתף, וכפי שהתעסקת בזה גם אז, היה חבל לך שלא יכולת להשתתף כדי לתרום לדיון הזה.

יפעת שאשא ביטון: והנה לצערנו, מאז את כבר מקיימת דיון שני, כשברקע הילד הרביעי שנפטר, מאז הדיון שעשינו לפני כחודש וחצי.

יפעת שאשא ביטון: זה פשוט לא ייאמן ולא ייתפס.

יפעת שאשא ביטון: שני הילדים מדיר אל אסד שעל יד חורה נשכחו והילדה הורביץ שנשכחה בערד, והנה ביום שישי משפחת פלדמן.

יפעת שאשא ביטון: לכולם יש את אותם מאפיינים, ולא כולם בהגעה לגן, כמו למשל הילד האחרון, זה היה בקניות.

יפעת שאשא ביטון: ככה שהגן ובית הספר הוא לא תמיד הפתרון.

יפעת שאשא ביטון: לא הפתרון האחרון, נכון.

אורי מקלב: הוא לא הפתרון האולטימטיבי.

אורי מקלב: אבל אני רוצה בכל אופן להציף ביניכם את השוני שיש לנו וכפי שיש לנו גם במסמך של בטרם, שאלה לצערנו נפטרו וכמה ילדים ניצלו ונשכחו והאבא רץ והצליח להציל את הילדים.

אורי מקלב: אז ככה שאני חושב שהתפיסה שלנו צריכה להיות, לאור המקרים האלה, לאור זה שאנחנו רואים שאי אפשר לעשות את זה על ציר שאבא שכח, קצת אשמה לאבא, וגם אם זו לא אשמה, צריך להיזהר.

אורי מקלב: מי שבאמת אחראי זה לא קורה לו.

אורי מקלב: והנה התברר שאי אפשר.

אורי מקלב: אנחנו צריכים לצאת מהקונספציה הזאת.

אורי מקלב: זה לא כמו שאומרים, תשמע, אני לא יכול לעצור מי שעובר באודם.

אורי מקלב: זה לא לעבור באדום.

אורי מקלב: יש לזה אולי הסבר פסיכולוגי.

אורי מקלב: אנחנו היום לא בדרך לעבודה, אנחנו כבר בעבודה מאז שאנחנו נכנסים לרכב, בשונה מאשר פעם, שאנחנו בדרך לעבודה.

אורי מקלב: בדרך לעבודה אנחנו מורידים את הילד ומגיעים לעבודה.

אורי מקלב: אנחנו כבר עובדים.

אורי מקלב: יש כאן עוד תפיסות.

אורי מקלב: ברגע שאנחנו נהפכנו לטכנולוגים, כמו שאנחנו לא זוכרים מספרים ועוד דברים שפעם זכרנו, אז היום לא זוכרים שום דבר בלי שמזכירים לנו.

אורי מקלב: ועל כך שהמצבר לא ייגמר, ששכחנו לסגור את התאורה, ככה או ככה יש לנו צלצולים במערכת אם לא בדקנו.

אורי מקלב: כנראה שהעולם הזה גם צריך, כי יש לנו הרבה הסחי דעת ואנחנו צריכים להיות מודעים לזה.

אורי מקלב: יש להפסיק להאשים את ההורים.

אורי מקלב: אנחנו צריכים לתת את הפתרון.

אורי מקלב: אדוני השר, אתה באמת סמל ודוגמא בנכונות שלך להיות שותף בכל תהליך ואתה גם בהתראה קצרה, הרי אנחנו יודעים שההתראה של הישיבה הזאת היא התראה קצרה, והנה, אתה מופיע פה ונמצא פה.

אורי מקלב: אני פונה דווקא למשרד התחבורה, ואני אגיד לכם למה אנחנו רואים את זה ככתובת מיוחדת.

אורי מקלב: חינוך, הסברה, אמצעים שונים.

אורי מקלב: בפני ועדת המדע והטכנולוגיה הציגו עשרות של פתרונות.

אורי מקלב: פתרונות שכל אחד ישים.

אורי מקלב: יש כאלה שהם על המדף, יש כאלה שהם בחמישה שקלים, יש כאלה שהם בתשעה שקלים, בעשרה שקלים ויש כאלה שבהם בשלב שהם כבר אחרי פיתוח, רק צריך מישהו שישלים את זה או יזמין את זה.

אורי מקלב: הופיעו בפנינו נערים ונערות שפיתחו פיתוחים בתמיכה של פרויקטים נפלאים כאלה ואחרים, אבל לפעמים חלקם פחות טובים, מפני שאתה יכול לשכוח לחבר למשל את השרוך.

אורי מקלב: השאלה מה אתה שוכח ומי אמר שאת זה תשכח ואת זה לא תשכח.

אורי מקלב: הגיעו אלינו מארצות הברית, ונמצא כאן המדען של משרד התחבורה, שי סופר, שאמר לי בשיחת טלפון לפני כשבוע, עוד לפי האסון הזה, שהוא הולך על כיוון פתרונות שכמו שאנחנו קודם כל בחוק, בחקיקה, והגשנו גם חלק מחברי הכנסת שנמצאים כאן, עוד חקיקה, חוץ מהחקיקה שלך ואת גם שותפה לחקיקה הזאת, שמחייבת את האמצעים הטכנולוגיים.

אורי מקלב: אנחנו יודעים שיש חובה לחגור חגורה.

אורי מקלב: אנחנו יודעים שהרוב חוגרים חגורה.

אורי מקלב: אנחנו יודעים שחובה להסיע ילדים בכיסא בטיחות.

אורי מקלב: אנחנו יודעים שהרוב מיישם את זה.

אורי מקלב: בחיבור הזה אפשר לחבר.

אורי מקלב: המצאה שהומצאה לא בגלל ילד אלא בגלל שכחה של דברים אחרים בארצות הברית.

אורי מקלב: ברגע שאתה פותח את הדלת האחורית, נכנס לדלת הקדמית, פותח את הדלת הקדמית, אתה תהיה חייב בצלצול, בהתראות כאלה, לגשת גם לדלת האחורית.

אורי מקלב: וזה לא קשור לזה שאתה מפעיל או לא מפעיל.

אורי מקלב: אתה תהיה חייב והחוק יחייב אותך לעשות את זה.

אורי מקלב: יש היום הורים מפוחדים.

אורי מקלב: אני כסבא כבר פחות לוקח את הילדים.

אורי מקלב: אני בטוח שכאבא הייתי היום מפחד לקחת.

אורי מקלב: כל הזמן הייתי חי בפחד – אולי אני יכול לשכוח?

אורי מקלב: זה קורה הרי לכל אחד.

אורי מקלב: כולנו אנשים נורמטיביים, זה לא אומר שזה יקרה רק לאחרים.

אורי מקלב: לכן יש חובה להתקין משהו, ואנשים גם לא יודעים מה להתקין.

אורי מקלב: חלקם מהמצאות שהיו, וזה הורים שפיתחו משהו, ואיך הוא אומר – פיתחתי על גיל שישה חודשי, אותו הורה.

אורי מקלב: עם הילד שלקחתי לעבודה, פיתחתי לי עוד גורם שיתריע.

יפעת שאשא ביטון: מנגנון, כן.

אורי מקלב: ולכן יש פתרונות.

אורי מקלב: ישנם פתרונות.

אורי מקלב: השאלה מתי משרד התחבורה ושר התחבורה יהיה אחראי כמו שר הבריאות, שלוקח על עצמו, יאמר אני חייב להגיש פתרון ואני אחייב את זה בחקיקה.

אורי מקלב: יש גרירת רגליים.

אורי מקלב: אין נכונות.

אורי מקלב: לא רוצים לקחת אחריות.

אורי מקלב: הקריאה שלנו מפה צריכה להיות לשר התחבורה.

אורי מקלב: יש גם נושא של חינוך במשרד החינוך.

אורי מקלב: יש אפליקציות כאלה שהיום אין חינמיות, זה לא עולה כסף.

אורי מקלב: אפליקציה שגם אם נניח היא תהיה בשלב הראשון, כרגע רק לצורך הסברה ולא כהכרח, בלי שום הכרח, אבל אפליקציה כזאת שבאופן אוטומטי הגננת לא צריכה לעשות שום דבר.

אורי מקלב: אם הילד לא מגיע וזה לא נלחץ על זה שהוא הגיע, היא לא צריכה ללחוץ על ילד שנלחץ.

יפעת שאשא ביטון: יש כבר כמה מוסדות שאכן התקינו אפליקציות שונות, שבעצם מסמנות את ההגעה של הילדים לגן ומי שלא הגיע אז נשלחת התראה להורים.

<קריאה: צריך להתקין את זה כחלק מהביטוח.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מקלב, משפט סיכום.

אורי מקלב: בזה אני מסיים.

אורי מקלב: אני ראיתי במשרד התחבורה, ראיתי בפנייה שלי גם לשר, יש איזו גרירת רגליים.

אורי מקלב: יש איזו התעלמות.

אורי מקלב: זה לא חובה שלי.

אורי מקלב: חובה בחלק הזה, משרד החינוך – משרד החינוך.

אורי מקלב: משרד הבריאות – משרד הבריאות.

אורי מקלב: החלק של משרד התחבורה, שזה התקנה בתקינה, משהו שהוא מקבל את ההסמכה ויכולים להיות שניים-שלושה דברים, אמצעים, אבל שיש חוק גם שמחייב שאי אפשר להסיע ילד, אי אפשר לקשור ילד בכסא בטיחות מבלי שבסופו של דבר יהיה גורם הרתעה, התראה לאבא שלא עשה את הפעולה, שניגש אחרי שהוא יצא מהדלת שלו, וניגש לילד וטיפל בילד והוציא את הילד.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת מקלב.

מסעוד גנאים: הייתה הצעת חוק אתמול, שעברה בוועדת שרים לענייני חקיקה, לא?

יפעת שאשא ביטון: היא לא עברה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ביקשנו חוזר מנכ"ל.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו תיכף נדבר עליה.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת קסניה חייבת לצאת, אז אנחנו ניתן לה דקה מזמנך.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת קסניה, בבקשה.

קסניה סבטלובה: תודה, גברתי, כבוד יושבת הראש.

קסניה סבטלובה: אני פשוט אחדד נקודה שלדעתי לא תמיד נשמעת ובהחלט כולם יסכימו איתי שהיא חשובה מאד.

קסניה סבטלובה: אנחנו מדברים על החברה שלנו, שהיא חברה רב גונית, אנחנו מדברים על שלל שפות ואנחנו מדברים על שלל תרבויות והסברה שאפילו משדרים אותם כן בערוצים שנקראים הערוצים המרכזיים, המיין סטרים, לא מגיעים לכולם.

קסניה סבטלובה: אם זה לא יהיה מכוון לכלל האוכלוסיות, אנחנו לא נתקדם.

קסניה סבטלובה: אם זה לא יהיה גם באידיש וגם ברוסית וגם בערבית וגם באמהרית, אנחנו לא נתקדם מאומה.

קסניה סבטלובה: הדברים האלה קורים וכמו שאנחנו יודעים כולם חשופים לזה.

קסניה סבטלובה: אין אחד שלא.

קסניה סבטלובה: אז אם אנחנו מחדדים את העניין של ההסברה, אז באמת אולי קצת יותר השקעה מבחינה כספית.

קסניה סבטלובה: זה לא רק לשדר את הפרסומת הזאת בערוץ 2.

קסניה סבטלובה: ואולי דווקא יהיה חיוני יותר לשדר אותה לא בערוץ 2, אלא דווקא במדיה המקומית וכו'.

קסניה סבטלובה: לגבי הפתרונות שהוצגו פה, אז אנחנו יודעים, לא חסרים פתרונות וכפי שהבעיה היא מורכבת, גם הפתרון צריך להיות מורכב.

קסניה סבטלובה: זה לא הצעת חוק אחת וזה לא פתרון טכנולוגי אחד, זה מכלול של דברים, גם טכנולוגיה, שחייבת להתריע, וכמובן אפשר להכליל את זה בביטוח של הרכב.

קסניה סבטלובה: כשעושים ביטוח של רכב, יש לכם תינוק, אתם חייבים.

קסניה סבטלובה: כמו שאתם חייבים לרכוש כסא תינוק, חייבים לרכוש את הסנסור.

קסניה סבטלובה: אז משרד התחבורה חייב לעזור, שזה לא יעלה הון תועפות, שמשפחות במצוקה לא ימצאו את עצמן – טוב, אין לי כסף לסנסור – אני לא אקנה אותו.

קסניה סבטלובה: זה לא יכול להיות הדבר הזה.

קסניה סבטלובה: אז צריך לשלב גם את הצעת החוק שכבר בקנה ואני לא יודעת למה היא לא עברה טרומית, או שהיא כן עברה ולא התקדמה הלאה.

קסניה סבטלובה: אולי השרים יוכלו לתת מענה על כך, אבל זה בהחלט יחסוך כמה מהמקרים המצערים האלה.

קסניה סבטלובה: הטכנולוגיה תחסוך את המקרים האחרים והסברה בשלל השפות, שככה כל הזמן אנחנו מדברים על זה שזה נוגע לכולם.

קסניה סבטלובה: אז אם לא יהיה מענה לכל החברות, אז אנחנו עדיין נמצא את עצמנו במצוקה, שסקטור אחד עדיין יהיה מקופח לעומת השני בעניין הזה.

קסניה סבטלובה: תודה.

מסעוד גנאים: אפשר משפט אחד, כי אני חייב - - -

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה קסניה.

יפעת שאשא ביטון: אייל בן ראובן, עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: אני כל פעם מגלגלת את התור שלו ואני גם הבטחתי ללילי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעשה אחר כך חבר כנסת ואיש מקצוע, כדי שנאפשר גם לשמוע את האנשים שהצטרפו.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, חברת הכנסת בן ראובן.

איל בן ראובן: בוקר טוב.

איל בן ראובן: אני באתי הנה א' כחבר כנסת, אבל לפני זה כאבא לתינוק בן שלוש, היום ועם הרבה תינוקות לפני שהיו, ואני מודה שבזמן האחרון אנחנו שומעים כל שבוע כמעט, אנחנו שומעים את האירועים האלה ואתה לא יכול שלא להתפוצץ.

איל בן ראובן: זה צובט לך את הנשמה, שלא לדבר מעמיד לך בראי, מולך, את התינוק שלך על הדברים האלה.

איל בן ראובן: תראו, אנחנו מדברים פה על מצב חירום ואני שמח מאד על ההגדרה, אבל מצב חירום הוא לא רק דיונים.

איל בן ראובן: הוא לא רק הגדרת דיונים עכשיו שאנחנו מתכנסים מהר, אלא מצב חירום משמעותו פתרון בחירום.

יפעת שאשא ביטון: קבלת החלטות.

איל בן ראובן: ופתרון בחירום משמעותו שאנחנו נכנסים לתהליך של חירום, שמביא פתרון בזמן קצוב וברור.

איל בן ראובן: ואם פה אני יכול לומר א' הערכה גדולה לשר הבריאות, שמוכן גם לקחת אחריות מסוימת או אחריות על הדבר הזה.

איל בן ראובן: אני חושב שהדבר החשוב ביותר הוא להגדיר, לראות מה צריך, להגדיר לוח זמנים לפתרון ולהגדיר - - -

יעקב ליצמן: לוח זמני, אנחנו הסכמנו שביום רביעי - - -

איל בן ראובן: כן, כן, כן.

יפעת שאשא ביטון: בעוד שבוע וחצי.

איל בן ראובן: אני מדבר בדיוק על זה.

איל בן ראובן: אני מדבר על זה שבדיון הקרוב שאתה תעשה, שאנחנו נעשה, יוגדר לוח זמנים, תכנית פעולה, שהיא היעד לעמוד בפתרון.

איל בן ראובן: תראו, אנחנו מדברים פה על נושא כרגע די ממוקד.

איל בן ראובן: ילדים נשרפים בתוך מכוניות.

איל בן ראובן: אני אומר את זה פה, כי אני קצת להיזהר מללכת רחב מדי.

איל בן ראובן: הילדים מתים לנו עכשיו בתוך המכוניות בקיץ.

איל בן ראובן: צריך לתת פתרון לזה כרגע.

איל בן ראובן: לעניין הזה.

איל בן ראובן: אני אומר את זה, כבוד השר, כי אני קצת נרתע מהמושג בואו נקים עוד ועדה ועוד ועדה ועוד ועדה שתדון.

איל בן ראובן: אנחנו מדברים - - -

יעקב ליצמן: אנחנו לא עושים ועדות.

יעקב ליצמן: נצטרך לרכז את משרדי הממשלה, התחבורה, החינוך.

איל בן ראובן: לרכז צוות פעולה.

איל בן ראובן: אני קורא לזה צוות פעולה שאתה, או שר התחבורה, יגדיר תכנית פעולה ואנחנו נצטרך לראות פתרון קורה.

איל בן ראובן: אני רק רוצה לומר ככה, אני באופן אישי חושב שהפתרון כרגע, קודם כל האחריות - אין מה לעשות - רבותי, האחריות היא על ההורים.

איל בן ראובן: לא כאשמה, אלא ההורים לוקחים את הילדים.

איל בן ראובן: אי אפשר להטיל את זה על כל מיני גורמים.

יפעת שאשא ביטון: השאלה היא אם האחריות היא על ההורים, אז אם ההורה הוא לא אחראי אז אנחנו משאירים או שאנחנו מתגייסים - - -

איל בן ראובן: לא, לא, רגע, רגע.

<לילי לידיה פוקמונסקי: זה בסיסי.

<לילי לידיה פוקמונסקי: האחריות היא בסיסית.

יפעת שאשא ביטון: זה ברור שזה בסיסי.

יפעת שאשא ביטון: השאלה עכשיו אם לצד זה אנחנו מתגייסים כחברה ועוזרים - - -

איל בן ראובן: תקשיבי, תני לי רק לסיים.

איל בן ראובן: בדיוק מה שאני רוצה לומר.

איל בן ראובן: אנחנו אומרים – האחריות היא על ההורים - - -

יפעת שאשא ביטון: חד משמעית.

איל בן ראובן: אנחנו נותנים להורים את היכולת לעמוד באחריות הזאת.

איל בן ראובן: רבותי, כיסא תינוק.

איל בן ראובן: אני מזכיר לכם שכשאנחנו היינו תינוקות לא ישבנו בכיסא של תינוק.

איל בן ראובן: ישבנו ברכב, אפילו בלי חגורה.

איל בן ראובן: היום יעלה על הדעת דבר כזה?

איל בן ראובן: זה בדיוק העניין.

איל בן ראובן: יש היום את הטכנולוגיות.

איל בן ראובן: והאויב של ה-100, אנחנו צריכים כרגע להחליט מה עושים כי פתרונות יש הרבה.

איל בן ראובן: ראינו פה, יש פתרונות כאלה, פתרונות אחרים.

איל בן ראובן: בסוף צריך להחליט החלטה כרגע, שתתמודד עם האיום.

איל בן ראובן: האיום כרגע הוא איום מיידי ויכול להיות שהתשובה תהיה ברמה של 80 ויכול להיות שבמעלה הדרך נעלה ל-100 פלוס בעניין הזה.

איל בן ראובן: כרגע, לזמן יש משמעות בעניין הזה ואני חושב שזאת המשימה כרגע.

איל בן ראובן: לתת לזה פתרון למצב חירום.

איל בן ראובן: ועוד פעם, אני מברך את השר שלוקח אחריות פה ואנחנו נעמוד איתך בפה שצריך בעניין.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חבר הכנסת אייל בן ראובן.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ניתן את רשות הדיבור ללילי פוקמונסקי ואחר כך חבר הכנסת יהודה גליק ואחר כך משרד התחבורה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעשה חבר כנסת ואיש מקצוע, או ממי שהגיע בעצם.

<קריאה: בטרם דיברו?

יפעת שאשא ביטון: הם ידברו גם, אל תדאג.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, לילי.

<לילי לידיה פוקמונסקי: תודה גברתי, אני מאד מודה לך ואני מאד מעריכה את נוכחות חברי הכנסת וכבוד השר, שהם הבינו ואני בטוחה שגם את, שהאחריות הבסיסית הראשונית היא של ההורים ולא כמו שהייתה הצעת החוק, להעביר את האחריות - - -

יפעת שאשא ביטון: אני מתנגדת לניסוח הזה, לילי, לא, כי אני לא העברתי אחריות.

יפעת שאשא ביטון: אני מסרבת לאמירה הזו ונכתב שם במפורש – אין בכך משום הסרת האחריות ההורית, אז בואי ניצמד לדברים.

<לילי לידיה פוקמונסקי: אוקיי, אין הסרת האחריות ההורית, אבל הרי אם הגננת עושה את זה באופן וולונטרי, ואת יודעת היטב שגננות מגיעות למקצוע לא סתם מהרחוב.

<לילי לידיה פוקמונסקי: יש משהו.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת את זה.

<לילי לידיה פוקמונסקי: וכל גננת היא רגישה היטב לכל הילדים שיש לה בגן.

<לילי לידיה פוקמונסקי: לכן באופן וולונטרי, היא דואגת לילדים, כשילד לא מגיע לגן, בשעות הצהריים היא מתקשרת או אחרי הצהריים.

<לילי לידיה פוקמונסקי: אל תשכחי שמורה יכולה להתקשר בשעות הבוקר, כי יש לה הפסקות.

<לילי לידיה פוקמונסקי: לגננת אין הפסקה.

<לילי לידיה פוקמונסקי: היא עובדת ברצף.

<לילי לידיה פוקמונסקי: לכן רק אחרי סיום הגן היא יכולה להתקשר.

<לילי לידיה פוקמונסקי: ברגע שזה חוק, זה מחייב את הגננת וברגע שהיא לא תעשה את זה, היא תואשם פלילית ואת לא יכולה להגיד, סליחה, סליחה גברתי.

<לילי לידיה פוקמונסקי: אם זה מנדטורי, אם זה חוקי, וקורה חלילה משהו והגננת לא הצליחה לצלצל ולשאול איפה הילד תוך שעה של הגעת הילדים לגן, היא תואשם - - -

יעקב ליצמן: אם אין סעיף פלילי - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, היא גם מתעקשת על החוק, כשאנחנו הלכנו לערוץ אחר.

יפעת שאשא ביטון: כאילו את מתעקשת להגיד למה אתם לא חלק מההתגייסות המערכתית וכאשת חינוך, שליבי עם הגננות, זה מקומם אותי.

יפעת שאשא ביטון: כי את כאילו מוציאה מגזר שלם מהמקום של כאילו לא איכפת, ואני בטוחה שנשמה שלהן איכפת להן - - -

<לילי לידיה פוקמונסקי: לא, לא, לא, סליחה.

יפעת שאשא ביטון: לא פחות מכל אחת אחרת.

<לילי לידיה פוקמונסקי: בואי, אני לא מסכימה.

<לילי לידיה פוקמונסקי: אני לא מסכימה לאמירה כזאת.

<לילי לידיה פוקמונסקי: את לא יכולה לפגוע ב-18,000 גננות - - -

יפעת שאשא ביטון: להיפך, אני לא פוגעת.

<לילי לידיה פוקמונסקי: סליחה.

<לילי לידיה פוקמונסקי: באמירה הזאת - - -

יפעת שאשא ביטון: אני לא פגעתי.

<לילי לידיה פוקמונסקי: באמירה הזאת, של חוסר - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, את לא מקשיבה לי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מנהלות שיח חירשים.

יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי מפורשת ואני גם הזכרתי את זה ואת גם ישבת לידי ואת התראיינת איתי אפילו פעמיים.

<לילי לידיה פוקמונסקי: נכון.

יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי שאני הייתי מוכנה ללכת לערוצים חלופיים שהם לא חקיקה, ללכת לנהלים, ללכת לחוזר מנכ"ל, ללכת לכל דרך אחרת שתגייס את הגננות.

יפעת שאשא ביטון: את יודעת למה?

יפעת שאשא ביטון: כי אני יודעת איזו נשמה יש לגננות וכי אני יודעת שבהרבה מקומות הן עושות את זה כבר עכשיו, בלי קשר לשכחת ילדים.

<לילי לידיה פוקמונסקי: אז אם הן עושות את זה, אז למה צריך חוק?

יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך מה צריך - - -

<לילי לידיה פוקמונסקי: סליחה, כמו שחברי הכנסת אמרו - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, את שמה לב שאין - - -

<לילי לידיה פוקמונסקי: כמו שחברי הכנסת אמרו - - -

<ארין אלהרר (יש עתיד): סליחה, רגע, רגע - - -

<לילי לידיה פוקמונסקי: סליחה גברתי.

<ארין אלהרר (יש עתיד): שנייה, סליחה.

<ארין אלהרר (יש עתיד): תראי, הקושי ברור.

יפעת שאשא ביטון: גם התחושה ברורה.

יפעת שאשא ביטון: אין פה שאלה בכלל.

<ארין אלהרר (יש עתיד): הקושי ברור.

<ארין אלהרר (יש עתיד): יושבת ראש הוועדה הגישה את זה כהצעת חוק.

<ארין אלהרר (יש עתיד): זה לא יקודם כהצעת חוק.

יפעת שאשא ביטון: לא.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו גם אמרנו את זה אתמול בוועדת שרים באופן חד משמעי, אבל ההתעקשות היא כאילו להסביר למה זה קשה ואני במקום של - - -

<לילי לידיה פוקמונסקי: גברתי, חוזר מנכ"ל בשביל גננת זה חוק.

<לילי לידיה פוקמונסקי: חוזר מנכ"ל זה חוק.

<לילי לידיה פוקמונסקי: זה חוק.

<קריאה: אין מה לעשות.

<קריאה: זה חוק.

<קריאה: אני מחויבת לנהוג על פי חוזר מנכ"ל.

<קריאה: חוזר מנכ"ל זה חוק.

יפעת שאשא ביטון: חברים, אתם יכולים להתווכח איתי כמה שאתם רוצים.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת מה אני הגשתי.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת מה היה השיח שלי עם היועצת המשפטית של משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: נאמר שם באופן מפורש, חד משמעית, אין ולא תהיה אחריות פלילית.

יפעת שאשא ביטון: עכשיו, את רוצה להתעקש שתהיה?

יפעת שאשא ביטון: אז יכול להיות שאת מקדמת משהו אחר שאני לא יודע עליו.

יפעת שאשא ביטון: אז תגידי לי.

<קריאה: אבל אמרו שיהיה קנס כספי.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך.

יפעת שאשא ביטון: אני לא אמרתי עיצום כספי מעולם.

<קריאה: אני שמעתי את אורלי לוי - - -

יפעת שאשא ביטון: סליחה, זה לא הצעת החוק של אורלי לוי, אני ממש מתנצלת.

<קריאה: 35 ילדים בבוקר, ילדים פרטיים שלנו, שההורים ידאגו לשניים, לא ל-35.

<קריאה: לשניים.

<קריאה: זה הכל.

<קריאה: באמת.

יפעת שאשא ביטון: יקירתי, את צודקת.

<קריאה: מה זה?

<קריאה: באמת?

יפעת שאשא ביטון: את צודקת, אבל - - -

<קריאה: לגמול אותם - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, סליחה, אתן לא יכולות להתפרץ, עם כל ההבנה והאמפטיה שלי.

<קריאה: מה עוד היא יכולה לעשות בשש שעות?

<קריאה: אפילו פיפי היא לא יכולה לעשות, אין לה הפסקה.

יעקב ליצמן: אפשר להגיד מילה?

יפעת שאשא ביטון: כן.

<קריאה: אין זמן לפיפי.

יפעת שאשא ביטון: אני תיכף רוצה לשאול אותך שאלה.

יעקב ליצמן: רבותי, רבותי, אני מבקש להגיד כמה דברים.

יעקב ליצמן: אם יימשך הדיון הזה, שיח החירשים, אני מבטיח לכם רבותי, לא יהיה כלום.

<ארין אלהרר (יש עתיד): בדיוק.

<ארין אלהרר (יש עתיד): אני אומר לכם, אני משתדל להיות רציני.

<ארין אלהרר (יש עתיד): אם זו תהיה הדרך, לא יהיה כלום.

<ארין אלהרר (יש עתיד): תפסיקו את הדרך הזאת.

<ארין אלהרר (יש עתיד): אף אחד לא מאשים את זה, אף אחד לא מאשים את זה.

<ארין אלהרר (יש עתיד): כל אחד רוצה אותו דבר.

<ארין אלהרר (יש עתיד): אני מציע שכל אחד יתמקד אם יש לו הצעות.

<ארין אלהרר (יש עתיד): לא מה שלא טוב בשני.

<ארין אלהרר (יש עתיד): מי יש לו הצעות קונקרטיות, שיעביר הצעות כרגע.

<ארין אלהרר (יש עתיד): אם אין לו, אז לא צריך לבקש את רשות הדיבור, כי אנחנו מכירים בחומרת העניין כמו כולם.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה כבוד השר.

יפעת שאשא ביטון: לילי, בהיבט הזה, בואי לא נתעקש על מה שאין, כי הנה, אני חושבת ששמעו אותי מספיק אנשים אומרת בדיוק למה הייתה הכוונה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שתגידי את, איך את מציעה – עזבי חוזרי מנכ"ל – עזבי הכל בצד – ונניח שאנחנו מתחילים מכאן את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: איך את מציעה את ההתגייסות ואת הסיוע של הגננות למיגור התופעה הזאת, כי בסופו של דבר המטרה, אני בטוחה, של כולנו, זה למנוע את האסון הבא.

<לילי לידיה פוקמונסקי: בהחלט.

<לילי לידיה פוקמונסקי: ברגע שכל הציבור יהיה מגויס וזה יתחיל מכסא - - -

יפעת שאשא ביטון: אני מזעזעת.

<לילי לידיה פוקמונסקי: סליחה.

<לילי לידיה פוקמונסקי: את לא יכולה לא לקבל מה שאני אומרת.

<לילי לידיה פוקמונסקי: ברגע שזה יתחיל - - -

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה בהחלט.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<לילי לידיה פוקמונסקי: סליחה, זה צריך להתחיל מלמטה, מההורה.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה איך, אבל ההורה לא אחראי, מה את רוצה שנגיד?

יפעת שאשא ביטון: אז אם ההורה לא אחראי אז שימות הילד?

<לילי לידיה פוקמונסקי: ההורה אחראי, אין דבר כזה ההורה לא אחראי.

<לילי לידיה פוקמונסקי: ברגע שהוא מביא לי ילד לעולם, הוא אחראי.

<קריאה: מה זה?

<לילי לידיה פוקמונסקי: סליחה, זה לא לעניין.

<לילי לידיה פוקמונסקי: אני אומרת לך, הגננות לא נגד.

<לילי לידיה פוקמונסקי: הגננות תמיד בעד - - -

יפעת שאשא ביטון: אז בואי תגידי בעד מה, לילי.

יפעת שאשא ביטון: אני מזמינה אותך להגיד מה אתן מציעות.

יפעת שאשא ביטון: הנה.

<לילי לידיה פוקמונסקי: אני מציעה שבכלל לא לערב את הגננות בחוק הזה.

<לילי לידיה פוקמונסקי: זה מה שאני מציעה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, בסדר, תודה רבה.

יעקב ליצמן: תודה.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת יהודה גליק ואחר כך שי סופר ממשרד התחבורה ואנחנו נעביר גם למשרד החינוך, בבקשה.

<לילי לידיה פוקמונסקי: לא יפילו עלינו את התיק.

יהודה גליק: חברים, אני רוצה לבטא את מה שנאמר פה לפני, רק יש הבדל אחד, שחוץ מלהיות אבא לשמונה ילדים וסבא לשישה ואבא גם לגננת, אני גם ג'ינג'י, ולכן אני באתי לפה בעיקר כדי לדפוק על השולחן.

יהודה גליק: הגענו לרגע חירום, רבותי.

יהודה גליק: אי אפשר לעסוק בלהאשים, מי אשם ומי לא אשם.

יהודה גליק: אנחנו צריכים להיות כולנו, כולנו מגויסים להציל ילדים.

יהודה גליק: רבותי, ילדים מתים.

יהודה גליק: מתים.

יהודה גליק: זה נכון, וודאי, שום דבר לא מספיק.

יהודה גליק: הילד ביהוד, לפני שנה, נפטר אחרי 40 דקות, אז גם הגננת לא תספיק.

יהודה גליק: כולנו צריכים להיות מגויסים.

יהודה גליק: משרד התחבורה חייב לתקן תקנות כדי לחייב מכוניות.

יהודה גליק: חברות הביטוח צריכות לדאוג שאי אפשר לקבל ביטוח רכב.

יהודה גליק: כמו שאתה לא יכול לקבל ביטוח בלי אזעקה, אתה לא יכול לקבל ביטוח בלי תינוק.

יהודה גליק: כולנו צריכים.

יהודה גליק: תנועות הנוער.

יהודה גליק: עכשיו קיץ.

יהודה גליק: שכל תנועת נוער תשלח ילדים לדפוק על הדלתות בבתים: תיקנו מכשיר.

יהודה גליק: לא משנה.

יהודה גליק: מדובר פה בזעקת חירום.

יהודה גליק: אנחנו לא יכולים לומר ידינו לא שפכו את הדם הזה.

יהודה גליק: אם בשנת 2012, כמו שאמרה חברתי קארין, היו כבר תוצאות של ועדה, לא יכול להיות שאנחנו כבר בשנת 2016 ועוד לא יישמו את זה.

יהודה גליק: חודש וחצי חמישה ילדים נהרגו.

יהודה גליק: איך אנחנו יכולים לשתוק על דבר כזה?

יהודה גליק: אם היה פיגוע טרור היינו קופצים.

יהודה גליק: חמישה ילדים.

יהודה גליק: חמישה עולמות.

יהודה גליק: אנחנו חייבים להתגייס.

יהודה גליק: כולנו צריכים לבוא ולהגיד אנחנו כאן, מגויסים לעניין הזה.

יהודה גליק: זה כל מה שאני רציתי לומר ואני מקווה שכולנו נהיה מגויסים לדבר זה ולא להגיד – הוא אשם, כולנו אשמים.

יהודה גליק: אני כאבא אשם.

יהודה גליק: כולנו אשמים.

יהודה גליק: אנחנו עכשיו לא מחפשים אשמים.

יהודה גליק: אנחנו מחפשים להתגייס לטובת הצלת הילד הבא.

יהודה גליק: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חבר הכנסת יהודה גליק.

יפעת שאשא ביטון: ד"ר שי סופר, בבקשה.

<שי סופר: טוב, אני אגיד לכם מה המשרד עשה בשנתיים האחרונות.

<שי סופר: קודם כל מיפינו את כל המוצרים שיש בשוק.

<שי סופר: יש שלושה סוגים או שלוש משפחות.

<שי סופר: אחד זה מוצרים פשוטים – לואו-טק, שרוכים, כל מיני עזרים שמסייעים למעשה למנוע את ההסחה הקוגניטיבית.

יעקב ליצמן: למתי אתם מעודכנים?

<שי סופר: אנחנו מעודכנים ללפני שבועיים, לאחר הוועדה ברשות חבר הכנסת מקלב.

<שי סופר: נושא שני זה אפליקציות שאפשר להוריד.

<שי סופר: הרבה מאד אפליקציות יש לנו כאן, אנחנו יכולים להעביר לוועדה גם את כל הרשימה.

<שי סופר: הנושא השלישי והמשמעותי ביותר זה מערכות הייטק, מערכות שמבוססות על R.F.I.D, חישה, כל מה שקשור בזה, ולכן המשרד יזם ומימן תקן ישראלי 6400, כשלתקן למעשה שני חלקים.

<שי סופר: החלק הראשון זה חלק שעוסק בכלי רכב שמשמים להסעות, ושם זה עולם שקל לנו איתו, כי זה עולם שאנחנו מפקחים עליו, עולם רגולטורי לגמרי.

<שי סופר: אנחנו מציעים שתקנה 83 א' תאמר כך: לא ינהג אדם ברכב להסעת תלמידים, אלא אם כן הותקנה בו מערכת התראה על השארת ילדים ברכב, העומדת בדרישות התקן הישראלי – 6400, חלק 1 ו-1.2.

<שי סופר: מערכת התראה תוכנן, וכו', לא משנה.

<ארין אלהרר (יש עתיד): אבל זה הסעות.

<ארין אלהרר (יש עתיד): מה עם רכבים פרטיים?

<שי סופר: קודם כל כבר היום, בכל כלי הרכב שמשמשים להסעות נמצאות מערכות כאלה.

<שי סופר: בשנתיים האחרונות לא נשכחו ילדים בכלי רכב שמשמשים להסעות.

<שי סופר: המערכת היא מערכת טובה, מוצלחת - - -

יפעת שאשא ביטון: אז איך אנחנו מנתבים את זה עכשיו לרכבים הפרטיים?

<שי סופר: זאת שאלה.

<שי סופר: קודם כל יש תקן.

<שי סופר: תקן 6400 חלק 2 עוסק בכלי רכב פרטיים.

<שי סופר: יש 3.5 מיליון כלי רכב פרטיים בארץ.

<שי סופר: דרך אגב, התקן הוא מקורי לגמרי.

<שי סופר: אין אף מדינה בעולם שעשתה תקן כזה.

<שי סופר: וזה בגלל שבאמת חיי ילדים, בכלל, חיי אדם בארץ זה משהו אחר.

יפעת שאשא ביטון: אבל השאלה איך אנחנו מחייבים, כי אני אומר לך, אני דיברתי עם שר התחבורה, שגם הוא מאד מיינדד לנושא, אבל הוא אמר תקשיבי, אנחנו עשינו תקינה, באמת זה ייחודי לנו וכו', אבל מי רוצה ירכוש.

יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת, יש פה בעיה.

יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי את זה גם בתחילת הדיון.

יפעת שאשא ביטון: הורים, בתפיסה שלהם, כאילו משוכנעים שלהם זה לא יקרה.

יפעת שאשא ביטון: הם לא מרגישים את הצורך ללכת ולקנות, כי הם יוצאים מנקודת הנחה שלהם זה לא יקרה ובסופו של דבר אנחנו יודעים שזה יכול לקרות לכל אחד.

יפעת שאשא ביטון: אז השאלה איך אנחנו נותנים רשת ביטחון שתכסה את כל הרכבים.

<שי סופר: אני אגיד על מה אנחנו חשבנו.

<שי סופר: 3.5 מיליון כלי רכב, לא כולם מסיעים ילדים.

<שי סופר: אנחנו חשבנו שכשם שבית חולים מחייב לצאת עם כיסא בטיחות מבית החולים, יכול להיות שכחלק מהחבילה הממשלתית, לא יודע מה, יינתן איזה שהוא שובר להתקנה חינם של אותה מערכת, מערכת שעומדת בתקינה.

<שי סופר: הרי לא נוכל להשית על הציבור גזירה שלא כולם בכלל צריכים לעמוד בה.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: אני אומר לך למה.

יפעת שאשא ביטון: סליחה רגע, סליחה - - -

איל בן ראובן: למה כיסא לתינוק אתה מחייב?

איל בן ראובן: זה לא עולה כסף?

<שי סופר: אם אדם לא משתמש בכלל - - -

יפעת שאשא ביטון: סליחה, סליחה.

איל בן ראובן: לא, כיסא לתינוק.

איל בן ראובן: אני היום שם ברכב כיסא לתינוק כי אם לא אני איעצר בדרך ואני אשלם קנס.

<שי סופר: אז אני אומר,

<שי סופר: ברגע שאתה - - -

יעקב ליצמן: למה אתה לא מציין פשוט?

יעקב ליצמן: מי שרוצה להסיע ילדים, צריך.

יעקב ליצמן: אם לא, אין לו רישיון להסיע ילדים.

<שי סופר: נכון.

<שי סופר: כחלק מהכיסא הבטיחות, או כחלק מה - - -

איל בן ראובן: ילד עד גיל 3 לא ייכנס לאוטו - - -

יהודה גליק: למה חברת ביטוח יכולה להכריח אזעקה ולא יכולה להכריח את ההתקנה?

<שי סופר: מה שאני אומר בסך הכל, שאנחנו לא רוצים להשית את זה על 3.5 מיליון רכבים.

יפעת שאשא ביטון: רגע סליחה, ככה אי אפשר לשמוע אף אחד וגם לא את השאלות.

<שי סופר: לי אין שום בעיה.

<שי סופר: יש היום תקנה שעוסקת בנושא של כסא בטיחות והיא מאד מפורטת.

<שי סופר: תקנה מצוינת.

<שי סופר: אפשר להוסיף לתקנה הזאת, שכל אדם שמסיע ילד בכיסא בטיחות, חייב שתהיה מערכת - - -

איל בן ראובן: גם שלא ייכנס ילד בן 3 לרכב בלי שלאוטו הזה יש את זה.

<שי סופר: נכון, שעומדת בזה.

<שי סופר: מעולה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה רגע להתייחס לסוגיה ואני מתחברת לעניין של כיסא הבטיחות.

יפעת שאשא ביטון: אני פחות מתחברת לעניין של מקודם, כי ראינו שזה קרה גם לסבתא ולסבא.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שיש אנשים צעירים - - -

<לילי לידיה פוקמונסקי: אבל - - -

יפעת שאשא ביטון: רגע, סליחה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יכולים לראות מקרים שבהם לצורך העניין במשפחה לאח הצעיר יש רכב והאח הבוגר נניח נתקע ויש לו ילדים, והוא לוקח את הרכב של האח הצעיר.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אנחנו מרגישים שבסופו של דבר זה יכול לפגוש אותנו בכל מקום והשאלה איך אנחנו נותנים רשת בטיחות שהיא רחבה כמה שאפשר כדי למנוע, אתה יודע, מקרים שלא חשבנו עליהם.

<שי סופר: אני מסכים לגמרי להצעה של חבר הכנסת בן ראובן, להוסיף לתקנה שעוסקת בכיסאות בטיחות, גם מערכת למניעת השארת ילדים ברכב, שעומדת בתקן ישראלי 6400 חלק 2.

יהודה גליק: מה צריך לעשות כדי שזה יבוצע?

יהודה גליק: זאת השאלה.

יהודה גליק: אנחנו היום מדברים על פתרונות.

יהודה גליק: מה צריך לעשות כדי שזה יבוצע, שעוד שמונה ימים שר הבריאות יכנס - - -

איל בן ראובן: שהשר יקבל על זה החלטה.

יהודה גליק: הנחתה.

יהודה גליק: מה צריך לעשות?

יהודה גליק: לא צריך הצעות חוק.

יהודה גליק: אפשר לעשות תקנות.

יפעת שאשא ביטון: הוא אומר, להוסיף לתקנה של כיסא בטיחות חובת חיישנים.

איל בן ראובן: שהמשטרה תעצור רכב כשיש ילד נוסע ברכב.

איל בן ראובן: בלי זה המשטרה עוצרת אותו מיידית.

יהודה גליק: איך עושים שזה יהיה מיידי?

יעקב ליצמן: ברשותכם, היות ואני צריך לצאת, אני מבקש לומר.

יעקב ליצמן: אני בעזרת השם מחר, או מחרתיים, תלוי בלו"ז, לא בדקתי, אני אחפש זמן לשבת עם כל משרדי הממשלה, נציג של כל משרדי הממשלה הנוגעים בדבר.

יעקב ליצמן: אגב, אם יש שר שהוא מתלונן והוא אומר שזה שייך אליו, אני אשמח לתת לו את זה.

איל בן ראובן: לא, לא - - -

יעקב ליצמן: לא, לא, אני לא בורח, אבל מה - - -

איל בן ראובן: קח אחריות.

יעקב ליצמן: אני אקח את האחריות.

יעקב ליצמן: אני אעשה ישיבה עם כל הגורמים ומירי תרכז לי את זה ואז אנחנו נשמע את כל ההצעות ואת כל הדברים שישנם ומה שצריך לעשות.

יעקב ליצמן: יכול להיות שאנחנו, ואני אומר את זה עכשיו, רבותי, אני אבדוק.

יעקב ליצמן: רבותי, אל תתפסו, כי אני באתי לא מוכן לדיון, אבל יכול להיות שאנחנו נפרסם גם השבוע פנייה לכל הגורמים, לכולם, לציבור.

יעקב ליצמן: בעיתונות, לא יודע איפה, שמי שיש לו הצעה לגבי סוג הדברים הזה, שיביא לי הצעה בכתב ונראה מה שיש ומה שאין, שנוכל להחליט על זה בתקופה הקרובה.

יעקב ליצמן: זה לדעתי מה שצריך להיות מיידי.

יעקב ליצמן: אני לא אהסס לסחוב את זה.

יעקב ליצמן: בעזרת השם עד סוף המושב הזה, אני מקווה שאנחנו נשב עוד פעם ונעדכן אתכם.

יעקב ליצמן: אני מתנצל, תודה רבה

יפעת שאשא ביטון: אין מה להתנצל, כבוד השר.

יפעת שאשא ביטון: המון תודה באמת על ההירתמות המיידית.

יפעת שאשא ביטון: זה מרגש כל פעם מחדש.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: משרד התחבורה רוצים להוסיף משהו מעבר לתיקון התקנה של כיסא הבטיחות?

<שי סופר: לא, אני חושב שברגע שזה יהיה חלק מתקנות התעבורה, ושוב, מערכת שעומדת בתקינה ישראלית, אני מאמין שכשם שאין לנו היום ברוך השם אסונות בכלי רכב שמשמשים להסעות, אני מעריך שזה ייתר גם את האסונות בכלי רכב פרטיים.

יהודה גליק: כמה זמן לוקח לתקן תקנה?

באסל גטאס: שנייה יהודה.

באסל גטאס: אם מאמצים את העניין של כל רכב שמכניס לתוכו כיסא, הכיסא הזה חייב להיות עם עוד משהו.

באסל גטאס: מה דרוש מבחינת רגולציה ותקינה וכו', בשביל שזה ייצא?

באסל גטאס: כמה זמן, מה?

<שי סופר: אני שוב אומר, התקן קיים.

<שי סופר: כל המערכות שתימכרנה תיבדקנה על ידי מכון התקנים.

<שי סופר: לתקנן תקנת תעבורה, ברגע שוועדת הכלכלה מאשרת את התקנה, אפשר לרוץ לדרך.

באסל גטאס: אבל כמה זמן?

יהודה גליק: אבל כמה זמן?

יהודה גליק: כמה זמן עד שזה מעשי?

יפעת שאשא ביטון: זה יכול להיות מיידי?

<שי סופר: לדעתי, אם תהיה התגייסות של כולם, זה יכול להיות מיידי.

באסל גטאס: מה זה התגייסות?

באסל גטאס: מה אתה רוצה יותר התגייסות מזה?

יהודה גליק: נכון.

יהודה גליק: הנה, יש לך פה.

יהודה גליק: אם אני ובאסל גטאס מסכימים, אז זה מגויסים כולם.

יפעת שאשא ביטון: חברים, אנחנו תוך שבוע נפגשים כאן כדי לסכם את הדברים.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת תוך שבוע יש פתרונות.

באסל גטאס: תני לי לדבר, עוד לא דיברתי.

יפעת שאשא ביטון: אני אתן לך, חבר הכנסת גאטס.

<שי סופר: גברתי יושבת הראש, חשוב לי להגיד שמבחינה טכנית, טכנולוגית, אנחנו ערוכים לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, מצוין, זו בשורה טובה.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת באסל גטאס, אחר כך משרד החינוך ואז בטרם.

באסל גטאס: גברתי יושבת הראש, תודה על כינוס הדיון הדחוף.

באסל גטאס: אני ואייל גם הגשנו הצעה דחופה לסדר יום לפני שבועיים, אבל לא אני ולא אייל, אני בטוח, לא ציפינו שתוך שבוע יהיה עוד מקרה.

באסל גטאס: כשאני שמעתי על זה ברדיו הרגשתי אחריות אישית.

איל בן ראובן: נכון.

באסל גטאס: וואלה, גם המשפחה מדיר אל אסד הם חברים שלי, אני מכיר את האבא.

באסל גטאס: הוא מסוג האנשים שאני בטוח, כפי שאמרה יפעת, שהוא אמר שזה לא יכול לקרות שזה יקרה לו.

באסל גטאס: אבל הנה, קרה לו ואיבד שני ילדים.

באסל גטאס: זה משהו בלתי נתפס.

באסל גטאס: ועוד ילדה מביתר ביום שישי.

באסל גטאס: זה משהו.

באסל גטאס: אבל אנחנו צריכים להבין ועכשיו לדבר בצורה רציונאלית.

באסל גטאס: תראו, בכל יום יש מאות אלפי ילדים שמועברים ברכבים, אז אנחנו מדברים בעצם על איך למנוע את המקרה שהוא אחד על מיליון או על מאות אלפים, מבחינה סטטיסטית אני מדבר.

באסל גטאס: וזה הקושי.

באסל גטאס: זה היוצא מן הכלל באופן מאד מאד קיצוני, שמישהו ישכח ברכב את הבן שלו.

באסל גטאס: אבל מה שמתסכל, שזה בר ביצוע.

באסל גטאס: אפשר למנוע את זה.

באסל גטאס: אפשר למנוע את זה.

באסל גטאס: ולכן, כל חיים של ילד, שאנחנו מאבדים בצורה הזו, זה משהו ממש ממש מכעיס ומכאיב, שאיך זה פשוט שאם היה - - -

איל בן ראובן: איך לא מנענו את זה.

באסל גטאס: כן.

באסל גטאס: אני כל הזמן חושב שחייב להיות משהו, איזה סנסור, אפילו בכל רכב, לא חשוב.

באסל גטאס: אתה יודע, מישהו התעלף בתוך הרכב, אפילו אם הוא מבוגר.

באסל גטאס: משהו שמרגיש שיש עדיין בפנים, אני יודע, הלחץ, הטמפרטורה, החמצן יורד או משהו ואז החלונות נפתחים.

באסל גטאס: אם החלונות היו נפתחים ברככ הזה של החבר שלי מדיר אל אסד, הילדים שלו היו ניצלים, ריבונו של עולם.

באסל גטאס: אפילו לא גננת, עד שתתקשר ואולי ואולי.

באסל גטאס: ממה שאני הבנתי מהמחקרים, ב-20 הדקות הראשונות הטמפרטורה עולה ברכב - - -

יפעת שאשא ביטון: נכון, בצורה משמעותית.

באסל גטאס: כן, תוך שעה מאבדים את הילדים.

יהודה גליק: 40 דקות.

באסל גטאס: כן, 40 דקות.

יהודה גליק: הילד מיהוד היה ברכב 40 דקות.

באסל גטאס: ולכן אני חושב שהדרך, ועד שאני נכנסתי לכאן לא הייתה לי דעה מגובשת, אבל עכשיו יש לי את הדעה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: בשביל זה קיימנו את הדיון.

באסל גטאס: אני חושב שאנחנו בדרך הזו מפחיתים 90% עד 95%, אם אנחנו מחייבים.

באסל גטאס: משרד התחבורה, תיקחו יוזמה.

באסל גטאס: מה אתם דורשים מאיתנו?

באסל גטאס: נכנס את ועדת הכלכלה אפילו בפגרה.

באסל גטאס: לא חשוב.

יהודה גליק: עכשיו, היום.

באסל גטאס: פה צריכה לצאת הנחיה.

באסל גטאס: אתה רוצה את ראש הממשלה, נפנה לראש הממשלה.

באסל גטאס: תוך שבוע-שבועיים שתהיה התקנה הזאת.

באסל גטאס: שכל בעל רכב שיש לו באוטו כיסא לתינוקות, חייב להרכיב ולהסביר להם ברור מה להרכיב.

איל בן ראובן: יותר מזה.

איל בן ראובן: לא נכנס תינוק לרכב בלי שלרכב הזה יש את הדבר הזה.

איל בן ראובן: זאת ההגדרה.

איל בן ראובן: פשוט מאד.

באסל גטאס: וזה יתלווה בכל המסע של החינוך הציבורי והדיון.

באסל גטאס: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חבר הכנסת באסל גטאס.

יפעת שאשא ביטון: אוריאל לוי, משרד החינוך ואחר כך בטרם.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, אוריאל.

<אריאל לוי: קודם כל זה אריאל, זה בסדר, אין בעיה.

<אריאל לוי: קודם כל אני מברך את יושבת הראש על זימון הדיון הדחוף בנושא זה, שהוא באמת נושא חירום.

<אריאל לוי: ככל שזה קשור לכל מה שקורה מעבר ליום הלימודים, האמצעי היחידי שיש כרגע במשרד החינוך – אגב הוא יחסית יצירתי – בשיתוף פעולה גם עם ארגון בטרם – הוא אמצעי של הסברה וחינוך.

<אריאל לוי: אין לנו אמצעי אחר ואני רוצה להגיד מילה על זה ואחרי זה מילה על הצעת החוק.

<אריאל לוי: האמצעי המרכזי שלנו הוא אמצעי של חינוך.

<אריאל לוי: חינוך לבטיחות.

<אריאל לוי: לכן ככל שכך, אנחנו עוסקים גם בחינוך של ילדים, גם של בני הנוער לבטיחות בעבודה, לעבודה עם אש, לחשמל, וכן הלאה וכן הלאה.

<אריאל לוי: כל מה שקורה לפני שעות הלימודים ואחרי שעות הלימודים – הוא לא באחריות עובדי ההוראה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אמירה קשה, אגב.

יהודה גליק: אבל - - -

יפעת שאשא ביטון: זאת אמירה קשה.

יפעת שאשא ביטון: אגב, המנכ"לית לא מסכימה איתה.

יהודה גליק: פה מדובר על חינוך להורים.

יפעת שאשא ביטון: סליחה רגע, מערכת החינוך - - -

<אריאל לוי: אפשר לסיים?

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל אני מוכרחה לומר לך, דווקא כמי שבאה משם.

יפעת שאשא ביטון: מעולם לא אמרו לנו שהעבודה שלנו מתחילה ברגע שאנחנו נכנסנו לבית הספר או לגן ויצאנו מהגן.

יפעת שאשא ביטון: דיברו איתנו תמיד על ראייה הוליסטית.

יפעת שאשא ביטון: דיברו איתנו תמיד, אנחנו נמצאים בקשר עם הרווחה, אנחנו רואים את הילדים הרבה מעבר לבייבי סיטר של השעות שהם נמצאים שם.

<אריאל לוי: גברתי יושבת הראש, רק שנייה, התכוונתי לשאלת הבטיחות - - -

יפעת שאשא ביטון: קשה לי עם זה.

<אריאל לוי: רק שנייה.

<אריאל לוי: התכוונתי לשאלת הבטיחות.

<אריאל לוי: אני לא מתכוון לשאלה של חינוך בלתי פורמאלי, של קשר עם הילדים אם הם חולים - - -

יפעת שאשא ביטון: אני לא מדברת על חינוך בלתי פורמאלי, אני מדברת כמורה.

<אריאל לוי: שנייה, אני גם מדבר כמנהל לשעבר.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, סיימת את זה כשנעלת את בית הספר בארבע אחר הצהרים?

<אריאל לוי: רגע, תתני לי לסיים, גברתי.

<אריאל לוי: בשום אופן לא.

<אריאל לוי: האחריות היא אחריות, באמת.

<אריאל לוי: מורים, גננות, מנהלים, עובדים 24 שעות.

<אריאל לוי: לנושא הבטיחות - - -

יפעת שאשא ביטון: נכון, כי הם נשמה ענקית.

<אריאל לוי: שנייה רגע, תנו לי רק לסיים.

<אריאל לוי: לנושא הבטיחות – יש פה שאלה שהיא שאלה מאד מאד מורכבת ואנחנו עושים הרבה מאד פעולות חינוכיות.

<אריאל לוי: אני רוצה להגיד גם מה כן, גברתי יושבת הראש ולא רק מה לא.

<אריאל לוי: אבל אני אתחיל רגע במה לא, כי חשוב לי להדגיש את זה.

<אריאל לוי: מעבר לשאלת האחריות שעלתה פה, שהיא גם מוסרית ואגב, לחוזר המנכ"ל מתייחסים עדיין בשיא הרצינות ויש לו מעמד מאד מאד גבוה של נהלים ושל רגולציה.

<אריאל לוי: אני רוצה לטעון שיש פה שאלה שהיא פשוט לא ישימה.

<אריאל לוי: ההצעה אגב שבעיני היא יצירתית, היא פשוט הצעה לא ישימה מסיבות מגוונות.

<אריאל לוי: אם אתם רוצים אני אפרט יותר, מה קורה בתחילת היום, במה הגננת עסוקה.

<אריאל לוי: חס וחלילה, אנחנו גם לא מצפים שהגננת בסוף היום תיקח את הילד במעבר החצייה חזרה, אם יש בעיה גם בכביש.

<אריאל לוי: לכן אני חושב שעיקר הפעולה של הגננות ושל משרד החינוך, ואני אגיד מה כן, היא פעולה של הסברה להורים, היא פעולה של עבודה בתחילת שנה.

<אריאל לוי: היא עבודה בקבוצות הורים.

<אריאל לוי: יש לנו התנסות בבתי ספר של הורים, גם בדרום, שעשינו בשבעה יישובים והגדלנו ל-15.

<אריאל לוי: נשים את זה כנושא מרכזי בעקבות התופעה שהתגברה.

<אריאל לוי: שתיים, גם הסיפור הטכנולוגי כפי שאת הזכרת, אכן נוסה.

<אריאל לוי: שווה לשקול את זה מחדש.

<אריאל לוי: זה שאלות כלכליות גדולות, שכשילד נכנס לגן, עד שעה מסוימת יש איזה אמצעי טכנולוגי שמתקשר לבד להורה ומתריע איפה אתה וכו', אולי זה יעזור.

<אריאל לוי: להטיל את המשימה – ואני לא מדבר אפילו על שאלת האחריות שהיא שאלה גדולה, היא משימה מאד קשה ולא ישימה.

<אריאל לוי: דבר אחרון, שבוע הבטיחות שאנחנו עושים בחודש מאי - - -

יפעת שאשא ביטון: אני לא מסכימה.

<אריאל לוי: בסדר.

<אריאל לוי: אפשר להישאר חלוקים.

יפעת שאשא ביטון: אני אפילו נפגעת בשם אנשי החינוך, ואני אגיד לך למה.

<אריאל לוי: את נפגעת בשם אנשי החינוך?

יפעת שאשא ביטון: סליחה, אני אתן לך אפילו לשבת לידי.

יפעת שאשא ביטון: אני לא נגדכם, אתם חייבים להבין את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה את היום שלכם ואני גם הייתי שם ואני יודעת - - -

<אריאל לוי: אני אשמח להשלים, גננות יקרות.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשאול אותך שאלה קטנה.

יפעת שאשא ביטון: אריאל, אני אתן לך להשלים.

יפעת שאשא ביטון: שאלה קטנה, באמת, לא מתוך מקום של התקלה, מתוך מקום שאת תביני את הנקודה שממנה אני מדברת, כי אני לא באה להסיר אחריות ולא להטיל אחריות ולא כלום, חלילה.

יפעת שאשא ביטון: אבל אם את תדעי שטלפון – ואגב, עשתה את זה גננת לפני שנה ב-27 במאי 2015 - - -

<קריאה: אנחנו עושות את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שאתן עושות את זה.

יפעת שאשא ביטון: אם את תדעי שבטלפון שלך יש פוטנציאל להציל חיים, לא תעשי?

יפעת שאשא ביטון: הרי את תעשי.

<קריאה: אבל אנחנו עושות את זה.

יפעת שאשא ביטון: נכון, נכון.

יפעת שאשא ביטון: אז אני רוצה שכולם יעשו את זה.

<לילי לידיה פוקמונסקי: אז לכן לא צריך חוק.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני כבר דיברתי איתך על החוק, לילי.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מנהלת את השיח חירשים הזה יותר.

יפעת שאשא ביטון: דיברתי על החוק.

יפעת שאשא ביטון: זה נגמר.

יהודה גליק: חברה, לא מאשימים וזה לא פלילי, חברה.

יפעת שאשא ביטון: כן, אני אתן לכם.

יפעת שאשא ביטון: אתם תיכף תצטרפו לשולחן ואני אשמח לדבר רק איתכן על הצעת החוק.

יפעת שאשא ביטון: בסדר?

<קריאה: אנחנו גם נשמח.

<קריאה: גם המגזר הפרטי ישמח לדבר.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה אריאל.

יפעת שאשא ביטון: אני אדבר עם כל הגננות רק על הצעת החוק, כשאנחנו נסיים ללבן את הדברים האחרים.

<קריאה: המגזר הפרטי שחולש על גילאי אפס עד שלוש.

יפעת שאשא ביטון: אין שום בעיה.

<קריאה: שם טווח הסיכון הוא הגדול ביותר ונשמח לקבל תשומת לב, כי חוזר מנכ"ל לא יחול עלינו.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נדבר, אני מבטיחה לכן.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ננסה למצות את כל החלקים האחרים ונשאיר במכוון את החלק הזה של הגננות והמטפלות לסוף, כשאני אדבר רק איתכן.

יפעת שאשא ביטון: כמה שצריך, בסדר?

<קריאה: אצלנו זה אחוז הסיכון הגבוה ביותר.

יפעת שאשא ביטון: בסדר.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת.

<קריאה: ילד בן 3-4 במשרד החינוך יכול גם להיות עצמאי לפתוח רכב.

יפעת שאשא ביטון: אבל בואי, אני רוצה לתת לכן את מלוא תשומת הלב ולהקדיש לזה דיון בפני עצמו.

יפעת שאשא ביטון: אז בואו ננסה למצות את הדברים האחרים ואז ניגש לזה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, אריאל.

<אריאל לוי: קודם כל תודה.

<אריאל לוי: אני אסיים בקצרה.

<אריאל לוי: אני אגיד שמעבר לשאלת האחריות והנהלים, אני חושב שזה לא ישים ולכן גם במסגרת חוזר מנכ"ל תופסים את זה מאד מאד ברצינות במשרד החינוך, גם מורים, גם מנהלים.

<אריאל לוי: אנחנו כן חושבים שאפשר להמליץ, וגננת שמתפנה ומודעת לכך, אני מאד תומך ברעיון, שבמידה וזה אפשרי זה ייעשה.

<אריאל לוי: אנחנו נמליץ על הדבר הזה.

<אריאל לוי: אנחנו מתנגדים בתוקף שזה ייכנס לחוזר מנכ"ל, או כחוק.

<אריאל לוי: אני אסיים בשלושה דברים שכן צריך לעשות.

<אריאל לוי: חודש הבטיחות בחודש מאי, חודש בין לאומי - - -

יפעת שאשא ביטון: הייעוץ המשפטי שלכם, לפני שזה עלה לוועדת שרים, אמר במפורש שהם ישקלו להכניס את זה לחוזר מנכ"ל או בצורה אחרת לנהלים, כשהם ידגישו וימצאו את הניסוח המתאים שאין כאן אחריות פלילית, אלא התגייסות של המערכת לטובת מיגור התופעה.

<אריאל לוי: אני ער ל - - -

יפעת שאשא ביטון: אז מה הקושי עם הנוסח הזה?

<אריאל לוי: אני ער לתשובה הזאת.

<אריאל לוי: קודם כל במסגרת הנהלים הקיימים אנחנו נבדוק את זה.

<אריאל לוי: אני ער לתשובה של היועצת המשפטית שלנו, ועדיין אנחנו ננהל על זה דיון נוסף איתך, אני רוצה שזה גם יהיה איתך.

<אריאל לוי: אנחנו דיברנו על זה גם עם המנכ"לית אתמול ואני יודע שאת גם יודעת.

<אריאל לוי: המעמד של חוזר מנכ"ל הוא מעמד מחייב, אבל אני רוצה רגע להגיד מה כן, ולא רק מה לא.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח.

<אריאל לוי: אני רוצה להגיד – אחד, אנחנו נקדיש גם את תחילת השנה, אני אבקש גם מהגננות, להדגיש את הדבר הזה בפני ההורים ובמפגש פתיחת שנה להתייחס לנושא הזה.

<אריאל לוי: שתיים, לבחון אמצעים טכנולוגיים, כמו שבמשרד התחבורה רוצים ואני בעד, לעשות דיון עם אנשי המקצוע, בחסות שר הבריאות בשמחה, לחשוב על אמצעים טכנולוגיים; והנקודה השלישית, ביחד עם ארגון בטרם, בשבוע הבטיחות שנעשה בחודש מאי, אנחנו נקדיש לזה פרק יורת נרחב, ננסה לעשות את המקסימום.

<אריאל לוי: להגיד שזה ימגר את התופעה?

<אריאל לוי: לא.

<אריאל לוי: אני אסיים ואגיד שבסוף בסוף בחינוך לבטיחות מעבר לשעות הלימודים, אני מדבר רק על הצד של הבטיחות, את צדקת בהבחנה שעשית קודם.

<אריאל לוי: היכולות שלנו לפעול הן בעיקר יכולות של הסברה, של חינוך.

<אריאל לוי: זה הכלים שיש למשרד החינוך.

<אריאל לוי: תודה.

יפעת שאשא ביטון: אריאל, תודה לך.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה רגע להתייחס לנושא הזה של הצוות המקצועי וההתגייסות שלו.

יפעת שאשא ביטון: הבקשה להתקשר להורים היא לא בקשה מופרכת, בסדר?

יפעת שאשא ביטון: היא לא נולדה משום מקום.

יפעת שאשא ביטון: זה משהו שאגב אני מכירה מהמערכת לפני הרבה מאד שנים, בהרבה מאד - - -

איל בן ראובן: חולים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא יודעים אם הוא חולה.

יפעת שאשא ביטון: אתה מתקשר כדי לדעת האם הוא חולה, אם הוא - - -

<קריאה: אבל זה בצהריים, אחר הצהריים.

יפעת שאשא ביטון: שנייה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו היינו מתקשרים בבוקר כנוהל, אבל לא חשוב.

יפעת שאשא ביטון: אני רגע רוצה להציג את זה.

יפעת שאשא ביטון: ואגב, זה גם לא ייחודי רק למדינת ישראל.

יפעת שאשא ביטון: זה לא פתאום מישהו פה השתגע אלא יש הרבה מאד מדינות בעולם, גם באירופה וגם בארצות הברית שהנוהל הקבוע אגב הוא באחריות משותפת של ההורים, שהורים שלא מגיעים בחצי שעה הראשונה או מתעכבים מאיזו שהיא סיבה, מרימים טלפון לגן ומודיעים.

יפעת שאשא ביטון: ואני כן חושבת שאחריות ההורים היא להודיע, במיוחד בגלל הרגישות של המציאות שבה אנחנו נמצאים.

יפעת שאשא ביטון: יש אחריות על ההורים להרים טלפון ולהודיע לגננת, אבל היה וכעבור שעה לא קיבלנו טלפון מההורים וכמה ילדים כאלה כבר יש בכל בוקר, שאתה לא מקבל טלפון מההורים והם גם לא הגיעו – להרים טלפון רק משום הפוטנציאל שיש לו להציל חיים וזה הסיפור.

<אריאל לוי: אני לא חושב שזה מופרך.

<אריאל לוי: אני ממש מסכים ואני לא חושב שזה מופרך.

יפעת שאשא ביטון: אז למה לא נתגייס?

<אריאל לוי: רגע, אז אני אסביר.

יפעת שאשא ביטון: לא באחריות פלילית ולא בכורח ולא בכפייה.

יפעת שאשא ביטון: למה לא נתגייס?

<אריאל לוי: אני אגיד.

<קריאה: בחוץ לארץ התקנים הם שונים לחלוטין.

יפעת שאשא ביטון: רגע, סליחה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו תמיד נחפש למה לא.

<קריאה: זה גם וילדים בגיל רבע לשלוש, שעדיין לא - - -

יפעת שאשא ביטון: שנייה, אני מבטיחה לתת לך את רשות הדיבור לכל מה שתרצי להגיד.

<אריאל לוי: קודם כל אני חושב שגננות עושות כל כך הרבה וגם חלק מהאפשרות שאכן נמליץ בפניהן, אבל אם עבר, נגיד, בוקר קשה, וחמישה בכו, ושלושה הגיעו עם בעיה.

<אריאל לוי: ואותה הגננת לא עשתה את זה, אני לא, אני כאיש מקצוע חושב שזו לא צריכה להיות אחריות שהיא מבצעת את זה כנוהל.

<אריאל לוי: יחד עם זאת, בואו נשב ביחד לפני שמוציאים את הצעת החוק ונחשוב ביחד.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכנה.

<אריאל לוי: גם עם נציגים של הגננות ונחשוב על הדברים.

<אריאל לוי: אבל כנוהל, עמדתי המקצועית היא נגד.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו מסכמים בסוף הדיון שאנחנו נשב במשותף עם משרד החינוך והגננות ונקבל החלטה שכולם חיים איתה בשלום.

<אריאל לוי: בשמחה.

יפעת שאשא ביטון: וגם יש בה פוטנציאל למנוע את האסונות הבאים.

יפעת שאשא ביטון: אני יותר מאשמח.

<קריאה: יחד עם הגנים הפרטיים.

יפעת שאשא ביטון: כמובן, אין שום בעיה.

יפעת שאשא ביטון: ארגון בטרם, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: זה היה הסדר שאמרתי, נכון?

יפעת שאשא ביטון: לא חטאתי כלפי אף אחד.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<אורלי סילבינגר: בוקר טוב יושבת ראש הוועדה.

<אורלי סילבינגר: אני מודה לך על הטיפול המאסיבי והשיטתי בנושא וגם לכבוד השר ליצמן.

<אורלי סילבינגר: אני מצטערת לקלקל חלק מ"החגיגה".

יפעת שאשא ביטון: הלוואי שהיינו חוגגים ולו קצת, אבל אנחנו ממש לא שם.

<אורלי סילבינגר: חברים, 5 ילדים איבדו את חייהם כתוצאה משכחה ברכב במהלך החודש וחצי האחרון.

<אורלי סילבינגר: באותה תקופה מקבילה 8 ילדים טבעו למוות.

<אורלי סילבינגר: חברים, אנחנו בקיץ קטלני נוסף אחד אחרי השני ברציפות ומה שקורה נכון להיום מאד קשה.

<אורלי סילבינגר: ההורים נמצאים בפאניקה.

<אורלי סילבינגר: ההורים פונים אלינו, מבקשים כלים.

<אורלי סילבינגר: ההורים מבקשים עזרה.

<אורלי סילבינגר: ההורים מבקשים סיוע ואני חושבת שהדבר הכי חשוב שיכול לצאת מהחדר הזה, זה להבין שהם זקוקים לנו, בין אם זה אחריות שלהם ובין אם לא.

<אורלי סילבינגר: בואו נבין שכדי למנוע תאונה, וכמו שאמר כבוד השר בתחילת דבריו, אין אמצעי ופתרון אחד בלבד.

<אורלי סילבינגר: אנחנו מדברים על רשת של בטיחות.

<אורלי סילבינגר: זו יכולה להיות מערכת החינוך וזה יכול להיות ההורים וזה יכול להיות אמצעים טכנולוגיים.

יפעת שאשא ביטון: זה צריך הכל, כי זה לא רק החינוך.

יפעת שאשא ביטון: זה הכל.

<אורלי סילבינגר: זה צריך להיות שכבה על שכבה, כי כמו שאנחנו יודעים בחיים, שכבה אחת קורסת, השכבה השנייה נמצאת שם כדי להגן.

<אורלי סילבינגר: איך דרך אחרת להסתכל על מניעה.

<אורלי סילבינגר: חברים, מניעה היא דבר מורכב ותסלחו ליי שאני אקח אתכם לגמרי למקום אחר.

<אורלי סילבינגר: אנשים לא עשו ספורט במדינת ישראל שנים והם לא הקשיבו לזה שספורט זה מה שיציל את החיים שלהם, אבל אחרי הסברה מאסיבית ועבודה שיטתית של שנים בכל החזיתות, אנשים הבינו שצריך לעשות ספורט.

<אורלי סילבינגר: האם הם בוחרים באמצעי אחד לסייע להם?

<אורלי סילבינגר: התשובה היא לא.

<אורלי סילבינגר: וכאן בא המענה לכל מה שעולה פה בחדר.

<אורלי סילבינגר: יש הרבה מאד אמצעים טכנולוגיים ודברים אחרים.

<אורלי סילבינגר: סוף, כשבן אדם יבין שיש לו בעיה, הוא יפתור אותה.

<אורלי סילבינגר: עכשיו, אנשים נורא כועסים שאנחנו אומרים להם שזה יכול לקרות לכל אחד, אבל חברים, מחקרים מחו"ל מראים - - -

יפעת שאשא ביטון: זאת עובדה.

<אורלי סילבינגר: שזה יכול לקרות לכל אחד.

<אורלי סילבינגר: ולמה זה יכול לקרות לכל אחד?

<אורלי סילבינגר: מכיוון שבסופו של דבר מה שמביא לכך שילד נשכח ברכב, הוא שני הצדדים במוח שלנו שמתנגשים זה בזה ועושים תחרות.

<אורלי סילבינגר: הצד האחד קוראים לו הטייס האוטומטי, וזה מה שמאפשר לנו חיים נורמאליים.

<אורלי סילבינגר: זה מה שמאפשר לנו לקום בבוקר ולעשות בעת ובעונה אחת 15 עד 20 משימות, מבלי להפעיל מאמץ מנטאלי; והצד השני במוח, שאחראי על עיבוד מידע חדש.

<אורלי סילבינגר: כשאנחנו נכנסים לנהיגה, הטייס האוטומטי חזק עוד יותר מאשר בכל פעולה אחרת ואז מה שקורה הוא משכיח מאיתנו את עיבוד המידע החדש, וזה מה שקורה.

<אורלי סילבינגר: שכחת ילד ברכב קורית כאשר הטייס האוטומטי נכנס לפעולה.

<אורלי סילבינגר: אני אמנם נכנסתי עם ילד לאוטו.

<אורלי סילבינגר: מה שקורה כשנכנסתי לאוטו, המוח מזהה פעולה קבועה, הוא ממשיך אותה.

<אורלי סילבינגר: ולכן הילד שנמצא איתי באוטו נשכח לא כי אני אדם רע, לא כי אני הורה מזניח.

<אורלי סילבינגר: בואו נבין את זה.

<אורלי סילבינגר: אם נוכל להביא את ההורים להבין את זה, זה ביולוגי.

<אורלי סילבינגר: זה לא עניין של החלטה.

<אורלי סילבינגר: אם נבין את זה, נוכל לפעול בכל החזיתות, בכל הרשתות כדי למנוע.

<אורלי סילבינגר: וברשותכם, יש פה משימה לאומית ואנחנו מדברים כרגע על הילד שנשכח ברכב, אבל אנחנו בקיץ קטלני שלא נשכח, ואנחנו צריכים לפעול בכל החזיתות כדי לא להגיע לסוף הקיץ ולמנות שוב 30 עד 50 ילדים שאיבדו את חייהם.

<אורלי סילבינגר: ובאמת תודה לך על כל מה שאת עושה, וחברי הכנסת שיושבים פה חדר באמת עושים יום-יום, שעה-שעה.

<אורלי סילבינגר: אנחנו חייבים עכשיו להגיע לרגע שיא ועד שיקרו כל הדברים האחרים שמדברים עליהם, חברים, צריך לעשות עכשיו מסע הסברה להורים בקיץ.

<אורלי סילבינגר: לתת להורים את הכלים, כי הם מסתכלים למעלה ולמעלה זה הבניין שאנחנו יושבים פה כרגע ואנחנו יכולים לתת להם את הפתרונות ולהביא אותם להבין למה זה אצלם.

<אורלי סילבינגר: אם זה אצל כל אחד מאיתנו, נתחיל לפעול.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה אורלי.

יפעת שאשא ביטון: עופר גם רצה לומר כמה מילים, אז ממש אם אפשר רק בקצרה, בבקשה.

<עופר נאמן: כיושב ראש בטרם אחת המטרות המרכזיות שלי זה למנוע את דיון החירום הבא.

<עופר נאמן: ודיון החירום הבא כנראה יהיה בחודש הבא על טביעות, או בעוד חודשיים או שלושה חודשים על - - -

יפעת שאשא ביטון: עוד שבוע נפגשים, אני מקווה, עם פתרונות שלא נצטרך לשבת פה עוד חודש.

<עופר נאמן: או בעוד שלושה חודשים על דריסה לאחור או כוויות, או השד יודע מה.

<עופר נאמן: אין קיצורי דרך.

<עופר נאמן: צריך לעבוד מסודר.

<עופר נאמן: בשנת 2012, אמרו פה כולם, הכינו את התכנית.

<עופר נאמן: 500 ילדים מתו מאז, חברה.

<עופר נאמן: לא פחות.

<עופר נאמן: 500.

<עופר נאמן: מאז שממשלת ישראל החליטה שצריך להכין תכנית, עוד 500 ילדים מתו.

<עופר נאמן: צריך לקחת את הספר הזה, צריך לתקצב אותו.

<עופר נאמן: הלוואי וכולם היו כמוך, הלוואי שהיו כמוך 120, אז זה מזמן היה עובר בתור חוק.

יפעת שאשא ביטון: לא, יש הרבה שותפים ואנשים שמגויסים, באמת, צריך לומר את זה.

<עופר נאמן: והמשרדים עושים עבודה.

<עופר נאמן: כולם עושים עבודה נהדרת, אבל בסיכומו של עניין צריך לחוקק את החוק הזה וצריך להתחיל לעבוד ואז לא יהיו דיוני חירום, כי זה יהיה משהו מסודר ומ-120 נרד ל-110 ול-100 ול-90.

יפעת שאשא ביטון: הלוואי.

<עופר נאמן: כנראה לא נגיע לאפס, אבל זה מאות אלפי ילדים שנפגעים.

<עופר נאמן: לשמחתנו רק 100 ומשהו נהרגים.

<עופר נאמן: לא לשמחתנו הם נהרגים, אלא לשמחתנו המספר - - -

יפעת שאשא ביטון: כשזה מתוך-.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: אלפים.

<עופר נאמן: אי אפשר לטפל בדברים האלה רק בכנסי חירום ואי אפשר לטפל בדברים האלה ולחשוב שבעוד רגע זה ייפתר.

<עופר נאמן: צר לי לאכזב אתכם, זה לא ייפתר מחר בבוקר.

<עופר נאמן: בואו נעביר את החוק הזה.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה איתך, עופר, בעניין הזה.

<עופר נאמן: לא החוק של הגננות, חס ושלום.

יפעת שאשא ביטון: לא, אתה מדבר על - - -

<עופר נאמן: אנחנו מדברים על החוק - - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים חוק בטיחות ילדים, שבעצם מתייחס בראייה רחבה לכל סוגי בטיחות הילדים.

<עופר נאמן: נכון.

<עופר נאמן: התכנית הלאומית לבטיחות ילדים, חוק בטיחות ילדים.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו עבדנו עליה עם בטרם וזיקקנו בעצם את החלקים שדרכם אנחנו רוצים להתחיל ואנחנו חושבים שהם אקוטיים.

יפעת שאשא ביטון: אגב, יכולתי לחכות ולהעביר אותו בחקיקה, וגם פה אני מוכנה לוותר על תהליך החקיקה, ובלבד שהתכנית תצא לדרך כדי שזה יקרה כמה שיותר מהר ולא נצטרך לחכות ממושב למושב.

יפעת שאשא ביטון: וכמו שהשר ליצמן אמר - הוא אמר את זה פה בצורה מפורשת – אנחנו שבוע הבא יושבים כאן - - -

<עופר נאמן: יבורך.

יפעת שאשא ביטון: עם החלטות ויוצאים לדרך.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה עופר.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין ואחר כך דניאל מהאוצר, שרוצה להתייחס.

איילת נחמיאס ורבין: אני מתנצלת, חברתי, חברת הכנסת שאשא ביטון, שלא כמנהגי יצאתי מהדיון הזה באמצע, כי נקראתי לנהל דיון בוועדת הכלכלה באופן פתאומי, אבל נגלה לציבור כמה פעמים דיברנו בטלפון מאז יום חמישי.

איילת נחמיאס ורבין: יש לי שני מנהגים.

איילת נחמיאס ורבין: אחד, מאז שנכנסתי לכנסת אני בכל אירוע נוראי כזה מדברת עם גלית גלעד ומדברת עם חברתי, חברת הכנסת שאשא ביטון, כי אני מיד אומרת רגע, מה?

איילת נחמיאס ורבין: לא יכול להיות שאנחנו – ואמרת שמסתכלים על הבניין שבו אנחנו מכונסים כרגע, ותאמין לי שזה המצבים שבהם אנחנו מסתכלים לשמיים ושואלים מה אנחנו עושים?

איילת נחמיאס ורבין: למה אנחנו לא מצליחים לקדם את מה שאני אומרת פה בשפה מאד מאד ברורה, יפעת ואני מחויבות לו מהרגע שנכנסנו לכנסת, ויש פה עוד הרבה חברי כנסת כאלה.

איילת נחמיאס ורבין: אני מספרת תמיד את הסיפור הבא, מאז שאני גיליתי על כמות הילדים שנשכחת, אני כבר מדברת איתכם במונחים של שנים, לא במונחים של שנה-שנתיים, אני בקיץ עוברת ליד מכוניות ומסתכלת לתוך האוטו.

יפעת שאשא ביטון: זה כבר נהיה הרגל.

איילת נחמיאס ורבין: זה הרגל שני לי.

איילת נחמיאס ורבין: זה הרגל בעיני מזעזע.

איילת נחמיאס ורבין: במידה מסוימת הוא נובע מזה שהבן שלי, כשהוא היה בן 5 חודשים ננעל לי באוטו, כשאני לידו, אבל הוא ננעל לי באוטו.

איילת נחמיאס ורבין: זה היו 8 הדקות הארוכות בימי חיי.

איילת נחמיאס ורבין: כמובן ששברנו את החלון.

איילת נחמיאס ורבין: זה היה בחניון, זה לא היה בחוץ.

איילת נחמיאס ורבין: זה היה בגלל שהמנגנון של המפתחות עבד בצורה לא נכונה.

איילת נחמיאס ורבין: ואני אומרת לכם, זהו.

איילת נחמיאס ורבין: לא צריך הרבה יותר מזה.

איילת נחמיאס ורבין: דיברה קודם אורלי, שרתומה לנושא הזה בצורה בלתי רגילה.

איילת נחמיאס ורבין: היא דיברה על הדברים הקטנים האלה שעושים את ההבדל, על הרגע הזה במוח, שפתאום אתה הופך להיות מנוטרל.

איילת נחמיאס ורבין: אני דיברתי עם יפעת במהלך השישי-שבת, כי יש לנו חוק שעולה השבוע לוועדת שרים בנושא הצללת גני משחקים.

איילת נחמיאס ורבין: בשולי הדברים אני אספר לך דבר מטורף.

איילת נחמיאס ורבין: אני ישבתי בתחנת אוטובוס ביום שישי האחרון.

איילת נחמיאס ורבין: תחנות האוטובוס היום הן, את ראית, זה משטח מתכת.

איילת נחמיאס ורבין: ואני, בחוסר תשומת לב התיישבתי ומיד קיבלתי כוויה.

יפעת שאשא ביטון: ואחר כך היא צילמה ושלחה.

איילת נחמיאס ורבין: מיד קיבלתי כוויה.

איילת נחמיאס ורבין: אז רק לדמיין מה קורה.

איילת נחמיאס ורבין: אמנם כמובן אנחנו לא מדברים על מתכת בגני משחקים, על פלסטיק, אבל אנחנו יודעים לאיזה רמת רתיחה זה מגיע, ואני מאד מאד מקווה שעם כל המאבקים שאנחנו הובלנו, נצליח להעביר את זה השבוע בקריאה טרומית.

איילת נחמיאס ורבין: כמו שיפעת אמרה, אותנו לא מעניין אם תהליך החקיקה הזה בעייתי מדי.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו מוכנות לכל פשרה שתידרש על מנת שהתכנית הלאומית לבטיחות ילדים תצא לפועל וכל אחת מהיוזמות שלנו בנושא הזה, אנחנו כבר הנחנו הצעת חוק – יפעת, קארין ואני – בנושא הזה של התקנת חיישן.

איילת נחמיאס ורבין: גם, אני מודה, מתוך איזו שהיא תחושה שרגע, אנחנו חייבות לעשות משהו.

איילת נחמיאס ורבין: שמו מוביליי כדי למנוע תקלות, כדי למנוע תאונות דרכים.

איילת נחמיאס ורבין: לא יכול להיות.

איילת נחמיאס ורבין: אני אומרת כן, החיישנים האלה, שקודם אתה הראית, זה לא משנה מה.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו נעשה את מה שצריך ואני חושבת שהמדינה מחויבת פה.

איילת נחמיאס ורבין: הגישה הזאת אומרת יפעת, ואני אהבתי מאד את מה שאתה אמרת בהתחלה, למרות שאתה הפרעת ליושבת הראש והיא חברתי.

איילת נחמיאס ורבין: היא תיתן לך לדבר, תסמוך עליה.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה להגיד לך – אנחנו קולם של הילדים, וזה הדבר שפה בוועדה הזאת את מובילה את זה ואני מרגישה את זה פה בכל דיון.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו באמת הקול שלהם.

איילת נחמיאס ורבין: וזה קול של בכי שקט, עד שלא נהיה בכי יותר ובגלל זה אנחנו פה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

יפעת שאשא ביטון: אני ארצה ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם לשמוע את נציג האוצר, אחר כך את ורד מהמועצה לשלום הילד.

יפעת שאשא ביטון: אחר כך עדי קליין ואז אנחנו נעבור לשיח עם כל הארגונים.

יפעת שאשא ביטון: אתם כולכם רשומים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעשה שיח ממוקד בכל הנושא שקשור לגננות וסייעות.

יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה, דניאל.

<דניאל לורברבוים: בוקר טוב.

<דניאל לורברבוים: כפי שאתם יודעים, כפי שאת יודעת, התנהל כבר דיון עם אגף התקציבים ואיתך, עם כבוד יושבת הראש, ואנחנו כמובן נותנים רוח גבית לנושא הזה ובוחנים אפשרויות וברגע שהדיון יבשיל לדיון תקציבי קונקרטי, עם פתרונות קונקרטיים, הדלת שלנו פתוחה ואנחנו נשמח לעזור ולתרום ככל שניתן.

יפעת שאשא ביטון: אז ראשית אני שמחה על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: היום בבוקר גם קיימתי שיחה עם אגף תקציבים ואנחנו גם ברוח הדברים שהשר ליצמן אמר, תוך שבוע ננסה להתגבש לכדי איזה שהוא כיוון ולהביא הצעה קונקרטית ומשם בעצם להתקדם, כשצריך לקחת בחשבון שאנחנו מגייסים גם את המשרדים האחרים.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זו באמת משימה לאומית של כולנו ולא רק של מי שחפץ, לצורך העניין, ביקרה של התכנית.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה וזו הזדמנות לומר כאן בוועדה, שצריך קצת לפנות לו"ז במשרד האוצר ולדעת שזו משימת חיינו השבוע.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו עד ה-3 באוגוסט, כשאנחנו נשב כאן לדיון נוסף יחד עם השר ליצמן, כדי לראות מה הם בעצם אבני הדרך שאנחנו שמים לנו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מתגייסים.

יפעת שאשא ביטון: זו משימת חיינו בשבוע הזה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, דניאל.

יפעת שאשא ביטון: ורד, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: המועצה לשלום הילד.

<ורד כרמון: תודה גברתי.

<ורד כרמון: זאת אחת הדוגמאות המוצלחות ביותר לחשיבות קיומה של הוועדה לזכויות הילד.

<ורד כרמון: כי זה לא אחריות רק של משרד התחבורה או של משרד החינוך או של משרד הבריאות, זאת אחריות לילדים.

<ורד כרמון: ואם זאת אחריות לילדים, יושבת פה הוועדה לזכויות הילד כדי לוודא שמה שנאמר, ואנחנו ישבנו רובנו בוועדת המדע לפני שישה שבועות ובוועדת חוקה לפני תשע שנים ותיכף אני אסביר את ההקשר, ועכשיו אני סמוכה ובטוחה, גברתי, שהמשימה הזו שלקחת על כתפייך, לגרום לכך שעד סוף המושב תהיינה החלטות, אכן זה ימומש.

<ורד כרמון: אמרה חברת הכנסת אלהרר בצדק רב, יודעים מה לעשות.

<ורד כרמון: התשובות לגמרי ברורות.

<ורד כרמון: משרד התחבורה - - -

איילת נחמיאס ורבין: נכון.

איילת נחמיאס ורבין: זה מה שמתסכל.

<ורד כרמון: נכון.

<ורד כרמון: אנחנו פנינו למשרד התחבורה לפני חודש, בבקשה לתקן תקנות.

<ורד כרמון: הרי אין מתבקש מזה, לחייב הורים, או לחייב מי שמסיע ילדים, להתקין חיישנים.

<ורד כרמון: להתקין מערכת התראה.

<ורד כרמון: משרד התחבורה התגאה בצדק, עוד בוועדת המדע, שהוא הצליח להציל ילדים ממוות ברכבי הסעות.

<ורד כרמון: זאת אומרת הפתרון שם.

<ורד כרמון: הצלתם ילדים, תעשו את הדבר המתבקש הבא וצריך לעשות את זה אתמול, לא מחר.

<ורד כרמון: בטרם עושה שנים הסברה מוצלחת, הסברה - אין תחליף להסברה, וזאת אחריות כדי שכולם יידעו שיש להם אחריות.

<ורד כרמון: משרדי הממשלה וכל הגורמים צריכים לחשוב לא איך זה אחריות של מישהו אחר, אלא מה אני יכול לעשות.

<ורד כרמון: מה אני המשרד הממשלתי, מה אני המדינה, שיכולה להקציב לזה תקציבים.

<ורד כרמון: מה אני האזרח, שמביט בחלון החשוכים.

<ורד כרמון: מה אני ארגונים וולונטריים.

<ורד כרמון: כולם צריכים לחשוב מה התרומה שלהם כדי להציל את הילד הבא ואפשר להציל.

<ורד כרמון: עכשיו, יש היבט שלא נדון כאן ואני רוצה לנצל את ההזדמנות לדבר עליו.

<ורד כרמון: לא מדובר רק על שכחה של ילדים.

<ורד כרמון: צריך לדבר על השארה של ילדים.

<ורד כרמון: אני לא יודעת אם הציבור יודע - - -

איילת נחמיאס ורבין: את צודקת.

יפעת שאשא ביטון: נכון, משאירים אותם רק לרגע.

<ורד כרמון: יש עבירה משנת 2001 – יוזמה של המועצה משנת 2001 – יש עבירה של השגחת ילדים ללא השגחה.

<ורד כרמון: הרבה מהציבור, הרבה מחברי הטובים לא יודעים שיש עבירה כזו בחוק.

<ורד כרמון: אנחנו הרי לא יודעים כמה מקרים השאירו ילדים והם ניצלו אולי ברגע האחרון.

<ורד כרמון: יש למעלה מ-100 תיקים שנפתחים מדי שנה.

<ורד כרמון: תסתכלו על האכיפה.

<ורד כרמון: אני מדברת על השארה מכוונת.

<ורד כרמון: איזה אכיפה?

<ורד כרמון: אתם מכירים כתב אישום בנושא הזה?

<ורד כרמון: אין כתבי אישום.

איילת נחמיאס ורבין: ורד, אני שומעת על תופעות כאלה של הורים, שבגלל עבודה, בגלל דברים אחרים, פשוט משאירים.

<ורד כרמון: כן, רק לרגע.

יפעת שאשא ביטון: לא, הם גם קופצים רגע לחנות ופתאום הם מתגלגלים מהחנות הזו לחנות הזו.

איילת נחמיאס ורבין: לא, הרבה יותר גרוע.

איילת נחמיאס ורבין: את מדבר על רגע, אני מדברת על השארת ילדים לפעמים ללילה, הורים שנאלצים ללכת למקום העבודה שלהם.

איילת נחמיאס ורבין: אני מדברת איתך על תופעות קשות בהרבה.

יפעת שאשא ביטון: נכון, אבל בואו לא - - -

<ורד כרמון: אבל זה עניין של נורמה.

<ורד כרמון: נקבע נורמה בחוק הפלילי שלנו.

<ורד כרמון: גם לרשויות אכיפת החוק יש תפקיד בלהעביר מסר לציבור, שזאת לא נורמה מזולזלת, זאת נורמה שצריך לאכוף אותה.

<ורד כרמון: אז התקנה של מערכות התראה והסברה שזו אחריות גם של המדינה להקציב לזה את התקציבים, גם לעניין של מניעת שכחה, גם לעניין שהשארה ללא השגחה היא עבירה פלילית וגם הנושא הזה שאל אכיפה.

<ורד כרמון: הדברים האלה הם חשובים ביותר.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, ורד.

יפעת שאשא ביטון: חנן, אני לא שוכחת אותך וגם את יערה.

יפעת שאשא ביטון: אני פשוט משאירה אתכם לדיון שנעסוק בו בחינוך, שנהיה ממוקדים.

יפעת שאשא ביטון: שלא נקפוץ ככה מאחד לאחד.

יפעת שאשא ביטון: אז ד"ר עדי קליין, איגוד רופאי הילדים.

<עדי קליין: בוקר טוב לכולם.

יפעת שאשא ביטון: היי.

יפעת שאשא ביטון: הפתעת אותי.

<עדי קליין: כן.

<עדי קליין: איגוד רופאי הילדים באמת מאד מתוסכל ממקרי המוות שקרו בחודש וחצי האחרונים, שבאמת יכלו להימנע ואני מאד מתחברת לדבריה של אורלי וגם לכל נושא ההסברה.

<עדי קליין: כשאנחנו מדברים על הסברה להורים, השאלה היא כיצד מגיעים להסביר לכל ההורים, בדיוק כמו שנאמר פה בתחילת הבוקר, למגוון אוכלוסיות, במגוון שפות, לאנשים שלא נחשפים למדיית ההסברה.

<עדי קליין: בעצם אין מבחן רישוי להיות הורה.

<עדי קליין: אתה יולד ילד ואתה לא עובר טסט לראות האם יש לך את האחריות ויש לך את הכישורים ויש לך את היכולות ואתה בעצם נוהג כפי שנוהגים אנשים בסביבה הקרובה שלך ואין איזה שהוא מבחן שצריך לעבור.

<עדי קליין: ואין איזה שהוא פורום שמתקבצים בו ומקבלים הנחיות.

<עדי קליין: אחד הדברים שחשבנו באמת באיגוד, זה שרופאי הילדים הם אלה שנחשפים בעיקר בתחילת חיי הילדים לילדים ובאמת ההצעה שאנחנו מציעים, היא במקום של מה כן אפשר לעשות, וזה להתגייס להסברה הזאת.

<עדי קליין: כלומר, להוציא איזה שהוא מסר לכל רופאי הילדים, שברגע שהם בודקים, יש בדיקה כזאת של תינוק שרק נולד והדרכה של הורה כשהוא רק נולד.

<עדי קליין: אז יש חשיבות לרופאי הילדים בפנייה הזאת להעלות את כל נושאי הבטיחות בילדים, כי אנחנו יכולים להעלות הצעת חוק מבורכת של חוק בטיחות הילד, שבאמת תיגע גם בנושאי הטביעה המזעזעים שהיו וכל נושאי ההתמודדות עם הילדים.

יפעת שאשא ביטון: התכנית מתייחסת להדרכה בדרך - - -

<עדי קליין: בדיוק, כן, אבל יחד עם זה כיצד אנחנו יכולים ליישם את זה בפועל ומה הוא המפגש שבו אפשר לגשת להורים האלה, כי לא כולם חשופים להסברה הזאת, וכיצד תתבצע ההסברה הזאת, זהו בעצם האתגר שלנו, ובזה איגוד הרופאים מאד רוצה להתגייס וזה מה שהפצנו כבר לכל רופאי הילדים ברשת.

<עדי קליין: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך עדי.

יפעת שאשא ביטון: הפתעת אותי.

יפעת שאשא ביטון: בפעם הראשונה כשפניתי, חיפשתי, אני מודה, גבר, משום מה, ופעם שנייה ריגשת אותי מאד, כי כאנטי תזה לכל הניסיון שלנו לגייס את כולם, את אומרת תגייסו אותנו ואני אומרת את זה כאילו באמת, מקום הלב.

יפעת שאשא ביטון: פשוט ריגשת אותי, שאמרת אנחנו כבר הוצאנו מסר, אנחנו רוצים להיות שם, תשתמשו בנו, ועכשיו בעצם בידיים שלנו לבוא ולעשות יחד אתכם את שיתוף הפעולה, כדי שבאמת זה יקרה.

יפעת שאשא ביטון: אז בשם הילדים אני מודה לך על הנכונות שלכם בעצם להיות כאן.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך עדי.

יפעת שאשא ביטון: אם את יכולה במשפט, ליאת?

<רינה כהן: רינה כהן.

יפעת שאשא ביטון: אז רינה ואחר כך ליאת.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, במשפט ואז נעבור לשוחח על הנושא של מערכת החינוך והגנים הפרטיים וכל מי שכאן.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה רינה.

<רינה כהן: אני רוצה להודות ליושבת הראש הוועדה כמובן על קיום הדיון ואני רוצה להודות לד"ר עדי, שהעלתה את הנושא של הורים.

<רינה כהן: אני רוצה להגיד ככה, אנחנו יכולים לדון בבטיחות ילדים כבעיה לעצמה ואנחנו יכולים לדון בזה כסימפטום של בעיה, שזה משהו אחר.

<רינה כהן: הסיפור הוא סיפור, לדעתי ואני רוצה להעלות את הנושא של הורים ואת הנושא של הורים בחברה בישראל.

<רינה כהן: המשימה הגדולה שהיא לא לחירום, היא לחיים.

<רינה כהן: המשימה הגדולה היא להנכיח את ההורות במרחבי החיים של ההורים.

<רינה כהן: הרי שם יש לנו, כמו שנאמר, צד ימין של המוח, צד שמאל של המוח.

<רינה כהן: זה נכנס לאוטומט.

<רינה כהן: המשימה היא להוציא את ההורות מהאוטומט.

<רינה כהן: מהאוטומט של כולנו כחברה ושל ההורים כהורים.

<רינה כהן: המשימה אמורה להיות שיש לנו אחריות, לכולנו, עם ההורים ביחד, עם אנשי החינוך, עם אנשי הבריאות והרפואה ועם אנשי ביטחון הפנים וכולם.

<רינה כהן: יש לנו אחריות משותפת, והשאלה היא איך אנחנו מנחילים באמת תרבות כזאת, לא של זורקים את הכדור ממגרש למגרש ומי אשם ש-.

<רינה כהן: אלא איך אנחנו מייצרים אחריות משותפת להון האנושי שלנו.

<רינה כהן: זה הילדים שלנו.

<רינה כהן: זה העתיד שלנו.

<רינה כהן: איך הגענו למצב הזה ונגיע בעוד חודש לדיון על טביעה בבריכות או חס וחלילה צרה אחרת שתיפול עלינו.

יפעת שאשא ביטון: כן, אנחנו הבנו שההורים הם פקטור מאד משמעותי פה, אז אם יש לך הצעה קונקרטית, מעבר למה שאנחנו מדברים עליו בתכנית לבטיחות ילדים, אז אני אשמח.

<רינה כהן: יש לי הצעה קונקרטית של איך להגיע להורים.

<רינה כהן: זאת השאלה שעלתה כאן.

<רינה כהן: יש מרכזים להורים, לא מספיק.

<רינה כהן: יש יותר מ-6,000 מנחים מוסמכים להורים, שלא מנוצלים.

<רינה כהן: למדו.

<רינה כהן: שילמו ואפשר להשתמש בהם.

<רינה כהן: חייבים לייצר קואליציות וכמו שאמר השר, איזה שהוא משרד צריך לקחת את זה.

<רינה כהן: רבותי, המשרד החסר צריך לקחת את זה.

<רינה כהן: המשרד להורים, ילדים ומשפחות.

<רינה כהן: זה המשרד שצריך להיות.

<רינה כהן: המשרד' החסר הזה, שכולנו ביחד משלמים את המחיר על החיסרון שלו.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים, רינה.

<רינה כהן: תודה.

יפעת שאשא ביטון: ליאת, בבקשה.

<ליאת קרביץ-דיין: שלום, אני ליאת מהרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.

<ליאת קרביץ-דיין: הרשות הלאומית לקחה על עצמה בשנים האחרונות לטפל בהיבט ההסברתי בנושא של שכחת ילדים ברכב, למרות ששכחת ילדים ברכב לא מוגדרת כתאונת דרכים.

<ליאת קרביץ-דיין: אנחנו פועלים בהסברה נרחבת בחודשי הקיץ, גם במגזר הכללי ובמגזר הערבי, החרדי והרוסי, דרך תשדירי רדיו, פעילות נרחבת בדיגיטל.

יפעת שאשא ביטון: חשוב ומתחבר גם לדברים של חברת הכנסת קסניה, שבאמת יש הסברה ממוקדת מגזרים, נכון?

<ליאת קרביץ-דיין: נכון.

<ליאת קרביץ-דיין: וההמלצות שלנו הן באמת לבחון אמצעים טכנולוגיים ממוקדים יותר, להרחיב את ההסברה להורים בכל מיני פלטפורמות - - -

<אריאל לוי: יש לכם גם מתנדבים במגזרים, גם בצפון וגם בבדואי, נכון?

<קריאה: זו תכנית אחרת.

<ליאת קרביץ-דיין: כן, בדיוק.

<ליאת קרביץ-דיין: וגם להגביר את המודעות בקרב ההורים, גם באמת לבדוק אמצעים טכנולוגיים ממוקדים וגם להגביר את האכיפה בנוגע למה שאמרו כאן קודם – השארת ילדים ברכב.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: מירי, משרד הבריאות ואז גננות, אתן מוזמנות.

יפעת שאשא ביטון: והדר, נכון.

יפעת שאשא ביטון: אז הדר, תצטרפי שאני אזכור אותך.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<מירי כהן: תודה רבה.

<מירי כהן: רק בקצרה, אני רוצה להיות פרקטית.

<מירי כהן: א' כמובן אני מצטרפת לברכות, אבל בהמשך לדבריו של שר הבריאות, אנחנו נכנס אכן דיון דחוף השבוע.

<מירי כהן: יש כאן שני תהליכים שמדברים עליהם.

<מירי כהן: התהליך ארוך – זאת אומרת הוא לא ארוך טווח, הוא קצר, אבל בחירום.

<מירי כהן: באמת הובלת התכנית הלאומית וגיוס בעצם של כל הגופים, של כל משרדי הממשלה והגופים הנוספים, שותפים שלנו לאורך כל הדרך.

<מירי כהן: כמובן בטרם, ואנחנו כמובן נעשה את הפעילות בשיתוף פעולה גם איתם.

<מירי כהן: אני מדברת כרגע בנוסף למצב החירום שאנחנו מדברים עליו.

<מירי כהן: אנחנו נזמן את הדיון.

<מירי כהן: אני רק מבקשת מהמשרדים, מכל הגורמים הרלבנטיים, שאנחנו נזמן אותם, כבר לבוא עם הפתרונות, עם ההצעות הפרקטיים לפתרונות, להגיד מה עושים, מה כל גוף עושה ולא מה לא עושים לצורך העניין ומה עושים מחר בבוקר.

<מירי כהן: אני מבקשת כמובן גם ממשרד התחבורה לבוא עם ההצעות הפרקטיות, לראות מה עושים.

<מירי כהן: שוב, מחר בבוקר.

<מירי כהן: אנחנו לא מדברים על פתרון לעוד כמה חודשים אלא באופן מיידי.

<מירי כהן: אני מאד מברכת כמובן את איגוד רופאי הילדים.

<מירי כהן: אנחנו לא רק מתכללים את המצב, כמובן גם משרד הבריאות יהיה שותף לנושא גם ברמת העשייה במערכות שלנו ואנחנו נעשה את זה בהחלט.

יפעת שאשא ביטון: מירי, קיבלת עליך משימה השבוע, לחבר בעצם את כל הקצוות ולקשור את כל החוטים ואני אהיה לך כמובן לעזר, יחד עם הצוות.

<מירי כהן: בהחלט.

<קריאה: מהיכרותי את מירי, היא כל יכולה.

<מירי כהן: לא להגזים.

<מירי כהן: אנחנו נעשה את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני בונה על זה לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: וכדי שאנחנו נגיע בעוד שבוע עם דברים קונקרטיים ונגיד אוקיי, עם זה אנחנו יוצאים לדרך כאן ועכשיו.

<מירי כהן: לכן אני מבקשת מהמשרדים ומכל הגופים לבוא עם דברים קונקרטיים.

<מירי כהן: בסדר?

<מירי כהן: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה מירי.

איל בן ראובן: אם אפשר רק משפט אחד.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

איל בן ראובן: אני רק רוצה להמשיך את מה שנאמר פה.

איל בן ראובן: תראו, הסברתי קודם ואני אומר עוד פעם, יש פה את המושג של חירום.

איל בן ראובן: אני אומר את זה, כי נאמרו פה המון המון דברים נורא נורא חשובים, אבל אני אומר לכם מה אני ביחד עם ליצמן נמקד.

איל בן ראובן: אנחנו נמקד כרגע פתרון מיידי לבעיית שריפת ילדים בתוך רכבים, כמו שאמרתי קודם.

יפעת שאשא ביטון: גם, זה חלק מהנדבך.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך לאן אני מכוונת.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו לא נרוויח בנקודת זמן הזאת את הנושא של בטיחות ילדים – כשלנו.

איל בן ראובן: אני אני אומר שהרווח מהתכנית הגדולה לא יהיה כנגדנו בעניין הזה.

איל בן ראובן: אני חושש, כשאני מדברת על תכניות גדולות - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, יהיה גם וגם.

איל בן ראובן: אז אני חושש שיקרה להן דברים שקרו לתכניות גדולות.

איל בן ראובן: שיושבים מ-2012 והיום 2016 ולא קורה שום דבר.

יפעת שאשא ביטון: תסמוך עלי אייל שאנחנו זיקקנו את הכל ואנחנו - - -

איל בן ראובן: בסדר, אנחנו נעשה את זה, אני מקווה, ביחד.

יפעת שאשא ביטון: בשמחה רבה.

איל בן ראובן: אנחנו רוצים עכשיו לתת מענה מיידי לבעיה מיידית, כשאין בזה שום סתירה לעבודה ולהרוויח את מה שאפשר מהתכנית הגדולה והרחבה.

איל בן ראובן: אבל כך צריך לעבור, אני אומר לכם מניסיון במערכות שאני הייתי בהן בעבר.

איל בן ראובן: כן, יש מצבי חירום שנדרשים לתת להם פתרונות ממוקדים בפתרון מיידי לבעיה ואין זה עומד בשום אופן בסתירה למערכות גדולות ורחבות שממשיכות לעבוד ולהתקדם בקצב שלהן, שבדרך כלל צריך ללכת מאד מאד לעומק וכו'.

איל בן ראובן: יש דברים כאלה ואנחנו נצטרך לכוון את זה קודם כל לפעול בשני הערוצים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נפעל בשני הערוצים.

איל בן ראובן: ושוב תודה רבה לכל העוסקים במלאכה פה.

איל בן ראובן: זו משימת קודש.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: מחמם את הלב לראות כמה אנשים הגיעו.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת אייל בן ראובן.

יפעת שאשא ביטון: הדר אליהו, ואחר כך אני אתן לך את רשות הדיבור.

יפעת שאשא ביטון: הגננות, אני אשמחה אם תצטרפנה לשולחן, את והאחרות, כדי שאנחנו תיכף נתחיל בדיון.

<קריאה: אני חושב שחשוב שיישארו הנציגים של משרדי הממשלה כשנדבר.

יפעת שאשא ביטון: הם נשארים, כן.

<קריאה: כי זה מה שקורה.

<קריאה: יש פה דברים שקשורים הן למשרד התחבורה והן למשרד האוצר ואחרים.

יפעת שאשא ביטון: בסדר גמור.

יפעת שאשא ביטון: הדר, בבקשה.

<קריאה: גם נורא חבל שמשאירים אותנו בסוף.

יפעת שאשא ביטון: לא, אתם לא בסוף.

<קריאה: אנחנו יושבים על הסטטיסטיקה שאפילו גננות של משרד החינוך, בשורה תחתונה - - -

יפעת שאשא ביטון: יקריתי, אנחנו ננהל דיון, תאמיני לי, אני לא אקפח אתכן.

יפעת שאשא ביטון: להיפך.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לתת את מלוא תשומת הלב ולנהל דיון מעמיק וממוקד ולא בפינג פונג.

<קריאה: אז אנחנו גם רוצים שיכבדו אותנו ויישארו נציגים עד הסוף, כדי שקולנו יישמע אמיתי.

יפעת שאשא ביטון: יישארו, הם פה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, הדר.

<הדר אליהו: בשלב הזה אני מבקשת לומר שלושה דברים ממוקדים.

<הדר אליהו: האחד, אני מבקשת לומר באופן חד משמעי שמרכז השלטון המקומי יעזור ככל יכולתו במשימה הלאומית הזאת.

<הדר אליהו: באמת, ממש כך.

<הדר אליהו: למרכז השלטון המקומי יש את האמצעים לנגישות מיידית לכל ראשי הרשויות.

<הדר אליהו: יש את האפשרות לגייס גם ראשי רשויות לאותו מהלך הסברתי לאומי, כך אני מבינה שאתם רוצים לעשות וכך אני אשמח מאד שיהיה.

<הדר אליהו: כולל פרסום אמצעים ככל שהחוק מתיר, אמצעים טכנולוגיים כאלה ואחרים שיכולים להיות מוצעים לציבור.

<הדר אליהו: לקרוא לראשי הרשויות לעשות פרסום אינטנסיבי.

<הדר אליהו: כבר ראשי רשויות עושים היום.

<הדר אליהו: בעיר שאני גרה, כבר היום יש פרסום בכל העיר.

<הדר אליהו: פשוט אני נוסעת וזה כל הזמן מזכיר לי, מזכיר לי.

<הדר אליהו: אם נלך למקום ההסברתי, שיש קו אחיד, שהוא תואם בכל המדינה, כמובן במגוון השפות הנדרשות.

<הדר אליהו: זה איזה שהוא משהו שילווה אותך בנסיעה שלך גם כשאתה נוסע לחתונה בקצה המדינה וחוזר.

<הדר אליהו: תהיה איזו שפה יחידה וזה בסוף מחלחל, אפרופו איך המוח שלנו עובד.

<הדר אליהו: ושוב, אנחנו אתכם ככל שתרצו.

<הדר אליהו: זה דבר אחד.

<הדר אליהו: דבר שני, אנחנו למדים מהרבה מאד דברים, מאז הרקפות וגם דרך החינוך לקיימות, ילדים הם השגרירים הכי טובים שיש לנו.

<הדר אליהו: ילד שהוא לצורך העניין האח הבוגר של התינוק שיושב מאחור, הוא יכול לנקר, סליחה על הביטוי, לאמא שלו – תזכרי ש-.

<הדר אליהו: זה משהו שצריך להיות בתהליך - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל הוא יורד לגן ואז נשארים עם התינוק, ואופס.

<הדר אליהו: נכון, נכון, אבל נקודת המוצא שלנו, שאנחנו בעצם עושים מכלול פעולות כדי שישאפו לכסות את ה-100%.

<הדר אליהו: אנחנו לעולם לא יודעים, אבל אם אנחנו נעשה קצת מול הילדים, אם זה בחינוך בבית הספר ואני לא משרד החינוך, אבל יכול להיות.

<הדר אליהו: אם במסגרת החינוך הבלתי פורמאלי, ואם אני אדבר עלינו הרשויות, לרשויות המקומיות, שוב, יש את האפשרות במסגרת החינוך הבלתי פורמאלי, בקבוצות מנהיגות עירוניות - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל זה כבר לתכנית היותר רחבה.

<הדר אליהו: נכון.

<הדר אליהו: זה משהו שאני חושבת שצריך לדבר עליו.

<הדר אליהו: זו איזו שהיא מעטפת שתכוון אותנו לכדי ה-100 אחוז.

<הדר אליהו: עד פה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה הדר, בכלל על ההתגייסות שלכם והנכונות.

יפעת שאשא ביטון: היא גם לא מובנת מאליו, הגיוס המיידי.

יפעת שאשא ביטון: אני אתכם, הגנים.

יפעת שאשא ביטון: נכון, הבטחתי לך, אבל בבקשה, במשפט.

<שלום פרץ: קצר, קצר.

<שלום פרץ: שמי שלום פרץ.

<שלום פרץ: אני בסך הכל אזרח פשוט.

<שלום פרץ: אני לא נציג ציבור.

<שלום פרץ: אף אחד לא משלם לי על מה שאני באתי לפה ואני טורח ואני עושה דברים.

יפעת שאשא ביטון: מה באת להציג?

<שלום פרץ: מה שאני בא לומר, אני הייתי בכל הוועדות.

<שלום פרץ: אני רואה שכל האנשים פה התחלפו, חוץ מהגברת מ-בטרם, אני זוכר אותה, ויש פה עוד כמה שאני זוכר.

יפעת שאשא ביטון: בוא, אל תיתן לנו סקירה, כי אני רוצה לתת להן את הזמן.

<שלום פרץ: סגרתי, סגרתי את העניין.

<שלום פרץ: פה כל אחד אמר דבר יפה מאד.

<שלום פרץ: כולם אמרו דברים מאד יפים.

<שלום פרץ: כל הדברים היפים שאמרתם מתרכזים בדבר הפשוט הזה.

<שלום פרץ: אמרו הסברה, יש פה הסברה.

<שלום פרץ: אמרו לעזוב את האוטומט, לעבור חזרה להיות הורים, זה מחזיר.

<שלום פרץ: זה נראה נורא פשוט.

<שלום פרץ: מי שלא יודע, כבר שליש מהמדינה משתמשת בשטות הזאת.

יפעת שאשא ביטון: שמה היא עושה?

<שלום פרץ: אני רשמתי על זה פטנט.

<שלום פרץ: תראו מה עושים, זה נמצא באופן קבוע תלוי בכסא התינוק.

<שלום פרץ: יש פה אבזם שתופס את זה לחגורת הבטיחות של כסא התינוק.

<שלום פרץ: קבוע בכסא.

<שלום פרץ: אני כהורה, כשאני מגיע בבוקר לרכב, אני שם את התינוק ומיד אני מעביר את זה למפתחות הרכב.

<שלום פרץ: זהו.

<שלום פרץ: תפסתי את התינוק בידיים.

<שלום פרץ: זהו זה.

<שלום פרץ: כשאני נוסעת, גומר, זה לא נכנס לי בכיס.

<שלום פרץ: זה מפריע לי בפלאפון, אם יש לי טלפון, זה מפריע לי.

<שלום פרץ: מי לא יראה כזה דבר?

<שלום פרץ: מי ישכח את המפתחות של הרכב שלו עם השטות הזאת?

<שלום פרץ: מי יסתובב עם השטות הזאת?

יפעת שאשא ביטון: אוקיי שלום, תודה רבה.

<שלום פרץ: כל הסרבול הזה זה ההצלה של הילד.

<שלום פרץ: סיימתי.

<שלום פרץ: מה שאני בא להגיד, כמה עולים שלטי חוצות?

יפעת שאשא ביטון: סיימתי.

יפעת שאשא ביטון: רגע.

<שלום פרץ: כמה עולה רדיו?

<שלום פרץ: כמה עולה טלוויזיה?

<שלום פרץ: בשלט פרסום אחד אפשר לכסות עיר שלמה.

<שלום פרץ: בחמישה שקים.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה.

<שלום פרץ: רבותי - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, זהו.

יפעת שאשא ביטון: זהו.

<שלום פרץ: תשמעו, עליכם האחריות.

<שלום פרץ: אם לא נשיג את התקציב - - -

יפעת שאשא ביטון: מישהו שיעזור לי עם ה- זהו, כי זה לא עובד.

<שלום פרץ: ולא יעשה עם זה משהו, עליכם האחריות.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<שלום פרץ: זעקת התינוקות.

<שלום פרץ: זהו.

יפעת שאשא ביטון: רק למען ההוגנות וההגינות, אני מוכרחה לומר שיש הרבה מאד אמצעים - - -

<שלום פרץ: זה דבר ש - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, שלום, שלום, באמת.

יפעת שאשא ביטון: די.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר לשם ההוגנות וההגינות, יש הרבה מאד פתרונות טכנולוגיים כאלה ואחרים.

יפעת שאשא ביטון: כשאני אומרת פתרון טכנולוגי זה לא רק הטכנולוגיה החשמלית, אלא גם רעיונות מהסוג הזה וחשוב לציין את זה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא משווקים פה פתרון כזה או אחר, אבל חשוב שנדע שיש.

יפעת שאשא ביטון: נתחיל עם שרון, בבקשה.

<שרון רוגוזינסקי: שרון רוגוזינסקי, אני סגנית יושבת ראש ארגון גננות מחנכות.

<שרון רוגוזינסקי: אין לי ספק שבכל הדברים שעלו פה בעצם, יש פה איזו שהיא משימה לאומית של כולם והתגייסות של כולם.

<שרון רוגוזינסקי: אני היום גננת בפועל וכגננת בפועל, אני מקבלת בבוקר – שנה הבאה רשומים לי 33 ילדים בגן.

<שרון רוגוזינסקי: אני מקבלת בבוקר 33 ילדים בגן.

<שרון רוגוזינסקי: הדרישה שתוך שעה מרגע היכנסם של הילדים להתקשר - - -

יפעת שאשא ביטון: לאחר שעה.

<שרון רוגוזינסקי: לאחר שעה.

<שרון רוגוזינסקי: זה דרישה לא הגיונית בעליל.

<שרון רוגוזינסקי: השעה הזאת של הבוקר זו שעה מטורפת.

<שרון רוגוזינסקי: זו שעה שאנחנו מקבלים את הילדים ואנחנו מקבלים את ההורים ואת הדרישות של ההורים וקשיים של ילדים להיפרד בבוקר.

<שרון רוגוזינסקי: ואם ילד פתאום צריך עזרה בשירותים.

<שרון רוגוזינסקי: אנחנו שתי נשות צוות על 30 ילדים בגן.

יפעת שאשא ביטון: מה עם סייעת שנייה?

<שרון רוגוזינסקי: זה מעל 30 ילד.

יפעת שאשא ביטון: נכון, אז אני אומרת, את עם 33, אז אתם כבר גננת ו - - -

<שרון רוגוזינסקי: אוקיי, לי יש במקרה 33, אבל ברוב הגנים יש 30 ילדים.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל חשוב שנגיד, כי אנחנו כל הזמן שבויים באיזה שהוא קונספט.

<שרון רוגוזינסקי: אוקיי, 30 ילד, אבל אנחנו מדברים על גילאי 3-4, על טרום-טרום.

<שרון רוגוזינסקי: מהרגע שהוחל טרכטנברג, שהכניסו לנו גילאים של שנתיים ושבעה חודשים, של ילדים שהם לא גמולים, שלא טיפלו בכל ההשלכות של הדברים הקודמים וכבר מכניסים לנו דברים חדשים.

<שרון רוגוזינסקי: זה לא הגיוני בעליל לבקש ממני בבוקר לעשות את הטלפונים.

<שרון רוגוזינסקי: אנחנו עושות את הטלפונים האלה, אבל אני לא עושה אותם אחרי שעה.

<שרון רוגוזינסקי: אני עושה אותם אחרי שהגן קצת יותר רגוע.

<שרון רוגוזינסקי: אני עושה אותם כשזה יותר מתאפשר לי, במהלך היום, אם זה בשעה שתים עשרה - - -

יפעת שאשא ביטון: אחרי שעה שקלטתם את הילדים – אני שואלת באמת עכשיו ואני לא מתריסה – אנחנו מנהלים שיח פתוח, לומדים את הנושא.

יפעת שאשא ביטון: אחר כך אנחנו גם נקיים עם משרד החינוך פגישה מקצועית, מסודרת, כפי שסיכמנו, ונחשוב על הכל.

יפעת שאשא ביטון: אבל באמת חשוב לי לשאול: אחרי שעה שהגן מתכנס ומתייצב ואני יודעת שעוברים לכל הנושא של עבודה בקבוצות ומתחילים כל מיני תחנות, אין אפשרות שאחת הסייעות, מתוך חשיבה, לא כי אני ביקשתי ולא כמישהו כפה עליכן, תבדוק ותראה אם ילד לא הגיע ותרים טלפון?

יפעת שאשא ביטון: כמה כבר ילדים כאלה בכל יום?

יפעת שאשא ביטון: אני לא מדברת על החורף, כשיש מצוקה.

<שרון רוגוזינסקי: אנחנו עושות את זה גם בלי שיהיה איזה שהוא חוק.

יפעת שאשא ביטון: אז על מה ההתקוממות?

יפעת שאשא ביטון: למה לתת לציבור תחושה שאתן לא איתם?

<שרון רוגוזינסקי: אני אסביר לך.

<שרון רוגוזינסקי: ההתקוממות היא קודם כל שזה לא יהיה רשום כחוזר מנכ"ל, כי אני לא מוכנה כגננת לקחת על עצמי אחריות.

<שרון רוגוזינסקי: גם ככה אנחנו מעורבות רגשית בכל מיני סיטואציות שקיימות בגן ואנחנו ממש מעורבות עם ילד קשה, אם הוא חווה איזה שהוא משהו מצער במשפחה.

<שרון רוגוזינסקי: אנחנו נמצאות בתוך המשפחות האלה כל הזמן, יום יום וזה לא נגמר בשתיים.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<שרון רוגוזינסקי: זה לא נגמר בכלל.

<שרון רוגוזינסקי: אנחנו כל היום, כל השנה, במהלך כל השנה אנחנו עם הילדים האלה.

<שרון רוגוזינסקי: ברגע שאתם מבקשים את זה, אתם נותנים לנו לקחת עוד איזו שהיא אחריות.

<שרון רוגוזינסקי: זה לא רק אחריות על 30 ילדים, זה אחריות על עוד 60 הורים.

<שרון רוגוזינסקי: דבר פשוט אני אומר, שיהיה איזה שהוא חוק שיחייב את ההורים, שאם הילד מאחר או הילד לא מגיע, שיחייב את ההורה להודיע למשרד החינוך - - -

יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי את זה מקודם, רק פשוט הכל פה היה ברעש, אז זה צריך להיות הדדי.

<שרון רוגוזינסקי: זה נשמע לי קצת יותר הגיוני.

יפעת שאשא ביטון: לא, זה צריך להיות הדדי.

יפעת שאשא ביטון: שמצד אחד הורה צריך לדווח - - -

<שרון רוגוזינסקי: אבל הורה שלא יעשה את זה יצטרך לשאת באיזה שהוא משהו שיגרום לו להבין שזה לא בסדר מה שהוא עשה.

<שרון רוגוזינסקי: איזו שהיא אחריות.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אבל הוא לא בסדר, שרון.

יפעת שאשא ביטון: אני יוצאת מנקודת הנחה שההורה הזה לא אחראי והוא לא בסדר.

יפעת שאשא ביטון: כמה כאלה כבר יש?

יפעת שאשא ביטון: ואני שואלת, נשאר ילד אחד בגן, באמת אני אומרת לך.

<שרון רוגוזינסקי: מעולה, מעולה.

<שרון רוגוזינסקי: קרה אותו יום - - -

יפעת שאשא ביטון: לא תרימו טלפון מחמת הספק?

<שרון רוגוזינסקי: קרה אותה יום שהסיטואציה בגן אפשרה לי להתפנות רק בשעה 11:00.

<שרון רוגוזינסקי: יש סיטואציות כאלה, כי ילד נופל.

<שרון רוגוזינסקי: בתחילת שנה – שלושה חודשים ראשונים זה בכלל בלתי אפשרי.

<שרון רוגוזינסקי: אני עד השעה 11:00 לא מרימה ראש.

<שרון רוגוזינסקי: 11:00 זה במקרה הטוב.

יפעת שאשא ביטון: שרון, מה כן?

<שרון רוגוזינסקי: מה שכן זה להטיל אחריות הורים.

<שרון רוגוזינסקי: הסברה.

<שרון רוגוזינסקי: אני מוכנה - - -

יפעת שאשא ביטון: עזבי.

יפעת שאשא ביטון: שמנו אחריות על ההורים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מתגייסים?

<שרון רוגוזינסקי: אוקיי, הסברה בתחילת השנה.

יפעת שאשא ביטון: אם ההורים שכחו את הילד, בעיה שלהם, שימות?

<שרון רוגוזינסקי: לא, חס וחלילה.

יפעת שאשא ביטון: לא, אני אומרת את זה בכוונה בקיצוניות כזו.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה רגע לנסות לגייס אתכן.

יפעת שאשא ביטון: אמרו לי פה איגוד הרופאים, בואו, אנחנו רוצים להתגייס.

יפעת שאשא ביטון: אני לא אומרת לכם איך.

יפעת שאשא ביטון: עזבי חוזר מנכ"ל.

יפעת שאשא ביטון: עזבי חוק, שמנו בצד הכל.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו עכשיו בחשיבה, בסיעור מוחות – מה כן.

יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו יכולים - - -

<שרון רוגוזינסקי: אבל אני אומרת, עכשיו אנחנו עכשיו בחופש הגדול.

<שרון רוגוזינסקי: חודשיים של חופש הגדול.

<שרון רוגוזינסקי: מה קורה עכשיו?

<שרון רוגוזינסקי: את אומרת אנחנו בסדר, אז אנחנו בחופש, אני לא אתקשר להורה וההורה שכח את הילד.

יפעת שאשא ביטון: אבל אתם לא הפתרון היחיד.

<שרון רוגוזינסקי: נכון, אנחנו לא הפתרון היחידי, אבל ברגע שיש - - -

יפעת שאשא ביטון: דיברנו על טכנולוגיות שיש פה, אנחנו מדברים על האחריות ההורית, אנחנו מדברים על הסברה.

מסעוד גנאים: צריך שילוב בין הכל.

<אריאל לוי: שרון, תציינו כהמשך חינוך, כמו שאני ציינתי, מה הם הדברים שאתם חושבים שכן אפשר לעשות.

<שרון רוגוזינסקי: לדעתי קודם כל זו הסברה.

<שרון רוגוזינסקי: הסברה מאד גדולה.

<שרון רוגוזינסקי: הסברה שהורים צריכים לדעת לקחת אחריות על הילדים שלהם, כמו שאני לוקחת אחריות על הילדים שלהם ברגע שהם נכנסים לגן.

יפעת שאשא ביטון: בסדר, זה ברור לכולנו.

<שרון רוגוזינסקי: אבל יכולים להפיל עלינו את האחריות.

<שרון רוגוזינסקי: אני מבינה את מה שאת אומרת - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל לא מפילים, שרון.

יפעת שאשא ביטון: מגייסים.

יפעת שאשא ביטון: כחברה - - -

<שרון רוגוזינסקי: אני מגויסת.

יפעת שאשא ביטון: את כגננת יודעת שהטלפון הזה יציל חיים, את לא תעשי אותו?

יפעת שאשא ביטון: הרי את תעשי אותו.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שאת תעשי אותו.

<שרון רוגוזינסקי: אין בעיה.

<שרון רוגוזינסקי: אני אעשה אותו, אני מגויסת, אבל לא בהתניה.

<שרון רוגוזינסקי: אני עושה את זה מעל ומעבר, אבל לא בהתניה.

<שרון רוגוזינסקי: אנחנו עושות את זה מעל ומעבר.

יפעת שאשא ביטון: בסדר, הבנתי את הרעיון של ההתניה.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה גם את התחושה שלכן ואני מבינה את האמירה של יש עליכן חובת התקשרות ואופס, זה מכניס את כולם לאיזה שהוא סטרס.

<לילי לידיה פוקמונסקי: זאת הבעיה.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה את הכל.

יפעת שאשא ביטון: אני עדיין כופרת בחלק מהאמירות שלך, לילי.

<שרון רוגוזינסקי: ברגע שזה ייכנס לחוזר מנכ"ל - - -

<לילי לידיה פוקמונסקי: רגע, סליחה, שרון.

<לילי לידיה פוקמונסקי: אין בעיה, אבל הגננות מרצון יכולות לעשות ועושות הכל.

<לילי לידיה פוקמונסקי: ברגע שזה יהיה חובה, אנחנו בבעיה.

יפעת שאשא ביטון: אין לי בעיה, שיעשו מרצון.

יפעת שאשא ביטון: יתקשרו אחרי שעה.

<לילי לידיה פוקמונסקי: אז תורידו את החובה הזאת מהגננות.

<שרון רוגוזינסקי: רגע, סליחה, ברגע שזה יהיה חוזר מנכ"ל, בעצם חוזר מנכ"ל מחייב אותנו מבחינה חוקית.

<שרון רוגוזינסקי: אני מחויבת לעבוד על פי חוזר מנכ"ל.

<שרון רוגוזינסקי: כשיש חוזר מנכ"ל, זה משהו חוקי.

<שרון רוגוזינסקי: ברגע שזה כתוב, אני בבעיה.

יפעת שאשא ביטון: הבנתי.

יפעת שאשא ביטון: שרון, אני מבינה ואני מבינה באמת, בלי אבל.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה באמת.

יפעת שאשא ביטון: גם את התחושה - - -

<שרון רוגוזינסקי: שלא נדבר על המצפון שלנו אחר כך.

יפעת שאשא ביטון: גם את התחושה וגם את המצפון וגם את הלחץ אולי שזה מכניס, למרות שיש גנים שעושים את זה כל בוקר, אגב ובכל זאת אני מבינה את התחושה של פתאום אם עכשיו זה חייב, אז אופס מה קורה.

יפעת שאשא ביטון: אני באמת מבינה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשב ביחד עם משרד החינוך ועם הנציגים שלכם ועם מי שצריך, ואנחנו ננסה לחשוב על דרך שמתאימה ונכונה לכולם, כי אני בטוחה – וזה מה שניסיתי להדגיש במהלך היומיים האחרונים – אני בטוחה שכל אחת מכן יש לה עניין ורצון אמיתי להתגייס לסיפור הזה כדי למנוע את האסונות הבאים.

<שרון רוגוזינסקי: בהחלט.

<שרון רוגוזינסקי: לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: קרן ואחר כך יערה ואני עוברת הלאה.

יפעת שאשא ביטון: אני אתן ביניהן לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, קרן.

<קרן אוחנה איוס: תודה רבה כבוד יושבת הראש על זכות הדיבור.

<קרן אוחנה איוס: אני רוצה להתנצל, אפילו לא בשמכם ולא בשמנו, אלא בשם התקשורת, כי אני חושבת שמה שקרה בימים האחרונים יצר לפחות במגזר הפרטי סוג של אנטגוניזם אל מול הרצון הטוב של כולנו.

יפעת שאשא ביטון: לא רק במגזר הפרטי.

<קרן אוחנה איוס: אני יכולה להגיד לכם שיושבים פה אנשים ששייכים לפלח רחב של גילאים, והאחריות שלנו היא מאד גדולה.

<קרן אוחנה איוס: אבל המגזר הפרטי, בגילאי 3 חודשים עד גיל 3 שנים, שהוא אפוטרופוס משני, הוא החוליה הכי חזקה שבה אתם צריכים להשקיע מסיבה אחת פשוטה, ששם זה קורה.

<קרן אוחנה איוס: ילד בגיל משרד החינוך, אצל חברותי פה, בסופו של דבר - - -

יפעת שאשא ביטון: קבוצת הסיכון הגבוהה ביותר היא ילדים לידה עד שלוש.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה, זה מופיע גם בנונים.

<קרן אוחנה איוס: נכון.

<קרן אוחנה איוס: ולכן אני אומרת שכשזה עלה במתכונת - - -

יפעת שאשא ביטון: את יודעת מה יפה?

יפעת שאשא ביטון: שמאצלכם לא שמעתי קול.

<קרן אוחנה איוס: שמענו ושמענו.

<קרן אוחנה איוס: אני התראיינתי ביחד עם אורלי בטלוויזיה בערוץ 2.

יפעת שאשא ביטון: אז אני לא שמעתי.

<קרן אוחנה איוס: בתכנית הבוקר של קשת, ואני רוצה להגיד לך שכשיצא משפט מפיה שאומר שיש לה את התחושה שגני ילדים הם מתקני כליאה בין השעות שמונה לארבע, אני התרסקתי.

<קרן אוחנה איוס: זה מתועד.

<קרן אוחנה איוס: זה מצולם.

<קרן אוחנה איוס: זה רץ בכל קבוצה אפשרית של גננות.

<קרן אוחנה איוס: אני יושבת פה בשברון לב.

<קרן אוחנה איוס: אני מרגישה אפוטרופוס משני, אני גם בעלת גן ילדים פרטי וגננת, אני יושבת ראש איגוד הגנים הפרטיים הארצי.

<קרן אוחנה איוס: אני יכולה להגיד לך שהצעקה שרצה בחוץ כנגד החקיקה הזאת, היא רק בגלל - - -

יפעת שאשא ביטון: אז קודם כל אל תערבבו.

יפעת שאשא ביטון: אני חייבת לעשות סדר.

<קרן אוחנה איוס: חלילה, אני לא מערבבת.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת אורלי לוי-אבקסיס, אמת, הגישה הצעה דומה, אני מדגישה – דומה – בקדנציה הקודמת.

<קרן אוחנה איוס: נכון, נכון.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו במסגרת הוועדה, כרצון להמשיך תהליכים שהתחילו כדי לא להמציא את הגלגל מחדש, ביקשנו להחיל דין רציפות ואז הבנו שיש שם מורכבות מאד מאד גדולה.

יפעת שאשא ביטון: גם היקף הגילאים, הרוחב בעצם שהיא לקחה, הוא מקיף את כל המערכת, מנעד מאד רחבה.

<קרן אוחנה איוס: תראי, אני מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: צמצמנו אותו.

יפעת שאשא ביטון: אני צמצמתי אותי.

יפעת שאשא ביטון: עשיתי את ההתאמות שצריך מול המשרד והכנסתי דגשים מאד מאד ברורים, גם שמתייחסים, בעצם את התפיסה שלי, החינוכית, איך אני רואה את אנשי החינוך, ותאמיני לי, מלוא הקרדיט אליכם, אחרת לא הייתי מעיזה - - -

<קרן אוחנה איוס: לגמרי.

<קרן אוחנה איוס: תראי, אנחנו מאמינים ש- - -

יפעת שאשא ביטון: בנושא של האחריות ההורית.

יפעת שאשא ביטון: אז אני מבקשת לעשות הפרדה בין שני אלה.

<קרן אוחנה איוס: כן, אני עושה הפרדה לגמרי, ואני יכולה להגיד לך שאני נפגעתי שם אפילו פגיעה אישית ושקלתי להדיר את רגלי מהוועדה.

<קרן אוחנה איוס: אבל מאחר שאנחנו מעריכים שהתרומה שלנו תהיה מאד גדולה ומאחר שלא קיימת חקיקה במדינת ישראל שמאלצת את המגזר הפרטי לסור לימין שור, כי חוק הפיקוח עוד מתגלגל לו איפה שהוא במסדרונות, אני מניחה שאנחנו נהיה צינור ההעברה של כל מידע שאתם תפיצו.

<קרן אוחנה איוס: וככל שאנחנו נהיה שותפים, כך הגננות שנמצאות תחתינו, תהיינה שותפות.

<קרן אוחנה איוס: ולכן, מעבר הסברה כולל לחינוך להורים, לפלטפורמה כזאת תהיה טובה, ובלבד שתסירו את המילה התניה.

<קרן אוחנה איוס: הגננת תעשה את הדברים בקצב שלה ובזמן שלה ותרתם במקסימום של היכולת שלה.

יפעת שאשא ביטון: לא הייתה שם התניה.

יפעת שאשא ביטון: את עורכת דין, נכון?

<קרן אוחנה איוס: נכון.

יפעת שאשא ביטון: לא הייתה שם התניה.

<קרן אוחנה איוס: לא, לא הייתה התניה, אבל ברגע שהיא ישבה באולפן - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל היא נוצרה ציבורית, ובשביל זה חשוב לי לפצח את זה.

<קרן אוחנה איוס: תשמעי, אנחנו מתייחסים אל כנסת ואל חברי הכנסת כאל מי שמשרת את אמון הציבור ומבחינתנו אתם יחידת עבודה.

<קרן אוחנה איוס: וכשישבה חברת כנסת בציבור, בפריים טיים, ואמרה - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו לא מדברים עליה, כי היא גם לא פה.

יפעת שאשא ביטון: אז בואי - - -

<קרן אוחנה איוס: אני יודעת, אני יודעת.

יפעת שאשא ביטון: ואני מעריכה מאד את מה שאת אומרת.

<קרן אוחנה איוס: אבל מה שנאמר, הפחד כאן מדבר.

<קרן אוחנה איוס: הפחד מדבר פי כולם, בעיקר בפי הגננות.

<קרן אוחנה איוס: גם עיצום כספי או גם כל התניה אחרת, לא - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל זה לא רלבנטי לחוק הזה.

יפעת שאשא ביטון: זה לא רלבנטי.

<קרן אוחנה איוס: מעולה.

<קרן אוחנה איוס: אני רוצה לצאת מכאן - - -

יפעת שאשא ביטון: גם אם החוק שלי היה עובר כלשונו, אין בו שום התניה ואין בו שום אחריות פלילית ולא רק שאין בו, גם כתוב בצורה מפורשת שזה לא חלק.

<קרן אוחנה איוס: את ביקשת להיות פרקטיים.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<קרן אוחנה איוס: אני רוצה להגיד לך עם מה אני הגעתי לכאן היום.

<קרן אוחנה איוס: אני יושבת פה ומזכירתי יושבת פה וכותבת פרוטוקול.

<קרן אוחנה איוס: אנחנו בנינו מערך הגנה, רשת ביטחון עצמית לגנים הפרטיים שלנו, שעובדת במנגנונים - - -

מסעוד גנאים: סליחה, את מי את מייצגת?

מסעוד גנאים: אני לא שמתי לב.

<קרן אוחנה איוס: אני יושבת ראש איגוד הגנים הפרטיים הארצי.

<קרן אוחנה איוס: אנחנו יושבים עם הגננות שלנו על אפליקציות, שברגע שילד נכנס לגן מסומן הנני כאן.

<קרן אוחנה איוס: כשהילד לא הגיע זה שולח הודעה להורה.

<קרן אוחנה איוס: אנחנו יושבים איתם עם מנגנון של מי בא לגן, כל גננת בבוקר בודקת את סך ילדי הגן ומוצאת את הזמן לפנות הורה-הורה ולדרוש בשמו של הילד.

<קרן אוחנה איוס: ואפילו אם אנחנו יודעים שילד נסע לחופש, ילד שלא מרגיש טוב ונמצא בחופשת מחלה ארוכת ימים, אנחנו שם.

<קרן אוחנה איוס: אנחנו מתמודדות עם המון דברים.

<קרן אוחנה איוס: סתם לדוגמא, אפילו דברים כמו מוות בעריסה, נכנסים לסטטיסטיקות אצלנו.

<קרן אוחנה איוס: התמודדנו עם זה השבוע, באחד הגנים בתשע בבוקר.

<קרן אוחנה איוס: אני לא רוצה לחשוב מה היה קורה לאותה גננת, אם הייתה צריכה בשעה תשע, במתכונת חובה, להתחיל להרים טלפונים שלא הגיעו לגן, כשהיא עסוקה בפעולות החייאה.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל לא עלינו, זה מקרה חריג של מוות בעריסה.

<קרן אוחנה איוס: גם מקרה של שכחת ילד באוטו הוא מקרה חריג.

יפעת שאשא ביטון: הלוואי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו חמישה מקרים בחודש וחצי.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שהקפיץ פה את כולם.

יפעת שאשא ביטון: תסתכלי על החדר ועוד אנחנו קצת הצטמצמנו.

<קרן אוחנה איוס: אני רוצה להגיד לך שאני שותפה מלאה, מוכנה לגייס את הצוות שלי, מוכנה לגייס את הגננות שנמצאות תחתי, ובלבד שזה יהיה במסגרת ישימה, פרקטית, ויושבת על רצון טוב של שותפות מלאה ולא בגדר החובה, כי אחרת זה רק ייצר אנטגוניזם.

<קרן אוחנה איוס: אנחנו פה.

יפעת שאשא ביטון: מקובל לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: המון תודה על הדברים, אני חושבת שהם חשובים וגם מאד מעודדים.

יפעת שאשא ביטון: אז באמת תודה.

<קרן אוחנה איוס: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מסעוד גנאים, יערה ואחר כך שתיכן.

מסעוד גנאים: תודה רבה.

מסעוד גנאים: בקצרה.

מסעוד גנאים: את הנושא העלינו גם בכנסת בנאומים שלנו, מאחר שהנושא מאד עצוב.

מסעוד גנאים: מאד מסוכן.

מסעוד גנאים: מספיק לראות את הסטטיסטיקה, כמה ילדים, כמה תינוקות.

מסעוד גנאים: לאחר המקרה הטרגי של המורה מדיר אל אסד, שאת שני בניו הוא איבד בגלל שהוא שכח באוטו והוא בן אדם מקפיד.

מסעוד גנאים: תמיד מחפש.

מסעוד גנאים: הוא סיפר לי, העניין הוא עניין של הרגל.

מסעוד גנאים: הוא רגיל שאשתו תמיד איתו באוטו בבוקר והיא יורדת עם הילדים.

מסעוד גנאים: הפעם הוא שינה את הסידור, וזהו.

מסעוד גנאים: בשכל שלו, בראש שלו נשאר שהילדים ירדו עם האמא.

מסעוד גנאים: הוא שכח שהוא הוריד את האמא והוא היה חייב להסיע את הילדים לגן.

מסעוד גנאים: הוא שכח רק את זה.

מסעוד גנאים: איזו שכחה.

מסעוד גנאים: זה איום.

מסעוד גנאים: לכן העניין פה שלא צריך להציג את העניין כעניין כמו הפוליטיקאים, לחשוב על ועדת החקירה הבאה.

מסעוד גנאים: לא זה העניין.

מסעוד גנאים: העניין הוא אנושי ממדרגה ראשונה.

מסעוד גנאים: כל אחד מאיתנו, כהורים - - -

יפעת שאשא ביטון: מסעוד גנאים, אנחנו אנשים פרקטיים פה בוועדה.

מסעוד גנאים: נכון, נכון.

מסעוד גנאים: אז נכון להעלות את המודעות אצל ההורים, האחריות ההורית, אבל גם בקשר לבתי הספר, לגננות.

מסעוד גנאים: אני לא אומר שנשפוט אותן, מי שלא עשתה, אני יודע מה, נתלה אותה.

מסעוד גנאים: לא, לא.

מסעוד גנאים: מוסרית, אנושית, כולנו חייבים להירתם.

מסעוד גנאים: גם עניין כל הפטנטים האלה, אם יש דבר כזה שהוא באמת גורם בסוף שכל אחד מאיתנו, לפני שהוא יורד מהאוטו, ייזכר שיש ילד, אנחנו חייבים לאמץ את זה ובמהירות, כדי למנוע שאבד עוד תינוק, או עוד ילד.

מסעוד גנאים: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, מסעוד גנאים על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: נציג משרד הכלכלה עוזב, אבל לא לפני שאמרתי שיש פה התחייבות לכל הנושא של התקינה.

<קריאה: תחבורה.

יפעת שאשא ביטון: מה אמרתי?

<קריאה: כלכלה.

יפעת שאשא ביטון: כלכלה?

יפעת שאשא ביטון: סליחה, מחילה.

יפעת שאשא ביטון: לפחות לא חינוך.

יפעת שאשא ביטון: למה לא משרד החינוך?

יפעת שאשא ביטון: ואנחנו כמובן נמשיך את הטיפול לקראת השבוע הבא.

יפעת שאשא ביטון: יערה בבקשה, אחר כך את כמו שהבטחתי וחנן כמובן.

<יערה שילה: יערה שילה מהקואליציה לחינוך מלידה.

<יערה שילה: קודם כל אני מכירה אישית שלושה חברים שאיבדו ככה את הילדים שלהם.

<יערה שילה: טרגדיה נוראית.

<יערה שילה: אני רוצה להגיד לכם שאני חולמת על הילדים בלילות, זה לא פשוט.

<יערה שילה: אנשים יקרים, שכל אחד במעמד מאד גבוה.

<יערה שילה: זה באמת יכול לקרות לכל אחד מאיתנו.

<יערה שילה: 77% מהילדים נמצאים לא במסגרות של אכיפה מדינית, מגילאי לידה עד 3.

<יערה שילה: אני רגילה שכולם מכירים אותי כבר.

יפעת שאשא ביטון: נגייס אותם למאבק.

יפעת שאשא ביטון: גם פה יש לנו גנים פרטיים.

<יערה שילה: נכון, אבל הם אחוז לא הרבה שנמצאים לצערי, הלוואי שהיו יותר.

<קרן אוחנה איוס: תאמיני לי שהם שומעים את כולנו.

יפעת שאשא ביטון: יערה, אנחנו נגייס את כולם.

יפעת שאשא ביטון: במיוחד כשאנחנו הולכים לשיח, אנחנו נגייס את כולם.

<יערה שילה: זה בדיוק מה שאני אומרת.

<יערה שילה: אני גם בעד אור ירוק, שמהרגע שהם נכנסו אז בגני הילדים חגורות הבטיחות עלו.

<יערה שילה: אני מציעה לצרף גם אותם.

<יערה שילה: אנחנו נשמח להיות רתומים דרכנו ל-77% שלא נמצאים.

<יערה שילה: אנחנו מייצגים גם את ארגוני ההורים ואנשי שטח ואקדמיה כמובן.

יפעת שאשא ביטון: מצוין.

יפעת שאשא ביטון: יופי, תודה רבה, יערה על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בהחלט נעזר בכם לתיווך ככל שנידרש.

יפעת שאשא ביטון: שתי הבנות היקרות שחיכו בסבלנות.

יפעת שאשא ביטון: רק את השמות שלכן.

<ענת שחף: אני ענת שחף, אני מנהלת מעון נשי חירות בנתניה ויושבת ראש ועדי עובדות.

<ענת שחף: אני מוכרחה להגיד שהגעתי לכאן היום כדי להן על העובדות שלי מול כל העניין הזה של לכפות עליהן, אבל קרה לי משהו במהלך הדיון ועל כך אני מודה לך, יושבת הראש.

<ענת שחף: אני רק רוצה לשתף אתכן שאני באופן עצמאי כמנהלת מעון לקחתי על עצמי להתקשר להורים וגם כמנהלת מעון, שלא נמצאת בתוך הכיתות עם הילדים, במעון כל הזמן קורים דברים ועם זה שהמטפלות מוציאות לי פתקים כאלה, מי לא הגיעה היום, אני לא מצליחה לעמוד בקצב ולסיים את זה בשעה סבירה, כי קורים כל הזמן כל מיני דברים.

<ענת שחף: החיים במעון הם מאד דינאמיים וכל הזמן משהו מסית אותך ואני לא עומדת בזה.

<ענת שחף: ואז כששמעתי שזה הולך להיות, אמרתי וואו, איך אני אעמוד בזה?

<ענת שחף: איך אני אוכל לקחת על עצמי את האחריות הזאת?

<ענת שחף: אבל אני כן רוצה לשתף אתכם בקטע של ההורים.

<ענת שחף: עיריית נתניה נתנה לי מתנה, הדרכה של בטרם במעון למטפלות.

<ענת שחף: עשיתי קמפיין אדיר להורים – בואו.

<ענת שחף: בואו בחינם, אנחנו נותנים לכם הדרכה של בטרם.

<ענת שחף: הגיעה אמא אחת מתוך 77.

<ענת שחף: בואו נהפוך את זה למשהו שהוא מאסט.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: זה שיח שעלה הרבה פעמים בוועדה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מצליחים להגיע להורים וצריך לחשוב איך אנחנו מגייסים אותם.

<ענת שחף: אז כמו שבן אדם צריך טסט לאוטו, אולי משהו של מאסט.

<ענת שחף: רישיון – עברתי קורס של בטרם, עברתי כך וכך.

<ענת שחף: אותו דבר.

<ענת שחף: הצעה - - -

יפעת שאשא ביטון: אני ארגיע אתכם שזה חלק מהתכנית שדיברנו עליה, תכנית בטיחות ילדים.

יפעת שאשא ביטון: גם אמא לא תצא מחדר יולדות, והיום יש את התכנית הזאת, רק שבחלק מאד מצומצם.

יפעת שאשא ביטון: צריך לעשות הדרכות בצורה מקיפה.

<ענת שחף: אז חייבים.

<ענת שחף: כמו רישיון נהיגה.

<ענת שחף: רישיון בקטע הזה שאמא צריכה.

<ענת שחף: עכשיו דבר נוסף.

<ענת שחף: אנחנו, מעונות היום, יש לנו דף של משרד הכלכלה, שאנחנו חייבים להחתים את ההורים עליו, למי מותר להוציא את הילד בסוף היום, עם הפרטים.

<ענת שחף: אם זו סבתא, מספר תעודת זהות, כתובת, טלפון, הכל.

<ענת שחף: אולי באמת, אם יש איזה שהוא התקן לרכב, כל מי שנמצא ברשימה הזאת, חייב להציג בפני, מנהלת המעון, אישור שיש לו את ההתקן הזה באוטו, ולא, הוא לא יכול לקבל את הילד ולהסיע אותו.

יפעת שאשא ביטון: אבל מה קורה כשמישהו אחר בא ומוציא?

יפעת שאשא ביטון: צריך לחשוב.

<ענת שחף: לא, לא, לא - - -

<קריאה: מה קורה אם ילד בן 12 בא לקחת אותו?

יפעת שאשא ביטון: זה ההתקן של הכסא בטיחות - - -

<ענת שחף: לא, לא, רגע.

<ענת שחף: יש לנו רשימה של 5-6 אנשים.

יפעת שאשא ביטון: בואי תצטרפי את.

יפעת שאשא ביטון: אולי גם את לא תכעסי עלי יותר.

<יערה שילה: סליחה, משרד הכלכלה נעדר מהדיון, אגב.

<ענת שחף: אני לא יכולה למסור ילד למישהו שלא מופיע ברשימה.

<ענת שחף: כל מי שמופיע ברשימה צריך להציג שיש לו את ההתקן הזה באוטו.

<ורד חבושה פישביין: התקן או אפליקציה או משהו שלא יאפשר לו.

<ורד חבושה פישביין: את יודעת מה, היום היא ביקשה מהשכנה להביא את הילד?

<ורד חבושה פישביין: אין בעיה.

<ורד חבושה פישביין: שהשכנה תבוא עם - - -

יפעת שאשא ביטון: סליחה, מה השם?

<ורד חבושה פישביין: סליחה, ורד.

<ורד חבושה פישביין: אני מנהלת מעון בטירת כרמל של ארגון נשי חירות וגם אני בוועד של הארגון.

<ורד חבושה פישביין: גם אם היא ביקשה מהשכנה להביא את הילד, שתדאג שיהיה לה את מחזיק המפתחות הזה.

<ורד חבושה פישביין: שיהיה משהו שיבטיח לנו שהילד הזה חוזר בשלום הביתה.

<ורד חבושה פישביין: אני חושבת שזה רעיון בהחלט - - -

יפעת שאשא ביטון: תראי מה את אומרת.

יפעת שאשא ביטון: אני לא לוקחת אחריות בבוקר אבל אני לוקחת אחרי הצהריים.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני לא אומרת את זה בהקנטה.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת את זה כי בסוף זה מחלחל ואני יודעת.

יפעת שאשא ביטון: אני מלכתחילה לא הייתי הולכת למהלך כזה אם לא הייתי יודעת שפה בפנים, אתן מגויסות.

<ורד חבושה פישביין: יפעת, אני אומרת לך, אם לא היה איכפת לנו, לא היינו פה.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת.

<ורד חבושה פישביין: אנחנו מגויסות 24/7, כל אחת ואחת מאיתנו.

<יערה שילה: רגע, אני מקווה שזה לא אומר כלום על משרד הכלכלה, כי הוא לא כאן.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אנחנו נתייחס למשרד הכלכלה בסיכום.

<ורד חבושה פישביין: אני רק רוצה להגיד עוד דבר אחד.

יפעת שאשא ביטון: רק במשפט.

<ורד חבושה פישביין: במשפט אחד.

<ורד חבושה פישביין: במעונות היום, על פי התקינה היום, שאנחנו כל כך מתחננים שישנו אותה, אם יש שלוש מטפלות על 27 ילדים בבוקר או שלוש על 32, או 3 על 18 ומטפלת אחת יוצאת להתקשר להורים, האסון יתרחש בתוך הכיתה.

<ורד חבושה פישביין: כשיש שתי מטפלות על 27 או שתי מטפלות על 32, או שתי מטפלות על 18 תינוקות, זה - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, לא בכל קונסטלציה.

<קרן אוחנה איוס: ומה עושה מטפלת שהיא בבית והיא לבד עם שישה?

<יערה שילה: נו, זה ה-77% שאמרתי לך לפני שנייה.

<קרן אוחנה איוס: במגזר הפרטי, והיא לבד עם שישה ילדים.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אבל בואו נודה, אני לא רוצה לקלקל, אבל אני אומרת שיש גם סיטואציות שמטפלות מדברות בטלפון, מקבלות שיחות טלפון וכאלה - - -

<ורד חבושה פישביין: אנחנו לא מרשים להן.

<קרן אוחנה איוס: אסור להן.

יפעת שאשא ביטון: לא מרשים?

יפעת שאשא ביטון: יש איסור?

<ענת שחף: זה שימוע לקראת פיטורים אם אני תופסת מטפלת שמדברת בטלפון.

<ענת שחף: זה שימוע.

<קריאה: לא מחזיקים טלפון בכיתות.

<ורד חבושה פישביין: אוי ואבוי לה.

<ענת שחף: זה שימוע לקראת פיטורין.

<ענת שחף: אין דבר כזה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אני שמחה לשמוע.

<ורד חבושה פישביין: אז עכשיו אני אומרת לה תתקשרי, אחרי שאמרתי לה שאסור לה להשתמש בטלפון?

יפעת שאשא ביטון: לא, זה כבר פיקוח נפש, את יודעת, דוחה הכל.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: חנן, בבקשה, במשפט ואחר כך יש לנו את עורכת הדין ציפורת שימל ואני מסכמת.

<חנן דגן: אוקיי, אני אעשה את זה בקצרה.

יפעת שאשא ביטון: תודה על הסבלנות.

<חנן דגן: אני אומר תמיד, החלום שלי הוא להחזיר את הגננות להיות גננות של ילדים ולא גננות של הורים וזה מה שהן עושות כל הזמן.

<חנן דגן: ואני בא ואם נתייחס לבעיה עצמה, הרי גורם הבעיה ושל הרבה בעיות זה היסח הדעת, אם זה בכביש ואם זה פה.

<חנן דגן: וכמו שיכול להיות היסח דעת להורה, שיכול לשכוח בגלל מקום העבודה, יכול להיות גם לגננת היסח הדעת, כי הילד עשה עכשיו את הצרכים שלו וצריך קודם להחליף לו.

<חנן דגן: ולכן מה שאנחנו צריכים למצוא, זה למצוא אמצעים אחרים.

<חנן דגן: אמצעים שאם באים מבחינת טרם מחנכים לחורים שבגבינה, בואו נסגור את החורים שבגבינה.

<חנן דגן: ואת אותם חורים אנחנו צריכים לסגור באמצעים טכנולוגיים.

יפעת שאשא ביטון: לגמרי.

<חנן דגן: וכמו שבאים היום להכניס לרכב את האמוביליים כאמצעי טכנולוגי והיבואנים מקבלים הנחה במס, אותו דבר היבואנים של כיסאות בטיחות מקבלים הנחה במכס, אם מתקינים את אותו חיישן שימנע את זה בתוך אותו כיסא בטיחות.

<חנן דגן: זאת אומרת צריך לבוא מפה ומצד שני צריך לבוא חינוך, הן בהסברה והן גם ביד נוקשה.

<חנן דגן: וכמו שאני יכול להגיד, כי אני מתנדב בתנועה, אני יכול להגיד לכם שכמו שאנחנו אוכפים כשלא מנתקים את הכרית בטיחות, לאכוף גם שאין חיישן, ורק באכיפה, הן בהסברה והן באכיפה נוקשה, אנחנו נקבל פתרון לאורך זמן.

<חנן דגן: ואם אנחנו נבוא ונצפה שההורים, כמו שהם יבואו לקורס בטיחות, יעשו את זה, זה לא.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים לחייב.

<חנן דגן: אז אנחנו צריכים בכוח להכניס את זה כתקנה בתעבורה.

<חנן דגן: אני יכול להראות לכם, פה יש תקנות לכל דבר ולהכניס תקנה נוספת.

<חנן דגן: אז יקבלו דו"ח, אז יתקבלו.

יפעת שאשא ביטון: התייחס לזה הנציג של משרד התחבורה, שי.

<חנן דגן: חבל שהוא הלך.

<חנן דגן: רציתי שהוא ישמע, כי זה חייב לבוא בדיוק משם.

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל לפני שהוא יצא, תאמין לי שזה מה שנאמר.

יפעת שאשא ביטון: הוא התחייב פה להכין תקינה דרך הנושא של כסאות בטיחות לילדים, שזה מאד טבעי, כי זה ממילא בא ביחד ואולי דרך זה אנחנו נמצא את הפתרון.

<חנן דגן: להוסיף את זה לתקינה ואכוף את זה פשוט בצורה בלתי מתפשרת.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חנן.

יפעת שאשא ביטון: ציפורת, ממש בקצרה ואז נסכם.

<ציפורת שימל: ממש בשני משפטים, באמת גם להביא קולם של הארגונים, שכמובן נשות חירות חלק מהם.

<ציפורת שימל: אני חייבת להגיד שקודם כל אני מאד מתחברת למסר שהיה כאן והדאגה שלנו באופן כללי מהשדר שאמור להגיע בהקשר של העברת האחריות מההורים לגננות ולמטפלות.

יפעת שאשא ביטון: מגייסים, מגייסים, לא מעבירים אחריות.

<ציפורת שימל: מגייסים, בהחלט, בהחלט, אבל אנחנו שותפים לחשש הזה – חשש – שיכול להיות; וגם אנחנו מאד מאד כמובן מאד מאד מודאגים מהעניין הזה שהאחריות של המטפלות שנמצאות, לילדים שכבר קיימים באותה שעה במעון, תועבר ותיפגע כתוצאה מהעניין הזה.

<ציפורת שימל: אנחנו יודעים שילדים קטנים, אנחנו מדברים על גילאים של אפס עד שלוש, מספיק שהם יושבים בכיסא לרגע ולשנייה אחת דעתם מוסחת, באותו שנייה הילד כבר נופל.

<ציפורת שימל: ילד מחזיק משהו, אין לו מה לעשות עם - - -

יפעת שאשא ביטון: המצוקות הן ברורות, אבל עדיין, אם זה מול רגע להציל חיים של ילד ואנחנו יכולים להתארגן - - -

<ציפורת שימל: אני רוצה מכאן לעבור לפתרונות המעשיים שאנחנו רוצים להציע אותם.

<ציפורת שימל: אנחנו סבורות שהפתרונות, שהם פתרונות טכנולוגיים בהקשר הזה, יכולים לייצר קשר עם ההורים באופן שלא ידרוש מהמטפלות של המעונות לעזוב את הילדים, במיוחד בשעות הקשות של הבוקר, שעליהן אנחנו מדברים, להעמיד אותם בסכנה ללא השגחה.

יפעת שאשא ביטון: אגב, סתם עולה לי עכשיו רעיון תוך כדי שאת מדברת.

יפעת שאשא ביטון: סליחה על ההתפרצות, אבל קבוצת ווטסאפ של ההורים אולי, שליחה של הודעה לקבוצה, תעיר את כל ההורים.

יפעת שאשא ביטון: אלה שהגיעו ואלה שלא הגיעו.

<ציפורת שימל: אז קודם כן, כפי שכבר נאמר, יש לנו בעיה עם הנושא בכלל של החזקה של פלאפונים של מטפלות.

<ציפורת שימל: יש על זה תקנות מאד ברורות אצלנו.

<ציפורת שימל: אבל מעבר לזה, אני חושב שהפתרונות קיימים היום, כמו שכבר נאמר כאן כל כך הרבה פעמים.

<ציפורת שימל: מספיק שהורה מעביר צ'יפ בכניסה למעון ועד שעה מסוימת כל הצ'יפים מקבלים התרעה וברגע שאותו מנגנון, עד שעה מסוימת אסף את כל השמות ויש מספר שמות שהוא לא קלט אותם, באופן אוטומטי מועברת הודעה לאותם הורים שמספרי הטלפון שלהם נמצאים במערכת.

<ציפורת שימל: לא נעשתה פה נגיעה של המטפלת בשום צורה.

<ציפורת שימל: לא נפגעו הילדים שנמצאים במעון.

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך התייחס לזה.

<ציפורת שימל: ויחד עם זה, במקביל, באותו רגע נתון, הילדים עצמם, שאנחנו חוששים מאד לחייהם ואנחנו הראשונים שרואים את טובתם, אותם ילדים יכולים להינצל מאותה סכנה שאנחנו כולנו שותפים לה.

<קריאה: אבל זה צ'יפ שיכול להגיע לכולם, גם למסגרת פרטית וגם למסגרת לא פרטית.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ציפורת ותודה רבה לכולכם.

יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אני רוצה לסכם ואני צריכה את הקשב שלכם, אם פספסתי משהו, כי אנחנו רוצים להיות ממוקדים.

<לילי לידיה פוקמונסקי: אני יכולה להוסיף משהו, בבקשה גברתי?

יפעת שאשא ביטון: רגע, אני אומר ואת - - -

<לילי לידיה פוקמונסקי: אני רק רוצה להוסיף, שלפי כל מה ששמעתי, אני מאד מברכת על הדיון שהתקיים.

<לילי לידיה פוקמונסקי: ושוב, אני לא רוצה שתצאי עם הרושם שהגננות נגד.

<לילי לידיה פוקמונסקי: אני בעד כן להסברים.

<לילי לידיה פוקמונסקי: לא לערבב דבר ודבר.

<לילי לידיה פוקמונסקי: כן הסברה בכל גני הילדים.

<לילי לידיה פוקמונסקי: לא תהיה שום בעיה, אבל רק שזה לא יהיה כחוק, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: אחריות פלילית וכחוק.

יפעת שאשא ביטון: קיבלתי.

<לילי לידיה פוקמונסקי: תודה.

יפעת שאשא ביטון: קיבלתי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ותודה רבה גם על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: אני שמחה באמת לשמוע אותם.

יפעת שאשא ביטון: יש להם משמעות בעיני.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לסכם את הדברים שהיו כאן, כדי שאנחנו נתכנס ונתפקס לדיון שאנחנו רוצים לקיים בעוד שבוע, שהוא כבר יהיה דיון פרקטי של מה אנחנו הולכים לעשות, ממש כמו תכנית עבודה.

יפעת שאשא ביטון: אז אני אתחיל דווקא עם משרד הבריאות, כי קיבלת פה - אני קטונתי, אבל השר - - -

<מירי כהן: בשמחה.

יפעת שאשא ביטון: השר, שבאמת התגייס ואני מוכרחה לומר גם בסיכום הדברים, ההתגייסות שלו הייתה טוטאלית מהרגע הראשון, רגע לפני שבת, ואנחנו יודעים שהוא איש דתי, יחד עם ארגון בטרם, וזה לא מובן מאליו.

יפעת שאשא ביטון: זה לא מובן מאליו ואני רוצה לברך אותו.

יפעת שאשא ביטון: מירי, אתם במשרד תרכזו השבוע גם את האיסוף מכל אחד מהמשרדים, מה החלק שלו בעצם, מה תרומתו לצורך העניין לתכנית בטיחות ילדים.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו את התכנית שאנחנו זיקקנו יחד עם בטרם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נעביר אותה ככל שנדרש, כדי שאפשר יהיה לעיין בה.

יפעת שאשא ביטון: אני הייתי מציעה אפילו פגישה אחת של נציגים מכל המשרדים, כדי שנוכל באמת לעשות את זה בצורה אמיתית.

יפעת שאשא ביטון: משרד התחבורה – אני ביקשתי מהנציג שיעשה בעצם את העבודה מול הייעוץ המשפטי של המשרד ויביא לנו את ההמלצה לגבי התקינה, כשאנחנו הולכים לכיוון של תקנה של כיסא ילדים, ככה שאנחנו יכולים להבטיח שבאמת במקום שיש בו ילדים – זה פוטר את השאלה של יש ילד, אין ילד – בוא לא - - -

<קרן אוחנה איוס: זה יגן עליהם 24/7 גם בחופשים, גם בשבתות, גם בזמן שהם לא במערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: זה שזה בכיסא, ובאמת לא חשבתי על זה לפני כן – זה שזה בכיסא זה ברור שזה הולך עם הילד.

<קרן אוחנה איוס: וזה לא רק בזמן שילד הולך לגן.

יפעת שאשא ביטון: לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר לגבי הנושא של גיוס מערכת החינוך – ראשית, תודה לך אריאל על הדברים וגם על ההתגייסות.

יפעת שאשא ביטון: ציינת שגם תישקלו את הנושא של עזרים טכנולוגיים ואנחנו גם נקיים דיון משותף עם כל הגורמים, כדי שאנחנו נראה איך אנחנו עושים את זה נכון, לא בחקיקה.

יפעת שאשא ביטון: אני מלכתחילה אמרתי שזה טריגר כדי שאנחנו נגיע למקום שבו אנחנו באמת נפעל ביחד.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו ננסה לקדם אפילו את הפגישה גם השבוע.

<אריאל לוי: וגם הוספתי שאנחנו נגביר את ההסברה בפתיחת השנה באמצעות הגננות.

יפעת שאשא ביטון: מצוין.

יפעת שאשא ביטון: אז בואו נשת

יפעת שאשא ביטון: דל שזה יהיה עם משרד החינוך ועם ארגון הגננות ועם הגנים הפרטיים ועם כל השותפים, ואגב גם משרד הכלכלה.

יפעת שאשא ביטון: צר לי שמשרד הכלכלה לא נמצא בדיון.

יפעת שאשא ביטון: הם הוזמנו, אבל אני רוצה אותם שותפים, כי אני חושבת שאת אותו מהלך צריך לעשות גם שם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שהם קבוצת הסיכון הגדולה.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר בהקשר של משרד החינוך, באמת, דווקא כמי שבאה מהמערכת, דווקא כמי שמכירה את האנשים בשטח ובגלל זה נורא כאב לי כאילו שאולי זה משתמע ואני שמחה על התיקון, שכאילו איבדנו קצת, ויתרנו רגע על הנשמה והפכנו להיות מאד טכניים מרוב פחד.

יפעת שאשא ביטון: אם לא הייתי חושבת שלאנשי חינוך יש נשמה ענקית, בכלל לא הייתי הולכת למהלך כזה וברור לי שבבסיס הם מגויסים, וברור לי שבהרבה מקומות זה קורה, גם בלי יפעת שאשא ביטון וגם בלי חוק וגם בלי אף אחד שיבוא ויאמר להם, והרעיון הוא לראות איך אנחנו בעצם מגייסים את כל המערכת ושזה לא יהיה וולונטרי.

<אריאל לוי: אני רוצה להציע עוד הסבר למה שקרה פה, שזה מתוך תחושת אחריות אמיתית, לא לקחת משהו שאי אפשר או קשה לעשות.

<אריאל לוי: דווקא אני מסתכל על זה מעבר לסיפור הציבורי.

<אריאל לוי: יש פה איזו אמירה – מה שאנחנו לא יודעים לעשות עד הסוף ולא בטוחים מה חלקנו, ואם אני לא תופס את ההורה בטלפון – אני דווקא תופס את זה כאמירה של אחריות של הצוות החינוכי שהיה פה, אגב, מכל המשרדים.

יפעת שאשא ביטון: מקבלת.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על ההערה.

יפעת שאשא ביטון: משרד האוצר, כמובן, אנחנו היינו במגעים אינטנסיביים גם בשבוע האחרון ואנחנו נקיים את המגעים גם בשבוע הזה, כי אנחנו רוצים את התמיכה ואת ההתגייסות גם מבחינה תקציבית והם לגמרי מגויסים ואיתנו, שמענו כאן גם מנציג האוצר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ניפגש כאן בעזרת השם ב-3 באוגוסט, זה יום רביעי הבא.

יפעת שאשא ביטון: זה יהיה בבוקר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתכנס לדיון חירום.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נבקש מיושב ראש הכנסת, כי זה מספיק חשוב.

יפעת שאשא ביטון: השלטון המקומי – המון תודה על ההתגייסות.

יפעת שאשא ביטון: הוספתם את העניין של השילוט, אנחנו באמת לא דיברנו ,שילוט ברחובות, במתחמים, בחניות, זה גם עניין.

יפעת שאשא ביטון: אז תבואו עם זה בהצעה פרקטית שאנחנו נצא עם תכנית עבודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכולכם, באמת.