הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 87, 2016-07-11 11:00

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם.

יפעת שאשא ביטון: ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם אני פותחת את דיון הוועדה בנושא הסעות תלמידים בחינוך הרגיל.

יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה ממקדת את הדיון בעצם בחינוך הרגיל, כי אני יודעת שנושא ההסעות בחינוך המיוחד עלה ונידון מספר פעמים גם בוועדות כאן בכנסת.

יפעת שאשא ביטון: הוא חשוב, צריך לטפל בו, אבל התחושה שלי שככה בתוך העיסוק האינטנסיבי בחינוך מיוחד, קצת שכחנו, או לפחות הזנחנו מבחינת השיח את ההסעות בחינוך הרגיל, שמסתבר שגם בהן יש מורכבות משל עצמה, שחשוב גם ללמוד אותה וגם לראות איך אנחנו מתמודדים עם ליקויי בטיחות או תנאים לא בטיחותיים עבור הילדים בהסעות בחינוך הרגיל.

יפעת שאשא ביטון: אני מחלקת את ההסעות בחינוך הרגיל לשלושה חלקים.

יפעת שאשא ביטון: זה השלב שבו אני מרגישה שאני צריכה לוח, כמו מורה, כדי לסמן את זה.

יפעת שאשא ביטון: אז תנסו רגע בראש לראות את זה.

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לחבר הכנסת אורי מקלב.

יפעת שאשא ביטון: האחד זה בעצם ההסעות הציבוריות שהן הסעות של האוטובוסים הצהובים, מה שנקרא, הסעות רגילות לחלוטין.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ננסה ללמוד בעצם מה המחויבות שלהן מבחינת נהלים וכללי בטיחות.

יפעת שאשא ביטון: יש את ההסעות שבהן בעצם הרשות לוקחת קבלנים שיסיעו את אותם ילדים שזכאים על פי חוק חינוך חובה, להסעה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שהיום מכיתה א' עד כיתה י' יש בעצם כרטיסיות או כל מיני דרכים שדרכם משרד החינוך קובע זכאות של תלמידים להסעה.

יפעת שאשא ביטון: עד כיתה ד', אם אני לא טועה, זה שלושה קילומטרים, מכיתה ד' זה שני קילומטרים.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זו הסעה שהיא ממונת או מסובסדת על ידי המשרד.

יפעת שאשא ביטון: חלק מהרשויות עושות את זה באמצעות קבלנים, בעיקר רשויות קטנות, שבהן אין תחבורה ציבורית.

אורי מקלב: לפי ההיגיון זה צריך להיות הפוך.

אורי מקלב: שעד כיתה ד' זה 2 קילומטרים - - -

יפעת שאשא ביטון: 2 קילומטרים, כן, נכון.

יפעת שאשא ביטון: טעות שלי.

אורי מקלב: זה מתוך מה שאני יודע.

יפעת שאשא ביטון: זה נכון, אתה צודק.

יפעת שאשא ביטון: הנדבך השלישי בעצם זה אותן הסעות ציבוריות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שבהרבה מקומות, בעיקר בערים שבהן יש תחבורה ציבורית, תלמידים מקבלים כרטיסייה.

יפעת שאשא ביטון: מגיע אוטובוס שהוא בדרך כלל של אגד או של אחד הקווים העירוניים האחרים ומסיע את כל התלמידים כמקשה אחת.

יפעת שאשא ביטון: ואז בעצם נשאלת השאלה איזה כללים או איזה נהלים של הסעות ילדים חלים על אותן הסעות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ננסה לפרק את זה – כל אחד מהנדבכים האלה בפני עצמו – ולראות איפה אנחנו לוקים בחסר ומה אנחנו צריכים לעשות או לדרוש כדי להבטיח שהילדים שלנו ייסעו בבטחה.

יפעת שאשא ביטון: אז אני ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם אפתח עם משרד התחבורה.

יפעת שאשא ביטון: יש נציגות של משרד התחבורה?

<אסי סוזנה: כן, אני.

יפעת שאשא ביטון: אסי סוזנה?

<אסי סוזנה: נכון מאד.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אסי, אני אשמח לדעת מבחינת נהלים של המשרד, האם ראשית זה אתם בעצם קובעים את הנהלים של ההסעות של התלמידים?

יפעת שאשא ביטון: זה לפתחכם?

<אסי סוזנה: אני רוצה לומר ככה, שבעצם ההסעות של התלמידים של היום, שמתבצעות בקווי השירות הרגילים, מדובר בקווי שירות רגילים לחלוטין.

<אסי סוזנה: זה קו שהוא לכאורה הסעת תלמידים, אבל באמת כל אדם יכול לעלות עליו ולכן מבחינתנו אנחנו רואים אותו כקו שירות לכל דבר ועניין.

<אסי סוזנה: אין בו שום הנחיות מיוחדות, אין שום עזרים מיוחדים וכדומה.

יפעת שאשא ביטון: השאלה אם זה לא קצת לטמון את הראש בחול.

יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו יודעים, ואני מכירה את זה פשוט כי אני באה משם, אנחנו יודעים שדה-פקטו ההסעות האלה הן נטו תלמידים.

יפעת שאשא ביטון: מגיע האוטובוס או שניים, או שלושה, תלוי במספר התלמידים בבית הספר שנדרש, מגיע לשערי בית הספר, אוסף רק את התלמידים.

יפעת שאשא ביטון: הוא לע עוצר בתחנות אחרות וקולט נוסעים אחרים, כי זה ברור שבעצם הוא מכיל את כל הכמות הנדרשת ואז זאת הופכת להיות הסעת תלמידים לכל דבר ועניין.

יפעת שאשא ביטון: איפה מתגלות בעיות?

יפעת שאשא ביטון: כשבעצם יש תלמידים שעומדים, כי מבירור שעשיתי טרם הדיון הזה, מסתבר שהסעה ציבורית יכולה להעמיס בעמידה כמה שהיא רוצה, מתוקף - - -

<אסי סוזנה: לפחות 15 איש.

יפעת שאשא ביטון: 15 איש, שזה גם יותר מדי.

<אילן גרודסקי: בעמידה זה מגיע גם ל-100 תלמידים שעומדים באוטובוס, אם זה אוטובוס מפרקי בקו עירוני.

יפעת שאשא ביטון: נכון, אין הגבלה, ממה שאני בדקתי.

<אילן גרודסקי: האוטובוסים האלה נוסעים עם 80 ילדים.

יפעת שאשא ביטון: יפה, אז זה אומר בעצם שהאוטובוס יכול להסיע גם תלמידים בעמידה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שזה מאד מסוכן.

יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים גם מדובר בילדים צעירים, מן הסתם, רק מתוקף איך שפתחנו – ילדים בכיתות א' עד ד', שהם בעיקר נדרשים להסעות ואז אנחנו מפקירים אותם ביודעין, תחת המסווה של זו הסעה ציבורית.

יפעת שאשא ביטון: השאלה איך אנחנו עכשיו באים ויוצרים נהלים אחידים לגבי כל מי שמסיע תלמידים, במיוחד במאסה קריטית כזו, מבתי הספר.

<אסי סוזנה: צריך להקדים ולומר בעניין הזה שהסעות התלמידים שקיימות היום הן בעצם היסטוריות.

<אסי סוזנה: בכל המקומות החדשים, הערים החדשות, השכונות החדשות שקיימות, אין הסעות של תלמידים, אין קווי שירות של תלמידים.

<אסי סוזנה: הרשויות המקומיות מארגנות את ההסעות בעצמן.

<קריאה: דרך השלטון המקומית.

<קריאה: מרביתן.

<אסי סוזנה: בסדר.

<אסי סוזנה: בכל מקרה, זה לא הסוד של משרד התחבורה.

<אסי סוזנה: זה לא קווי שירות.

<אסי סוזנה: לא משתמשים בכרטיסיות או בכל אמצעי שירות אחר.

יפעת שאשא ביטון: איפה, בהסעות החדשות שאתה מדבר עליהן?

<אסי סוזנה: בהסעות החדשות.

<אסי סוזנה: כל הקווים ההיסטוריים שאנחנו לקחנו על עצמנו ואמרנו אוקיי, זה משהו שפועל היסטורית.

<אסי סוזנה: צריך לקחת בחשבון שמדובר באוטובוסים שמשמשים בתחבורה הציבורית - - -

אורי מקלב: יש אישור ממשרד התחבורה להפעיל כזה קו?

יפעת שאשא ביטון: לא, זה אגד.

יפעת שאשא ביטון: הוא מורשה להסיע.

יפעת שאשא ביטון: לצורך העניין בקריית שמונה זה אגד.

יפעת שאשא ביטון: במקומות אחרים יש את דן.

אורי מקלב: אבל לאגד נניח יש מסלול של בית ספר כמו שהוא אומר, הוא אומר שזה הרשות המקומית.

אורי מקלב: רשות מקומית שרוצה לבצע - - -

יפעת שאשא ביטון: זה לא הרשות המקומית.

יפעת שאשא ביטון: מבחינתם זה ציבורי לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: זה כאילו אגד עושה את השירות.

<אסי סוזנה: אז בואו נעשה סדר.

אורי מקלב: אבל גם אגד צריך לקבל אישור על כל קו.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה איתך.

אורי מקלב: אז כשמשרד התחבורה אומר זה לא שייך אלי, אין דבר כזה לא שייך אלי.

אורי מקלב: אם אתה מאשר את הקו הזה אז זה כבר שייך אליך.

<אסי סוזנה: אני אסביר שוב.

אורי מקלב: להגיד שזה לא שייך אליך?

אורי מקלב: אתה לא מבצע את זה בפועל אולי, זה לא משרד החינוך, אבל - - -

<אסי סוזנה: אני אסביר שוב.

<אסי סוזנה: שוב, כשאנחנו מדברים היסטורית, יש קווי תלמידים שפועלים כשאנחנו נותנים להם רישיון קו, הם פועלים תחת הסובסידיה ומשתמשים בכרטיסיות ובכרטיסים, שהם נקבעים - - -

אורי מקלב: ומי מפעיל אותם?

אורי מקלב: חברות שונות.

אורי מקלב: זה יכול להיות אגד וזה יכול להיות - - -

<אסי סוזנה: החברות הציבוריות, אגד, דן וכו'.

אורי מקלב: הציבוריות, אני הבנתי.

<אסי סוזנה: כשאני מדבר על קווים היסטוריים, אנחנו מדברים על משהו כמו ב-10 השנים האחרונות.

<אסי סוזנה: לא נפתחו קווים חדשים.

<אסי סוזנה: אין קווי תלמידים חדשים מ-10 השנים האחרונות.

<אסי סוזנה: זה הכל קווים היסטוריים שפעלו.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל עדיין אנחנו מדברים על אלפי תלמידים ועדיין אנחנו מדברים על מספר לא מבוטל של ערים ויישובים וזו כביכול תחבורה ציבורית.

יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת חברה, בואו נסדיר את זה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אגד לא מפסיד מזה.

יפעת שאשא ביטון: אף חברה בעצם שמסיעה לא מפסידה מזה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מחויבים לשמור על הבטיחות של הילדים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: עם כל הכבוד לזה שגם נתנו כרטיסייה, כאילו בכלל אנחנו הסרנו את האחריות.

יפעת שאשא ביטון: זה עדיין הילדים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: השאלה איך אנחנו באים ואומרים: כל חברה שמסיעה ילדים במאסה קריטית כזו, חייבת בכללי בטיחות, אתה יודע מה, מינימאליים.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מבקשת מהם עכשיו לבוא ולהתקין חגורות והכל.

יפעת שאשא ביטון: אולי אני כן צריכה, אבל אני אומרת אני לא מרחיקה איתם לכת, אבל דברים בסיסיים, כמו למשל שלא מסיעים בעמידה, כמו למשל שכל תלמיד יושב על כיסא משלו.

יפעת שאשא ביטון: הרי מה הם עושים?

יפעת שאשא ביטון: הם פשוט לא מוציאים אוטובוס נוסף.

יפעת שאשא ביטון: אתה מבין?

יפעת שאשא ביטון: הם חוסכים על הגב של הילדים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: לא עלינו קורה משהו ואתה מוצא ערימה של ילדים שם, שפוכה אחד על השני.

<אסי סוזנה: אז שוב, כשאנחנו מדברים על קווים חדשים, אנחנו מדברים על חברות הסעה פרטיות שנותנות הסעה לרשות המקומית.

<אסי סוזנה: הרשות המקומית כבר לא מחלקת כרטיסיות כמו שהיא הייתה מחלקת פעם, אלא לוקחת - - -

יפעת שאשא ביטון: כמה כרטיסיות יש היום?

יפעת שאשא ביטון: מישהו ממשרד החינוך יודע לומר לי כמה תלמידים מקבלים כרטיסיות?

יפעת שאשא ביטון: מדובר בכמה אלפים.

<מיכל מנקס: אני לא ממשרד החינוך, אני מהרשות המקומית, אבל יש לנו עם משרד החינוך, משום שהוא לא החיל את חוק חינוך חובה עד י"ב.

יפעת שאשא ביטון: עד י"ב.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו תיכף נדבר על זה.

<מיכל מנקס: ולכן המספר שהוא ייתן קטן בשני שלישים מהתוצאה האמיתית.

יפעת שאשא ביטון: לא משנה.

יפעת שאשא ביטון: וכמה מכיתה א' עד כיתה י', מישהו יודע לומר?

יפעת שאשא ביטון: לדעתי זה הופיע בדו"ח של המבקר.

יפעת שאשא ביטון: בקיצור, מה אנחנו עושים עם כל אותם תלמידים, ואנחנו לא מדברים על תלמידים בודדים, שכן נוסעים בתחבורה ציבורית.

יפעת שאשא ביטון: אני א ומרת בכנות, זה אחד הטריגרים הראשונים שבגללם אני בעצם כינסתי את הדיון הזה.

יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו יכולים?

יפעת שאשא ביטון: הרי יש לכם את הסמכות כמשרד התחבורה.

<שוקי שדה: יש פתרון אחד רק, לעשות את זה בהסעות מסודרות של חברות הסעה פרטיות ולא ציבוריות.

<שוקי שדה: וזה מה שנעשה היום.

<שוקי שדה: הרי מה קורה היום?

יפעת שאשא ביטון: שם לפרוטוקול.

יפעת שאשא ביטון: תציינו שם ותפקיד לפרוטוקול, כדי שיהיה אפשר לזהות.

<שוקי שדה: שוקי שדה, מנכ"ל ארגון חברות ההסעה בישראל, משרד התחבורה לשעבר.

<שוקי שדה: מה שקורה בעיקרון, זה שישנן חברות הסעה שתפקידן להסיע תלמידים או כל גורם אחר שרוצה לנוע.

<שוקי שדה: מה שקורה מבחינת הפעילות האמיתית זה, שנכנסים לפעילות הזאת חברות ציבוריות, שתפקידן לנסוע בקווים ולעשות הסעה המונית בצורה אחרת, נכנסות להסעות על בסיס של שקר, פשוט.

<שוקי שדה: על ידי בסיס של תשלום כרטיסייה ועם כרטיסייה הם נוסעים באוטובוס.

יפעת שאשא ביטון: אפשר להסדיר גם את זה.

<שוקי שדה: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: אני לא חושבת שחייבים לעבור.

יפעת שאשא ביטון: אני גם לא יודעת אם ברוב המקומות יש מספיק חברו ת שיכולות לתת את השירות - - -

<שוקי שדה: יש מספיק חברות במדינת ישראל.

יפעת שאשא ביטון: וגם שם יש הרבה מאד דברים שאנחנו גם נגיע אליהם, כי אמרנו, יש שלושה סוגים.

יפעת שאשא ביטון: יש את אלה שלוקחים קבלנים ברשויות, כמו שדיברנו על הסעות משל עצמן.

<שוקי שדה: נגיע גם אליהן.

<שוקי שדה: אין בעיה, נדבר על הכל.

יפעת שאשא ביטון: יש את האוטובוסים הצהובים, שגם הם סיפור בפני עצמו ויש את הסיפור של הציבורי.

יפעת שאשא ביטון: ואני כן חושבת שמשרד התחבורה יכול לצאת באמירה מאד ברורה, אם זה באמצעות תקנה, נוהל, או איך שהוא יבחר לעשות את זה, ויגיד – הסעות ציבוריות שמסיעות תלמידים בשעות הצהריים ממוסדות החינוך אל בתיהם, ינהגו על פי נוהל מסוים.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שיהיה לנו ברור ששום תלמיד, לצורך העניין, לא נוסע בעמידה.

<שוקי שדה: שיעמדו בתנאים של תקנות הסעת ילדים.

<שוקי שדה: שירכיבו רצועות, שירכיבו את הכל בהתאם לצרכים.

יפעת שאשא ביטון: אסי.

<אסי סוזנה: צריך לקחת בחשבון שאנחנו משתמשים באוטובוסים שמשמשים לתחבורה ציבורית.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<אסי סוזנה: אנחנו לא יכולים לעדכן אותם לא במצלמות ולא בכל מיני עזרים - - -

יפעת שאשא ביטון: לא ביקשנו.

יפעת שאשא ביטון: ראית, לא ביקשתי.

יפעת שאשא ביטון: אמרתי – אני לא מרחיקה לכת איתם, למרות שאני יכולה, אבל יש דברים בסיסיים שאנחנו כן יכולים לבקש.

<אסי סוזנה: המשמעות היא הגדלה משמעותית של ההסעות, דבר שאנחנו לא יכולים לעמוד בו, לא מבחינת צי הרכב - - -

יפעת שאשא ביטון: למה הגדלה?

יפעת שאשא ביטון: הרי התלמיד נוסע עם הכרטיסייה שלו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מזמינים אוטובוס ומשלמים לאוטובוס.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נותנים לילד כרטיסייה, אנחנו משלמים על הכרטיסייה – חלק השלטון המקומית, שזה הרשות המקומית, וחלק משרד החינוך, וחלק מהילדים אגב, נוסעים ברב-קו שהם קנו, אם אנחנו מדברים על התיכוניים.

יפעת שאשא ביטון: למה אנחנו לא נבוא ונגיד – חברים – אגד, קווים, רמה, לא יודעת, כל החברות שיש – אנחנו מבקשים בהסעות של תלמידים ששום תלמיד לא ייסע בעמידה.

יפעת שאשא ביטון: למה אין לנו את הסמכות.

<אסי סוזנה: המשמעות היא הגדלה של ההסעות.

<אסי סוזנה: זו בדיוק המשמעות.

יפעת שאשא ביטון: נו, אז הוא יוציא עוד אוטובוס.

יפעת שאשא ביטון: הרי ממילא הוא מקבל כרטיס.

יפעת שאשא ביטון: משלמים לו על מקום ישיבה.

יפעת שאשא ביטון: יש כמה?

יפעת שאשא ביטון: 55 מקומות?

<אסי סוזנה: הם משלמים על מקומות ישיבה, וזה לא בדיוק המטרה שלה.

<אסי סוזנה: זה כרטיס הסעה ולא כרטיס מקומות ישיבה.

<אסי סוזנה: בכל מקרה, ככה או ככה אנחנו מדברים על הגדלה משמעותית של סך הנסיעות.

<אסי סוזנה: זה מה שאנחנו מדברים.

<אסי סוזנה: ואני אומר בפה מלא, אנחנו בעשור האחרון לא מוסיפים שום נסיעות חדשות.

יפעת שאשא ביטון: מה אתה אומר?

יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך מה אתה אומר בשפה פשוטה ואתה תסלח לי אם זה נשמע קצה בוטה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו חוסכים לחברות הציבוריות על הגב של הילדים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שמשתמע.

יפעת שאשא ביטון: כי אם אתה אומר לי זה להגדיל את מספר ההסעות או האוטובוסים שהם יצטרכו להוציא, אז כאילו אני באה ומתחשבת עכשיו באותה חברה הציבורית, חוסכת לה כמה שקלים לכיס ושהילדים שלנו יעמדו ונתפלל שלא יקרה כלום.

<אסי סוזנה: ההתחשבנות שלנו עם החברות היא התחשבות מאד פשוטה.

<אסי סוזנה: הם מקבלים פר אוטובוס והם מקבלים פר קילומטר שהם מבצעים.

<אסי סוזנה: אנחנו לא חוסכים להם כלום.

יפעת שאשא ביטון: לא, בזה אתה מדבר על הקבלנים, לא על הכרטיסיות.

<אסי סוזנה: לא, לא על הקבלנים.

<אסי סוזנה: אני מדבר על התחבורה הציבורית נטו.

<אסי סוזנה: לתחבורה הציבורית אנחנו משלמים פר קילומטר, אנחנו משלמים פר אוטובוס.

<אסי סוזנה: המשמעות היא הגדלה של הנסיעות.

יפעת שאשא ביטון: איך?

יפעת שאשא ביטון: אתם לא משלמים באמצעות כרטיסיות שהילדים מקבלים במזכירות בית ספר ועולים איתן?

<אסי סוזנה: ההתחשבנות שלנו עם המפעלים – עם אגד, דן וכו' – היא התחשבנות פר קילומטר.

אורי מקלב: זה לא בכל מקום.

אורי מקלב: החוזים החדשים זה לא בכל המקומות.

<אסי סוזנה: רוב החוזים החדשים - - -

יפעת שאשא ביטון: אז איך זה קורה עם הכרטיסיות?

אורי מקלב: מה שקורה היום, בשונה ממה שהיה פעם, היום משרד התחבורה משלם לחברה על מספר האוטובוסים שמאשרים להם בכל קו.

אורי מקלב: נניח בקו 59 בפתח תקווה לדוגמא, מאשרים להם 30 אוטובוסים באותו יום, הם מקבלים פר נסיעה ממשרד התחבורה.

יפעת שאשא ביטון: בלי כרטיסיות ובלי כל הסיפור הזה?

אורי מקלב: כן, לא משנה אם נסע נוסע אחד או אם נסעו 50 נוסעים.

אורי מקלב: אתה אל תדאג ואל תדחס ואל תחסוך בזה.

אורי מקלב: אתה מקבל ממני על כל אוטובוס.

אורי מקלב: אבל אם אתה דורש ממנו – ואתה צריך לשלם יותר - שלא תהיה עמידה, כמו שיושבת הראש אומרת, אתה צריך במקום להעמיד לו שני אוטובוסים, אתה צריך להעמיד לו שלושה אוטובוסים.

<אסי סוזנה: כפי שאמרתי מהתחלה.

אורי מקלב: אז זה עולה לך יותר כסף.

אורי מקלב: זה דבר אחד.

<אסי סוזנה: הוא שאמרתי.

יפעת שאשא ביטון: אז מה?

יפעת שאשא ביטון: אז משרד התחבורה נותן יד לזה שהילדים שלנו יסעו בצורה לא בטוחה?

<אסי סוזנה: אנחנו לא נותנים יד לזה ואנחנו לא מדברים על בטיחות, כי בסוף, נכון להיום, אפשר לראות את זה גם בקווי השירות הרגילים בשעות השיא, לא רק בארץ, בכל מקום בעולם אנשים עומדים בכל הגילאים.

יפעת שאשא ביטון: לא ילדים קטנים.

יפעת שאשא ביטון: לא ילדים בכיתה א', ילדים בכיתה ב', ילדים בכיתה ד'.

יפעת שאשא ביטון: לא ילדים רכים שככה מצטופפים שם שלושה על ספסל, כי הם מצליחים להיכנס שם בשני כיסאות, אז יאללה דוחסים, ועוד כל אלה שעומדים.

יפעת שאשא ביטון: ולא עלינו, אם קורה משהו, אנחנו חיים הרי על ניסים, אז כל עוד לא קורה כלום, כולנו מוכנים להחליק, אבל ביום שיקרה משהו, אני חושבת שכולנו פה נעמוד על הרגליים ונתחיל לשאול איפה היינו.

<אסי סוזנה: בעיני הפתרון הוא מאד פשוט.

אורי מקלב: לא, אל תגיד בעיני.

יפעת שאשא ביטון: לא, לא, אני בעד פתרונות.

אורי מקלב: אתה צריך לענות תשובה אחת ליושבת הראש – האם 100 ילדים באוטובוס מפרקי זה בטיחותי מבחינתך, האם זה בסדר?

<אסי סוזנה: יצרן הרכב קבע שזה בטיחותי?

<אסי סוזנה: אני אגיד שזה לא בטיחותי?

אורי מקלב: אני שואל אותך האם 100 ילדים זה בטיחותי?

אורי מקלב: מה מעניין אותי יצרן הרכב?

<אסי סוזנה: מצטער, אני לא מהנדס בשביל להגיד דברים כאלה.

אורי מקלב: אתה משרד התחבורה, אתה צריך לבוא להגיד לפרוטוקול האם אתה אומר ש-100 ילדים ברכב מפרקי זה בטיחותי, והאם מבחינתך זה בסדר גמור ואתה לא צריך להעמיד עוד אוטובוסים.

אורי מקלב: מבחינתך, אם אותה חברה יודעת ומודעת לכך שיום יום מסיעים 100 ילדים באוטובוס מפרקי, ילדים שכל הילדים האלה ביחד יכולים להיות בגילאים 7-8 – האם זה בסדר?

אורי מקלב: אתה צריך לענות על זה.

<אסי סוזנה: בעיני זה מאד קשור ל - - -

יפעת שאשא ביטון: אני אשאל אותך אחרת ברשותך, וזה לא אישי.

יפעת שאשא ביטון: מבחינתי אני רואה פה את משרד התחבורה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שבהסעות על ידי קבלנים, שהן מוגדרות הסעות תלמידים לצורך העניין, שבהן גם יש חגורות ובהן יש עוד כל מיני אביזרים נוספים שהרכב מחויב בו על מנת לשמור על הבטיחות, שם לא מורשה להסיע ילדים בעמידה, נכון?

<אסי סוזנה: אסור.

יפעת שאשא ביטון: אז למה הילדים שמקבלים בעצם הסעה מקבלן, זה לא בטיחותי שייסעו בעמידה ואנחנו לא נאפשר את זה, אבל כשהם נוסעים בתחבורה הציבורית, אז לא נורא אם הם ייסעו 30 עומדים?

<אסי סוזנה: אני אומר דבר פשוט וזה גם מה שרציתי להגיד מקודם.

<אסי סוזנה: בעיני הפתרון הוא פשוט.

<אסי סוזנה: אפשר לומר למשרד החינוך לא להעביר כסף לכרטיסיות, להביא קבלנים, להגיד לרשויות המקומיות – את הכסף שמקבלים לא להעביר לתחבורה הציבורית.

<אסי סוזנה: יותר פשוט מזה?

<אסי סוזנה: אל תעבירו.

<אסי סוזנה: אפשר לקחת קבלנים, בדיוק כמו שאת אומרת, ואז תעבירו את זה לקבלנים.

<אסי סוזנה: מצוין.

<אסי סוזנה: אנחנו בעד.

<מיכל מנקס: מיכל מנקס, משרד השלטון המקומי.

<מיכל מנקס: אני שומעת פה דברים מקוממים וסליחה שאני מרשה לעצמי לומר את זה וסליחה אם אני לא עדינה במיוחד.

<מיכל מנקס: מדינת ישראל, באמצעות משרד התחבורה, מאפשרת לאוטובוסים להסיע תושבים ברשות המקומית, ובואו רגע נסת

<מיכל מנקס: כל על הרשות המקומית כמקום שצריך לנסוע בתוכו ומחוצה לו, או בין רשות לרשות.

<מיכל מנקס: בין היתר, מי שמשתמש בשירות הזה, הם ילדים ובני נוער, שבמדינה מתוקנת יש להם תחבורה ציבורית להגיע למוסד החינוכי.

<מיכל מנקס: עזבו עכשיו זכאויות ומרחקים.

<מיכל מנקס: גם קילומטר אחד, אני מניחה שאף אחד פה מהיושבים לא היה נותן לילדו לצעוד.

<מיכל מנקס: במיוחד אם הוא יכול לעלות על תחנת אוטובוס ציבורית ולרדת בפתח המוסד.

<מיכל מנקס: הרשויות המקומיות – ואני שומעת את זה יותר ויותר לצערי – פונות למשרד התחבורה ומבקשות להתאים את מספר הרכבים למערכת השעות.

<מיכל מנקס: ואם אתה יודע שיש סביב השעה 13:00 או 14:00 בצהריים דרישה של 100 נוסעים או 200 אפילו, אז אל תספר לי שאתה נוסע כל שעה עגולה ריק לחלוטין ומשרד התחבורה מבזבז את כספו לריק כי אף אחד לא משתמש בקו הזה.

<מיכל מנקס: אז במקום לעשות סדר ובמקום את אותם 30 קווים שצוינו כאן מקודם, לעשות נכון, מותאם למערכת שעות הלימוד והיא לא כל כך שונה, וזה לא בשעות לא רלבנטיות, בשביל זה - - -

יפעת שאשא ביטון: והיא כבר מותאמת לשעות הלימוד, רק שזה לא מותאם לכל הדברים האחרים.

<מיכל מנקס: לא, אז הם לא מוכנים לעשות את ההתאמה בכל מקום וזה תלוי באיזו חברה.

<מיכל מנקס: למשל ביישוב קדימה צורן, מתחנן ראש הרשות – תעזרו לי לתאם את הקו הציבורי בין שתי הרשויות האלה, משום שיש לי מוסדות חינוך.

<מיכל מנקס: לא מוכנים לדבר איתו.

<מיכל מנקס: לא יכול להיות.

יפעת שאשא ביטון: אגב, רק בשביל לסבר את האוזן, כ-170,000 תלמידים מוסעים בשנה בחינוך הרגיל, על פי דו"ח מבקר המדינה.

<קריאה: חמישית מהתלמידים במשרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: בחינוך הרגיל.

<אבי אזולאי: 170,000 זה סך הכל.

<אבי אזולאי: אם אפשר, אני אביא מהרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.

<אבי אזולאי: אני מנהל מרחב דרום ברשות.

<אבי אזולאי: הקטע הזה של האוטובוסים, זה נולד בחטא גם, בזמנו.

<אבי אזולאי: כי ברגע שקבעו שבהסעות תלמידים יש קריטריונים כאלה ואחרים ואי אפשר היה להשית את זה על כולם, אז תלמידים עברו לתחבורה ציבורית, ובתחבורה ציבורית, ברגע שהיה צריך להתאים את התחבורה הציבורית לבתי ספר ספציפיים משכונות ספציפיות, אז נוצרו הקווים האלה שכבר 10 שנים משרד התחבורה לא מאשר אותם יותר.

יפעת שאשא ביטון: מה זאת אומרת לא מאשר?

<אבי אזולאי: לא מאשר.

<אבי אזולאי: אין תוספת קווים כאלה.

<אבי אזולאי: לא מגדילים.

יפעת שאשא ביטון: אה, אוקיי, לא מגדילים.

<אבי אזולאי: עכשיו אם יבוא יישוב חדש ויגיד אני רוצה לעשות אוטובוס ציבורי להסעת תלמידים, לא יאשרו לו.

<אבי אזולאי: מה שהיה היה ולדעתי צריך לאט לאט להוריד את זה, כי זה חטא וצריך לעצור את זה.

<אבי אזולאי: רוב התלמידים לא מוסעים ככה.

<אבי אזולאי: רוב התלמידים נוסעים בתחבורה ציבורית רגילה, יחד עם כולם.

<אבי אזולאי: זאת אומרת הוא יורד מהבית, עולה לתחנה שגם השכן שלו עולה.

<אבי אזולאי: הוא יורד על יד בית הספר והשכן יורד במקום עבודתו.

<אבי אזולאי: וזה תקין וזה הנוהל הרגיל של תחבורה רגילה.

<אבי אזולאי: הסעות תלמידים, רובן, במועצות האזורית, רוב המועצות האזוריות מוסעות בהסעות תלמידים ושם זה מתחלק, כמו אמרת, לאוטובוס צהובים, שהם שייכים למועצה האזורית וקבלנים.

<אבי אזולאי: יש מועצות אזוריות חלשות, שאין להם את כל האוטובוסים הצהובים שמסוגלים להסיע את כל התלמידים של המועצה, אז הם לוקחים חברות קבלניות ויש רשויות מקומיות שלוקחים גם, שיש להם נקודה ספציפית לבית ספר ספציפי, אז שם שווה לעשות הסעה.

<אבי אזולאי: ואז חלים כל הכללים, כפי שאמרו לך פה, של הסעת תלמידים.

<אבי אזולאי: של הסעה, של תאורה ושל מצלמה ושל כל מה שצריך.

<אבי אזולאי: הכשרה, הדרכה, גיל האוטובוס, הכל נכנס בתוך העניין הזה של הסעות תלמידים.

יפעת שאשא ביטון: ודבר אחד נאשר חסר שם, אני שמה אותו כדי שפשוט לא נשכח אחר כך בדיון, הנושא של הליווי – כן או לא.

<אבי אזולאי: אני אגיד להכל.

<אבי אזולאי: אני אסביר בכלל את מאפייני ההיפגעות של ילדים.

<אבי אזולאי: אם אנחנו מדברים על בטיחות, ואם כל הדיון הזה, לענייננו, הז הנושא של הבטיחות של הילדים - - -

יפעת שאשא ביטון: חד משמעית.

<אבי אזולאי: בסוף זה הבטיחות של הילדים.

<אבי אזולאי: זה לא אם הוא יצא רבע שעה לפני מהבית, כי לפעמים על הרבע שעה הזאת משנים סדרי עולם.

<אבי אזולאי: אנחנו לא מדברים על הרבע שעה לפני.

יפעת שאשא ביטון: לא, אני מדברת על בטיחות, מהרגע שהילד מגיע לאוטובוס.

<אבי אזולאי: אז אם אפשר קצת על נושא הבטיחות.

<אבי אזולאי: א' העברנו לכולם פה מסמך מראש.

<אבי אזולאי: אני לא אכנס לנתונים, יש לכם פה את הנתונים במסמך, אבל בגדול, נושא הבטיחות בהסעות תלמידים מתחלק לנושא שקשור לילדים עצמם: ההתנהגות שלהם בתוך האוטובוס, לפני שהם עולים, איך הם מחכים בתחנה וכו'.

<אבי אזולאי: הנהגים, ההתנהגות של הנהגים.

<אבי אזולאי: כלי הרכב עצמו – בטיחותי, לא בטיחותי, שיש לנו צרות צרורות.

<אבי אזולאי: אני מדבר על הסעות, כבר רכב של הסעת תלמידים - אנחנו עושים ביקורות ואנחנו מגלים רכבים בלי ברקסים, בלי תפוח הגה - סיפורים זוועה.

<אבי אזולאי: והתשתית.

<אבי אזולאי: לפני שלושה שבועות הייתה לנו ילדה הרוגה בת 7.

<אבי אזולאי: אוטובוס פגע בה.

<אבי אזולאי: אוטובוס שהוריד אותה בהסעה פגע בה, אבל למה?

<אבי אזולאי: כי הוא הוריד אותה במקום שאין תחנה, זה לא סטטוטורי, בכפר פורע, ליד כסייפה, בדרום.

<אבי אזולאי: הנתונים שאתם רואים פה, לפני שנה נהרג ילד בכפר מנחם, שהוא היה בשטח מת של אוטובוס שפגע בו.

<אבי אזולאי: כשהוא נכנס לשטח מת, שלא אוטובוס הסעות.

<אבי אזולאי: הבעיה המרכזית שלנו היא ההתנהגות -שאנחנו עובדים על זה קשה מאד - של ההמתנה לאוטובוס - איך הילדים ממתינים.

<אבי אזולאי: איך הם מחכים בכלל בתחנה.

<אבי אזולאי: כללי ההתנהגות: העלייה לאוטובוס, הירידה מהאוטובוס וההתנהגות אחרי.

<אבי אזולאי: רוב התאונות קורות בעלייה ובירידה, בשלב הזה.

<אבי אזולאי: בתוך האוטובוס עצמו, בסך הכל יש מקרים של תאונות, אבל בעיקר פציעות קלות, לא דברים משמעותיים.

<אבי אזולאי: הפציעות המשמעותיות הן לפני ואחרי.

יפעת שאשא ביטון: ושוב, אני חייבת להגיד פה שזה בנס.

יפעת שאשא ביטון: כי הסיטואציה באוטו היא לפעמים בלתי נתפסת.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מדברת כבר על הוונדליזם ועל ההשחתה של הרכבים עצמם, שזו סוגיה בפני עצמה.

יפעת שאשא ביטון: אבל הסחת הדעת של נהג בגלל השתוללות באוטובוס, צעקות, מריבות.

יפעת שאשא ביטון: אין שם יד שמכוונת.

יפעת שאשא ביטון: חגורות בטיחות, שזה נפלא שהן קיימות, רק אף אחד לא דואג לאכוף את זה שבאמת הם שמים את חגורות הבטיחות והנהג לא יכול להיות שוטר.

<אבי אזולאי: אז זהו, אז כל מה שאמרת עכשיו, בתחבורה ציבורית לא רלבנטי, כי אי אפשר לעשות את זה.

<אבי אזולאי: כי בתחבורה ציבורית אין חגורה והנהג תקוע בפינה שלו עם הנושא של הכרטיסיות וזה מעורבב.

<אבי אזולאי: אבל בהסעות תלמידים, כן אפשר לעשות.

<אבי אזולאי: ואנחנו פועלים שכמעט בכל הסעות התלמידים יש כבר מצלמות – פנימית וחיצונית.

<אבי אזולאי: זה עדיין לא בתקן ואנחנו מבקשים כן להכניס את זה בתקן.

<מירה קרני: למה זה כל כך חיוני המצלמות?

<מירה קרני: אנחנו לא רוצים שיצלמו אותנו כל היום כל הזמן.

<מירה קרני: שהמצלמה תהיה על הנהג.

<אבי אזולאי: אז אני אגיד לך - - -

יפעת שאשא ביטון: למה רק על הנהג?

יפעת שאשא ביטון: גם שהילדים יידעו שיש הרתעה.

<מירה קרני: למה?

<מירה קרני: לנו אין מצלמות ב - - -

יפעת שאשא ביטון: אני אגיד לך למה, כי אין שם שום גורם מלווה וקורים שם דברים - - -

<מירה קרני: אז שיהיה מלווה.

<מירה קרני: זה הרבה יותר יעיל ממצלמה.

<מירה קרני: מלווה יכול לפתור עוד הרבה בעיות שמצלמות לא יכולות לפתור.

יפעת שאשא ביטון: לא, אני לא נגד מצלמות.

<אבי אזולאי: העדיפות הראשונה היא שיהיה מלווה.

<קריאה: כשילד מרביץ לילד - - -

<מירה קרני: והמצלמה תפתור את המריבה?

<אבי אזולאי: אם יש מלווה אני לא צריך מצלמה.

<מירה קרני: לא.

<מירה קרני: לא.

<מירה קרני: המצלמה תפתור את זה שילד מקיא?

<מירה קרני: לא.

<אבי אזולאי: לא, לא, סליחה.

<אבי אזולאי: ההמלצה של הרשות הלאומית זה שיהיה מלווה בכל הסעת תלמידים.

<אבי אזולאי: זאת ההמלצה.

<אבי אזולאי: אנחנו מבינים, יש לזה עלויות, יש לזה מחיר.

<אבי אזולאי: גם מבחינת כוח אדם, אני לא יודע אם אפשר לעמוד.

<אבי אזולאי: זה היקפים.

<אבי אזולאי: במועצה אזורית אבו בסמה, שאנחנו קוראים אל קסום בפזורה הבדואית, 300 הסעות ביום.

<אבי אזולאי: ביום יש 300 אוטובוסים שנוסעים, 24,000 ילדים מוסעים.

<אבי אזולאי: זה מספרים.

<אבי אזולאי: אנחנו ביקשנו מלווה בעדיפות ראשונה.

אורי מקלב: ואיך אתם אוכפים את כל הדברים האלה, והשאלה אם אתה מדבר רק על אוטובוסים או גם על הטנדרים, כפי שהזכירה יושבת הראש.

אורי מקלב: יש הסעות רבות שמתבצעות על ידי טנדרים.

<אבי אזולאי: אוטובוס ציבורי זעיר.

יפעת שאשא ביטון: אוטובוס זעיר, קטן.

אורי מקלב: אני לא יודע כמה זה נקרא אוטובוס זעיר.

<אבי אזולאי: עד 16 מקומות.

אורי מקלב: אוקיי, אבל יש גם אלפי טנדרים שמבצעים הסעות.

<אבי אזולאי: העברנו את זה לחקיקה ל-19.

אורי מקלב: אבל השאלה אם יש לכם גם דרישות.

<אבי אזולאי: זה מוגדר כהסעה לכל דבר.

אורי מקלב: צריך לקבל רישיון בשביל להיות קו הסעה.

<אבי אזולאי: יש לו רישיון.

אורי מקלב: כן, רישיון לנהג, הבנתי.

יפעת שאשא ביטון: לא, גם לרכב.

<אבי אזולאי: גם לרכב.

אורי מקלב: אני שואל אם אותה הסעה שעכשיו מתבצעת מבית הספר, בית הספר מביא תלמידים מכל מיני מקומות והוא לקח באופן פרטי נהג.

אורי מקלב: עשה רישום של הסעות, ההורים נרשמו, לקח נהג טנדר, חברת הסעות והוא מבצע את ההסעות.

אורי מקלב: מישהו יודע עליו?

אורי מקלב: מישהו צריך לדווח עליו?

<קריאה: לבית ספר אסור לעשות את זה.

יפעת שאשא ביטון: בוודאי.

יפעת שאשא ביטון: אם זו הסעה של תלמידים, היא הסעה של תלמידים לכל דבר ועניין.

<אבי אזולאי: בטח, מה?

<אבי אזולאי: זה הכל מסודר.

אורי מקלב: לא, לא, עדיין זה לא ברור שזה ברור על כולם.

יפעת שאשא ביטון: זו עבירה על החוק אם הם עושים דבר כזה.

יפעת שאשא ביטון: עבירה על החוק.

<אבי אזולאי: היא צודקת.

<אבי אזולאי: אי אפשר לעשות את זה.

<אבי אזולאי: הוא חייב לעשות את זה כהסעה רשמית והוא חייב להסיע אותם - - -

אורי מקלב: רגע, הסעה רשמית הוא מקבל אצלכם?

אורי מקלב: דרככם?

אורי מקלב: איפה הוא מקבל את הרשמית?

<אבי אזולאי: מה זה רשמית?

<אבי אזולאי: האוטובוס.

<אבי אזולאי: החוזה.

אורי מקלב: משרד החינוך הוא זה שמאשר לו את ההסעה הזאת?

אורי מקלב: מה זה רשמי?

אורי מקלב: זה משרד החינוך?

<מיכל מנקס: לא, הרשות המקומית צריכה לארגן הסעות תלמידים באשר הם, או - - -

אורי מקלב: אבל יש בתי ספר מוכרים שאינם רשומים.

<מיכל מנקס: או רשתות.

אורי מקלב: ומה קורה עם בתי ספר המוכרים שאינם רשומים?

אורי מקלב: מה קורה עם כל מוסדות הפטור?

אורי מקלב: גם על זה דובר.

יפעת שאשא ביטון: במוסדות המוכרים שאינם רשמיים גם הרשות מסדרת?

יפעת שאשא ביטון: לא.

יפעת שאשא ביטון: זה הרבה פעמים הרשת.

<אבי אזולאי: הרשת עושה, אבל עדיין זה מחייב.

יפעת שאשא ביטון: הרשת לא מחויבת בדין של הסעות תלמידים?

יפעת שאשא ביטון: מחויבת גם.

<אבי אזולאי: וודאי.

<אבי אזולאי: הוא לא יכול להסיע תלמידים לא במסגרת הקריטריונים של הסעת תלמידים.

<אבי אזולאי: הוא חייב לשים גם את השלט.

יפעת שאשא ביטון: הרשת עוברת על החוק, חד משמעית.

<אבי אזולאי: אם הוא עושה את זה מהצד, כאילו, ההורים שילמו ומישהו לקח, אני מצאתי גם - - -

<קריאה: שגם זה אסור לדעתי.

<אבי אזולאי: בחורים צעירים שמכניסים בפרייבט 14 ילדים קטנים ולוקחים אותם ושמים אותם, אבל זה עבריינות.

<קריאה: יש תחום שנקרא תנ"תים בעיקר אצל הדתיים שיש איתם בעיות.

<אבי אזולאי: זו עבריינות.

<אבי אזולאי: אסור לעשות את זה.

<אבי אזולאי: גם בחינוך המוכר שאינו רשמי, הם מחויבים לקריטריונים של הסעות תלמידים מלא.

<אבי אזולאי: זה לא משנה מי משלם ומי עשה את ההסכם.

<אבי אזולאי: אם הוא מסיע תלמידים לבית ספר זו הסעת תלמידים לכל דבר ועניין ואם עוצרת אותו ניידת בטיחות, היא בודקת אותו כמו הסעת תלמידים.

<אבי אזולאי: שיש לו רישיון, שיש לו את התנאים והכל.

<אבי אזולאי: חגורות, כל מה שצריך.

<אבי אזולאי: אז אנחנו מדברים ככה: עדיפות ראשונה שיהיה מלווה ואם אין מלווה אז עדיף שתהיה מצלמה, אבל המצלמה בפני עצמה לא נותנת מענה.

<אבי אזולאי: למצלמה מתלווה תהליך שלם של פיקוח ואכיפה.

<אבי אזולאי: אני אתן לכם דוגמאות.

<אבי אזולאי: במועצה אזורית בערבה, קצין הבטיחות של הסעות התלמידים, מנהל מטה הבטיחות העירוני, מקבל דיווח אם היה אירוע באיזו שהיא הסעה, לוקח את הצילומים, מזמן את ההורים עם הילד ועושה תחקור של כל האירוע.

<אבי אזולאי: יש מקומות שעד שלושה ימים אפילו יש השעיה בעקבות זה, אבל זה משהו שצריך לעבוד ביחד עם המצלמה.

<אבי אזולאי: מצלמה לבד, בפני עצמה, לא עושה כלום.

<אבי אזולאי: אבל אם עושים עם זה משהו זה מצליח.

יפעת שאשא ביטון: יש את הנושא של נאמני הסעות, שיכולים בעצם לשתף פעולה עם זה.

<אבי אזולאי: נאמני בטיחות בהסעות.

<אבי אזולאי: יש לנו ככה, ואני הבאתי לכם פה גם - - -

יפעת שאשא ביטון: ואגב זה לא קורה בכל מקום.

<אבי אזולאי: ודאי שזה לא קורה בכל מקום.

<אבי אזולאי: אנחנו משתדלים.

<אבי אזולאי: יש לנו מערך שלם – וזה דרך אגב של המגזר החרדי.

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל אני עוצרת אותך שנייה.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שאתם באותו אינטרס כמוני שבסופו של דבר הילדים שלנו ייסעו בצורה בטוחה, אבל העניין של 'אנחנו משתדלים' לא עושה לי טוב.

יפעת שאשא ביטון: לא מספיקה פה השתדלות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים לצאת מכאן כשברור לנו לגמרי מה צריך לקרות בתוך בתי הספר, מה צריך לקרות במערך ההסעות, כדי שמחר בבוקר נפתחת שנת לימודים, הילדים שלנו מוסעים בצורה יותר בטוחה ממה שהם הוסעו בשנה קודמת.

יפעת שאשא ביטון: זאת המטרה שלפנינו.

<אבי אזולאי: מצוין.

יפעת שאשא ביטון: וצריך להצביע עם האצבע, להגיד את א', ב', ג', ד' אנחנו רוצים בעצם ליישם, כדי שנצא גם עם איזה שהוא משהו קונקרטי.

<אבי אזולאי: מצוין.

יפעת שאשא ביטון: אז נאמני הסעות זה לא וולונטרי.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו אומרים שאין מלווה, אנחנו צריכים לעבור איזה שהוא תהליך יחד עם התלמידים בבית הספר, לא רק את הנו-נו-נו – אם תתנהגו ככה אז.

<אבי אזולאי: יש היום רשימה מסודרת של המלצות שאומרת – הצבת מלווים, הכלה של חובת התקנת מצלמות, נושא של מינוי נאמני הסעות במקומות שאין את זה ואין את זה, לשים נאמן הסעות.

יפעת שאשא ביטון: אני שמה נאמן הסעות עם מצלמה.

יפעת שאשא ביטון: אני לא חושבת ש - - -

<אבי אזולאי: וודאי, גם וגם, ודאי.

<אבי אזולאי: נאמני בטיחות בהסעות, זה בדרך כלל לוקחים את הילדים הבוגרים בתוך אותה הסעה.

<אבי אזולאי: אם זו הסעה של יסודי, אז לוקחים מכיתות ה'-ו', ואם זו הסעה של תיכונים - - -

<קריאה: היו צריכים לעשות את זה לפני כמה שנים.

<קריאה: יש בעיות עם זה.

<אבי אזולאי: עושים את זה.

<אבי אזולאי: במועצה אזורית בני שמעון יש נאמני בטיחות.

<אבי אזולאי: הוא עולה עם פנקס, יש לו וסט, כתוב עליו נאמן בטיחות.

<אבי אזולאי: כל ילד בגיל 12 עולה עם וסט צהוב, זוהר, שכתוב לו נאמן בטיחות ויש לו פנקס, ואם ילד משתולל בהסעה הוא רושם אותו ומעביר את זה אחר כך למנהלת והילד הזה מזומן לבירור.

<אבי אזולאי: בהרבה רשויות ובהרבה מועצות אזוריות יש נאמני בטיחות בהסעות ואפשר לעשות את זה.

יפעת שאשא ביטון: בדגש על מועצות אזוריות אני מבינה, נו, אז למה?

יפעת שאשא ביטון: למה?

<אבי אזולאי: למה מה?

יפעת שאשא ביטון: למה זה רק במועצות אזוריות?

<מיכל מנקס: כי הם מקבלים אוטובוסים מהמדינה.

<אבי אזולאי: רוב ההסעות המוסדרות של הסעות תלמידים שם, זה במועצות האזוריות.

<קריאה: גם להם מותר לנסוע אחרי 14 שנה להחליף את האוטו.

<קריאה: לשוק האזרחי אחרי 10 שנים.

<קריאה: זו שערורייה לשמה.

<קריאה: מה זה, למה?

<קריאה: מה ההבדל באוטובוס?

<קריאה: זה אותו אוטובוס.

<קריאה: מה ההבדל?

<אבי אזולאי: אתה לא יכול.

<אבי אזולאי: בתחבורה ציבורית שילדים עולים מבתי ספר שונים, אתה לא יכול לעשות נאמן בטיחות בהסעה.

<אבי אזולאי: אתה יכול לעשות נאמן בטיחות בהסעה במקום - - -

יפעת שאשא ביטון: איזה בתי ספר שונים?

יפעת שאשא ביטון: תקשיב, בוא אני אתן לך תמונת מצב של קריית שמונה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כנראה לא מדברים על אותו דבר.

יפעת שאשא ביטון: מגיע לכל בית ספר - - -

<אבי אזולאי: אוטובוס - - -

יפעת שאשא ביטון: לכל בית ספר אוטובוס או שניים, או שלושה, תלוי במספר התלמידים.

יפעת שאשא ביטון: נעמד בשער בית הספר או איפה שמותר להעלות נוסעים, מעלה תלמידים רק מבית ספר, בצורה אורגאנית, אוקיי?

יפעת שאשא ביטון: זהו.

יפעת שאשא ביטון: ומפזר אותם בבתים, בשכונות, כמו בהסעה ציבורית לצורך העניין.

יפעת שאשא ביטון: אבל הוא לא עוצר במרכז והוא לא עוצר בכל המקומות הציבוריים, הוא עוצר - - -

<אבי אזולאי: הוא עוצר בתחנות מוגדרות.

יפעת שאשא ביטון: בתחנות מוגדרות של הבתים, בשכונות שמהן בעצם מגיעים הילדים.

יפעת שאשא ביטון: למה מגיעים גם כמה אוטובוסים?

יפעת שאשא ביטון: כי זה הרבה פעמים מחולק לאזורים שונים בעיר ואז האוטובוס יוצא לאזור מסוים.

יפעת שאשא ביטון: הסעת תלמידים לכל דבר.

<אבי אזולאי: זה צריך להיות הסעת תלמידים לכל דבר.

יפעת שאשא ביטון: הסעת תלמידים לכל דבר.

יפעת שאשא ביטון: זה לא הסיטואציה שתיארת מקודם, שילד עולה עם השכן שלו, השכן שלו יורד פה והוא יורד במקום אחר.

<אבי אזולאי: הבנתי.

<אבי אזולאי: יש גם את אלה.

יפעת שאשא ביטון: ואגב, זה לא רק בקריית שמונה.

<שוקי שדה: דרך אגב, אסור להם לעשות את זה, הם חייבים לנסוע רק במסלול תחנות.

<שוקי שדה: כל החברות הציבוריות שיש להן רישיון להסעה ציבורית, חייבות לנסוע ב - - -

יפעת שאשא ביטון: אז ההסעות הציבוריות הפכו להיות הסעות תלמידים פר אקסלנס.

<שוקי שדה: זה החמור.

<שוקי שדה: זה אני אומר, זה החמור ביותר.

יפעת שאשא ביטון: ובגלל זה אני אומרת למשרד התחבורה, איך אנחנו מתערבים בסיפור הזה ואומרים חברים, אין שום בעיה, אנחנו - - -

<שוקי שדה: לא, את צריכה לפנות לשר, כבודה.

יפעת שאשא ביטון: הנה, יש לי פה נציגות של המשרד.

<שוקי שדה: לא, בסדר, זה נציגות, אבל כבודה צריכה לפנות לשר ולומר לו מה הן המשמעויות והוא צריך לתת הנחיה חד ערכית, שהסעות לתלמידים מתבצעות רק על ידי רכבים שמוסמכים ורשאים לעשות הסעה.

<שוקי שדה: כי יש להם הרבה פעילויות אחרות מעבר לזה.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה מאיפה אתה בעצם מונע, אני מבינה וזה בסדר.

<שוקי שדה: מה זה אני מבינה?

<שוקי שדה: מה, זה המצב.

יפעת שאשא ביטון: כי אין מה לעשות, כי אתה עוד יש לך מה לעשות וקשה לי להתעלם ממנו.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה איתך שזה צריך להיות מוסדר.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת, אין לי בעיה שמצאו פתרון ואני יודעת שיש יישובים שבהם אין אפשרות למצוא פתרון אחר, כוללני, בהיקפים כאלה, בשעות האלה, כשכולם מוסעים ביחד.

יפעת שאשא ביטון: אין לי בעיה.

יפעת שאשא ביטון: אתם משתמשים בהסעה ציבורית, בואו נדאג לבטיחות אלמנטארית.

<שוקי שדה: את מדברת על קריית שמונה.

<שוקי שדה: בקריית שמונה יש חברה גדולה מאד עם 100 אוטובוסים, שקוראים לה מטיילי קריית שמונה, שהיא יכולה - - -

יפעת שאשא ביטון: ומסיעה בכל האזורים.

יפעת שאשא ביטון: תאמין לי, אני יודעת מה יש בקריית שמונה.

<שוקי שדה: נו, אז אין בעיה לעשות את זה גם כן.

יפעת שאשא ביטון: יש גם עוד חלקים שאם אני הייתי רוצה לשמור על האינטרס אז גם אני אולי הייתי משתתפת איתך בשיח, כי גם למשפחה שלי יש שם חברת הסעות.

<שוקי שדה: זה לא אינטרס.

<שוקי שדה: אנחנו מדברים על טובת התלמידים.

יפעת שאשא ביטון: ועדיין אני אומרת לך, לטובת התלמידים, במציאות שנמצאת היום, אני מכירה את זה מקרוב, כי גם בבית אצלנו יש חברת הסעות שם, שגם מסיעה תלמידים לבתי הספר בקיבוצים, כקבלנים שם - - -

<שוקי שדה: בסדר, יש בכל הארץ.

<שוקי שדה: יש 500 חברות בכל הארץ.

יפעת שאשא ביטון: לא משנה.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני אומרת לך, בקריית שמונה זה הפתרון שנמצא.

יפעת שאשא ביטון: אני חפצה ביקרה גם של החברה הציבורית שנמצאת שם, יש לי אינטרס שיהיו שם, אנשים מועסקים.

יפעת שאשא ביטון: הכל בסדר.

יפעת שאשא ביטון: הכל בסדר.

<שוקי שדה: רק שיהיו קריטריונים בטיחותיים.

<שוקי שדה: זה בסדר.

יפעת שאשא ביטון: בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: בואו נשמור על נהלי בטיחות מינימאליים.

יפעת שאשא ביטון: לא ביקשתי חגורות, לא ביקשתי מצלמות, לא ביקשתי איזה שהם דברים שהם גרנדיוזיים.

יפעת שאשא ביטון: ביקשתי דבר בסיסי, שכל תלמיד - - -

<שוקי שדה: אם את לא מבקשת את כולם, איך את רוצה לשמור עליהם?

יפעת שאשא ביטון: שכל תלמיד יישב.

יפעת שאשא ביטון: תאמין לי, אם אנחנו נצליח להשיג את ההישג הקטן הזה, כבר דיינו בתוך המציאות שבה אנחנו נמצאים.

<שוקי שדה: אבל את יודעת שאת יכולה לקבוע מדיניות שאף תלמיד לא יהיה בעמידה, ואני כבר מראש חותם לך שלא יהיה אחד ולא תהיה אחת, אלא יהיו הרבה יותר.

<שוקי שדה: את עוד עשית הנחות.

<אבי אזולאי: אנחנו היינו מעדיפים שזה יהיה הסעת תלמידים מלאה.

יפעת שאשא ביטון: בסדר, גם אני מעדיפה שזה יהיה הסעת תלמידים.

<שוקי שדה: בדיוק, אז זה מה שאני אומרת.

<שוקי שדה: לפחות צריך לדרוש את זה.

<אבי אזולאי: צריך להחיל עליהם.

<אבי אזולאי: זה שונה מתחבורה ציבורית.

<אבי אזולאי: זה שונה.

<שוקי שדה: אתה צודק מאה אחוז, מקובל עלי.

<אבי אזולאי: וצריך להחיל על זה קריטריונים אחרים.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אנחנו תיכף נדבר גם על הסעות הקבלנים, שגם שם עם כל הייצוג שלהם, ואני בעדם - - -

<שוקי שדה: אין בעיה, על כל מה שאת רוצה נדבר, רק שבסוף יהיה בסדר.

יפעת שאשא ביטון: שלא נתבלבל, אבל גם שם צריך לעשות סדר.

<שוקי שדה: אני אומר, בכל מקום נעשה סדר.

אורי מקלב: השאלה אם אנחנו לא דורשים, מעבר למקומות הישיבה, אם אנחנו לא דורשים מהרשויות המקומיות שיהיה מישהו, או מלווה, או באמת מצלמה שאולי היא גורם מרתיע.

אורי מקלב: בהקשר אחר הופיעו בפני ועדת המדע והטכנולוגיה בנושא של בטיחות בנסיעה באמצעים טכנולוגיים חדשים, בעלי חברות, נניח באזור השרון, איך שהוא דרך המצלמות ודרך החידושים האלקטרוניים, הבקרה לנהג, שהיא המשמעותית ביותר ולאחר מכן גם על בטיחות התלמידים וגם על התנהגות התלמידים, שבסופו של דבר זה הבטיחות של עצמם.

אורי מקלב: ההתנהגות של התלמידים זו הבטיחות לעצמם וזה גם שומר על הסביבה.

אורי מקלב: להסעה אחת שנוסעים בה גם ילדים גדולים וגם ילדים בכיתה א' ואף אחד לא מפריד ביניהם, יכולים להיות כל מיני בעיות והגורם המרתיע זה מצלמה, שיש קשר ישירות אחרי זה לבית הספר, מגישים תלונה.

אורי מקלב: התברר שזה מצליח ואנחנו יודעים שבהפסקה של בית הספר אנחנו לא נותנים לילדים לצאת להפסקה בלי שיש מורה או מורַה שנמצאים בחצר, משום שאנחנו מבינים שצריכה להיות איזו שמירה מינימאלית.

אורי מקלב: בקו התפר הזה, במקום שהוא שמור, שהוא בית הספר והמקום השני זה הבית, במעבר הזה אנחנו מפקירים את הילדים שלנו.

אורי מקלב: אם אנחנו לא שומרים על כללים מינימאליים, על האוטובוס, שצריך להיות אוטובוס בטיחותי ולא אוטובוס לא בטיחותי, על הרמה המקצועית של הנהג, אמת ההתנהגות של הנהג, הרקע של הנהג, שזה צריך להיות דבר שמאד מאד מרכזי מה העבר שלו.

יפעת שאשא ביטון: יש דגש.

יפעת שאשא ביטון: בהסעות תלמידים זה מאד מאד ברור.

יפעת שאשא ביטון: הוא צריך גם להביא שאין לו רישום פלילי - - -

<שוקי שדה: אבל זה - - - בתחבורה אחרת להסעת ילדים.

<שוקי שדה: הרי בסוף כולם מתנקזים להסעת תלמידים.

אורי מקלב: אנחנו גם רוצים שלא יהיה אישור פלילי גם מקומי.

אורי מקלב: אני לא רוצה להגיד שלפני 5 ימים מצאו נהג טנדר, נהג הסעות של תלמידים, שבסוף התברר שהוא עשה מעשה חמור במלווה שלו, והמלווה שלו הייתה ילדה בת 14.

אורי מקלב: לטענתו הוא חשב שהיא בת 16 ועוד דברים כאלה.

יפעת שאשא ביטון: זה מה זה הבדל משמעותי מאד.

אורי מקלב: אז אני גם לא יודע איך ילדה בת 14 היא המלווה.

אורי מקלב: בסופו של דבר הנושא החשוב שיושבת הראש שמה עליו את הדגש, זה בטיחות התלמידים.

אורי מקלב: אינו דומה נערים בגיל התיכון, בחטיבת ביניים, שנוסעים, אולי אפילו בכיתה ה', לילד בכיתה א' או בכיתה ב' שנוסעים באוטובוסים.

אורי מקלב: יחד עם גדולים הבעיה לפעמים יותר גדולה, וזה זמן של יכולת התפרקות של הילדים בהתנהגות הזאת.

אורי מקלב: הנהג לא יכול להתרכז גם בשמירה על הילדים וגם בנהיגה בכביש.

אורי מקלב: ולכן הנושא הזה, של המקטעים האלה, בלי שאנחנו יודעים שהילדים יושבים, אז ממילא גם אי אפשר לעשות סדר ואפשר גם להשתלט.

אורי מקלב: כי הילדים בעמידה כולם, אז אי אפשר להשתלט.

אורי מקלב: אתה גם לא יכול לקיים באמת איזו הסדרה או לבקר את ההתנהגות.

אורי מקלב: איך אפשר, כשכולם נוסעים בעמידה?

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מקלב, אני מסכימה איתך לגמרי, אבל הסיפור הוא בדיוק השטח האפור שדיברנו עליו, שמצד אחד זה לא הסעת תלמידים, מצד שני זה לא בדיוק הסעה ציבורית, כי זה לא וולונטרי, לא כל אחד יכול לעבור, אבל כאילו זאת הסעה ציבורית מאורגנת לצורך העניין, שמסיעה רק תלמידים.

יפעת שאשא ביטון: ופה יוצא שאין לנו שיניים.

יפעת שאשא ביטון: מבחינת משרד התחבורה הוא אומר, אין לי שיניים, יש שם נוהל שהוא תקף להסעה ציבורית בכלל.

יפעת שאשא ביטון: ואז הם יכולים להסיע כמה שהם רוצים בעמידה והם לא חייבים את כל המצלמות וגם אין לנו שליטה בכלל על מי הנהג או מי לא הנהג.

<שוקי שדה: או בתנאים של רכב להסעת תלמידים.

<שוקי שדה: לרכב הסעה בחקיקה, יש תנאים מה צריך להיות בכלי הרכב הזה.

<שוקי שדה: מסתבר שבתחבורה הציבורית העסק הזה לא קיים.

יפעת שאשא ביטון: יש לי שאלה לגבי תחבורה ציבורית.

יפעת שאשא ביטון: אני מיד מעבירה אליך את רשות הדיבור.

יפעת שאשא ביטון: הרי רכבים ציבוריים, אנחנו יודעים שהחברות הציבוריות מסיעות גם לטיולים.

יפעת שאשא ביטון: בהסעה לטיולים לא צריך - - -

<אסי סוזנה: אסור להם.

יפעת שאשא ביטון: גם אסור?

יפעת שאשא ביטון: להסיע לטיולים בעצם גם - - -

<שוקי שדה: אסור להם שום דבר.

יפעת שאשא ביטון: אני חייבת לספר לכולם איך אתה עומד איתן, שנייה.

<שוקי שדה: עומד איתן.

<שוקי שדה: זו בטיחות של תלמידים, לא?

יפעת שאשא ביטון: בהסעות, גם כשמסיעים לטיול, אתה חייב שזה יעמוד בכל הקריטריונים של הסעת תלמידים?

<אסי סוזנה: בהסעה כן.

<אילן גרודסקי: גם לקייטנה.

יפעת שאשא ביטון: גם לקייטנה?

<אילן גרודסקי: כן.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו יודעים, אז רגע, תקשיבו, אז יש פה סיפור פרוץ לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו יודעים שהרכבים של החברות הציבוריות כן מסיעות לקייטנות, כן מסיעות לטיולים שנתיים, כשהם מוזמנים - - -

<אבי אזולאי: אבל שם הם עומדים בכללים של הסעת תלמידים, מלא.

<אבי אזולאי: עם ההבהובים, עם הכל.

יפעת שאשא ביטון: זה אומר שיש להם אוטובוס.

<אבי אזולאי: כן.

<שוקי שדה: לא, לא, רגע, שנייה, אני אבהיר.

<שוקי שדה: הוא מדבר על חברות בת שלהם.

<שוקי שדה: לאגד יש חברה בת או שתי חברות בת, אחת מהן נקראת אגד היסעים.

<אבי אזולאי: ואז הם נותנים אוטובוס מותאם.

<שוקי שדה: רק שנייה.

<שוקי שדה: חברת אגד היסעים כחברה בת, היא חברה עם ח"פ לכל דבר ועניין והיא רכב להסעות, אוטובוסים להסעות.

<שוקי שדה: יש לה את כל התנאים להסעה והיא יכולה להפעיל אותם, אין בעיה.

יפעת שאשא ביטון: אז למה בעצם שלא נדרוש מהם שזה מה שהם יפעילו כשהם מסיעים תלמידים מבית הספר ביום יום?

<שוקי שדה: תבקשי מהם.

<אסי סוזנה: אבל צריך להגיד, זאת הסעה פרטית.

<אסי סוזנה: זאת לא הסעה ציבורית.

<אסי סוזנה: זה לא הסעה שהתלמידים משלמים בה.

יפעת שאשא ביטון: חייבים לתקן את העיוות הזה.

<מיכל מנקס: נכון, נכון.

<מיכל מנקס: גם לאדם המבוגר מגיע רכב בטיחותי בקו ציבורי.

יפעת שאשא ביטון: חייבים לתקן את העיוות הזה.

<מיכל מנקס: נכון.

<אסי סוזנה: אנחנו בעד.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, רק שם לפרוטוקול כדי שהיא תוכל לרשום.

<אילן גרודסקי: עמותת אור ירוק, אילן גרודסקי.

<אילן גרודסקי: אני מבקש, גברתי יושבת הראש, להודות לך על קיומו של הדיון החשוב הזה ועל ההארה של הנקודות שהיו מוצללות הרבה מאד פעמים ויצרו את העיוות שאנחנו דנים בו.

<אילן גרודסקי: אני מבקש להזכיר לכל המשתתפים כאן בדיון החשוב הזה, שהסעת התלמידים באה להחליף את האחריות של המדינה להקים בית ספר בקרבה של 3 קילומטרים מכל בית או מכל שכונה בישראל.

<אילן גרודסקי: מכיוון שהקמת בית ספר כזה, מסודר, בייחוד בריכוזי אוכלוסייה, לא התאפשרה, פיזור, כפר, פריפריה וכו', נולדה הסעת התלמידים.

<אילן גרודסקי: ברגע שקיימת הסעת תלמידים, היא צריכה להיות על פי כל התקנות.

<אילן גרודסקי: צודקת יושבת הראש והעמיתים שלנו ברשות הלאומית לבטיחות בדרכים.

<אילן גרודסקי: בכל מקום שאנחנו מגלים שיש אלתור של הרשות המקומית – סליחה – של חלוקת כרטיסיות או העברת כספים חצי שנתית ולפעמים גם זה לא, להורים בגין ההסעות, החזר כספי להורים, כפי שזה מתבצע כבר כמה שנים בראש העין, הנוהג הזה הוא נוהג פסול.

<אילן גרודסקי: ההסעה צריכה להיות בטיחותית, מאובטחת ואני מברך גם על הצעת החוק שגברתי יזמה בנושא של קופסא ירוקה ומצלמות.

<אילן גרודסקי: מדובר בטכנולוגיות אלקטרוניות מאד זולות, מאד פשוטות, וכפי שאבי אזולאי, מהרשות לבטיחות הלאומית ציין, מדובר בדבר שצריך לנהל אותו, לתחקר אותו ולטפל.

<אילן גרודסקי: יש כאן התרעה שעובדת בקרב הילדים והוריהם.

<אילן גרודסקי: זה מהלך חינוכי.

<אילן גרודסקי: הם נוסעים לבית הספר ואנחנו בעזרת ההסעה מחנכים אותם להתנהגות נאותה ובטיחותית בתוך ההסעה, ועל כך אנחנו מברכים.

<אילן גרודסקי: תודה.

יפעת שאשא ביטון: אזרחות טובה.

יפעת שאשא ביטון: אזרחות.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: רק הערה קטנה - - -

<מיכל מנקס: רק חבל שמכפישים רשויות בעובדות לא נכונות.

<אילן גרודסקי: אני מתנצל אם הכפשתי.

<אילן גרודסקי: לא התכוונתי להכפיש.

<אילן גרודסקי: אני מתנצל ומושך את ההערה שלי מהפרוטוקול.

יפעת שאשא ביטון: לי מותר, נכון?

יפעת שאשא ביטון: אבל יש גם רשויות, ואני קראתי את דו"ח המבקר.

יפעת שאשא ביטון: הוא לא קצר.

יפעת שאשא ביטון: יש רשויות שעושות דין לעצמן ואני חושבת שצריך גם בהן לנקוט ביד קשה.

<מיכל מנקס: לא בעניין הזה.

<מיכל מנקס: לא מהמקום של הרשויות הכל בסדר, אלא דווקא מהמקום של החזר הוצאות נסיעה שהוא חוקי ולגיטימי.

<מיכל מנקס: מה שלא היה בסדר זה שמשכו חצי שנה.

<מיכל מנקס: אבל זה השתתפות בהוצאות ההורים, זה הכל.

<מיכל מנקס: זה מותר וחוקי.

יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז, אבל אני רוצה להתייחס גם לסוגיה של משרד החינוך, ודווקא פה אני לא מהמקום של להגן עליו אלא ממקום חינוכי עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור לא נולד מזה שלא הקימו בית ספר בקרבת מקום מגורים.

יפעת שאשא ביטון: לא משנה שיש גם שינויים אורבאניים, אתה יודע, יישובים מתפתחים, אבל גם בראייה חינוכית אני חושבת שצריך לפתוח את אזורי הרישום וזו מגמה שהולכת ומתפתחת בהרבה מאד יישובים, כך שהורה יכול לבחור את בית הספר של הילד שלו.

יפעת שאשא ביטון: אג'נדה חינוכית נטו ואז בעצם הוא נדרש להסעה.

יפעת שאשא ביטון: לי זה לא משנה מאיזו סיבה ההסעה הזו מגיעה לילד.

יפעת שאשא ביטון: לי חשוב שאותה הסעה תהיה בטיחותית ומהמקום הזה אני בהחלט מתחברת לדברים שלך ואני חושבת שזה חשוב.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ואחר כך חגית שמסיאן.

<אליהו יצחק: כבוד יושבת הראש, אני פעיל חברתי בהרבה תחומים.

<אליהו יצחק: שמי יצחק אליהו.

<אליהו יצחק: באחד התחומים האלה, כאבא לילדים, אני מסתובב בהרבה בתי ספר בשכונה ולא רק בשכונה אלא גם במגזר החרדי, אזור מאה שערים, רמת שלמה.

<אליהו יצחק: אני רוצה להגיד שנושא הבטיחות קדחתני, סליחה לי על הביטוי.

<אליהו יצחק: אין מלווים כמו שצריך, האוטובוסים - - -

יפעת שאשא ביטון: אין מלווים.

יפעת שאשא ביטון: לא כמו שצריך, אין מלווים.

<אליהו יצחק: אין מלווים.

<אליהו יצחק: האוטובוסים אינם תקינים ואני עקבתי אחרי כמה מיניבוסים כשהם נכנסים לאיזה כוך של פרדס, מתקנים את זה והולכים בחאפר, נותנים להם אישור בטיחות וזה בדוק.

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע למי צריך פה להפנות את האצבע המאשימה, סליחה - עוד פעם השלטון המקומי - לרשות המקומית, נקודה.

יפעת שאשא ביטון: כי זה באחריות שלה בעצם.

יפעת שאשא ביטון: אם אתה מדבר על קבלנים, באחריות של הרשות המקומית לדאוג שהקבלנים האלה יעמדו By the book.

יפעת שאשא ביטון: כמו שכתוב בספר.

<אליהו יצחק: כבוד יושבת הראש, לצערי הרב, גם אם אני מלווה, הנהג לא מתודרך על הכביש.

<אליהו יצחק: הוא מסתכל מהמראות שהילדים לא יריבו ולא יקרעו את הריפוד.

<אליהו יצחק: וגם כן לגבי אגד, יש אוטובוס מפרקי שלוקח מנווה יעקב עד רמת שלמה ילדים לבתי הספר.

<אליהו יצחק: אין אחריות על הילדים שם.

<אליהו יצחק: הבנות שלי אומרות לי שהן מסתובבות חופשי שם.

<אליהו יצחק: הנהג בכלל לא עוצר בתחנה כמו שצריך.

<אליהו יצחק: הוא עוצר באמצע הכביש, שלא יחתכו אותו אנשים ויעקפו אותו שם וזה קטסטרופה שלא ברא לא יודע מה.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה איתך.

<אליהו יצחק: וגם כן יש עוד דבר אחד, שזה כואב לי וחורה לי.

<אליהו יצחק: נהג שעושה הסעות, אני לא יודע אם זה פיראטי או לא פיראטי, הוא רוצה להספיק תוך שעה לעשות שני סיבובים בעיר, להרוויח כסף כדי לקחת את התלמידים.

<אליהו יצחק: מיניבוס או אוטו של 6-7 אנשים, הוא מעמיס שם 10-12 אנשים.

<אליהו יצחק: "לא משנה, אנחנו כבר מגיעים", "לא משנה, אנחנו כבר מגיעים".

<אליהו יצחק: אמרתי לו תגיד לי, למה אתה עושה את זה?

<אליהו יצחק: אתה יודע שאסור לך?

<אליהו יצחק: יום אחד מישהו בא, אני צילמתי אותו, באו עלי שני אנשים ואומרים לי מה אתה מצלם?

<אליהו יצחק: מותר לך לצלם?

<אליהו יצחק: אמרתי לו במקרה הזה כן.

<אליהו יצחק: ואני חושב, לפי דעתי כבוד יושבת הראש, אם יעשו את הדבר הזה, שישימו שוטר בהפתעה - לא יודע מה - בכניסה לבתי הספר ויעצרו את הטרנזיטים או את האוטו של ה-6-7 מקומות ויראו כמה אנשים מורידים שם וכמה ילדים קטנים, כיתות גן, א', ב', ג', איך מוציאים משם.

<אליהו יצחק: וחייב להיות בן אדם נורמאלי – תסלחו לי על הביטוי שאני מדבר - - -

יפעת שאשא ביטון: צריכה להיות רשות נורמאלית שדואגת שהילדים שלה יוסעו בצורה סדירה לפחות.

<אליהו יצחק: בסדר, אוקיי, אוקיי.

<אליהו יצחק: יש עוד דבר אחד שאני רוצה להגיד אותו.

יפעת שאשא ביטון: ולא בטיחותית, כמו שאנחנו דורשים.

<אליהו יצחק: אני לא יודע אם זה המקום, אבל זו הערה בונה.

<אליהו יצחק: לצערי הרב פסגת זאב – יותר גרוע מעיר, היא יותר ממעלה אדומים, מה שנקרא.

<אליהו יצחק: יש שם את בית הספר נעם בנות לדוגמא, שנמצא במזרח.

<אליהו יצחק: אנשים מנווה יעקב ומכל המקומות, באים לבית הספר ואין אוטובוס של אגד או אוטובוס שיכול לעשות אוטומטית לקיצור הדרך של אנשים לבית הספר.

יפעת שאשא ביטון: יש להם הסעה?

<אליהו יצחק: אין הסעות שם בבית הספר.

<אליהו יצחק: לא יודע אם זה בית ספר - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אב במחילה ממך, אנחנו לא מטפלים במקומות שבהם יש עיוותים לגבי כן מוסעים או לא מוסעים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על העיוותים של אלה שכבר מוסעים ולא מוסעים כמו שצריך.

יפעת שאשא ביטון: בסדר?

<אליהו יצחק: אוקיי, אוקיי, בסדר.

<אליהו יצחק: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך.

יפעת שאשא ביטון: חגית ואחר כך שוקי, בבקשה.

<חגית שמסיאן: חגית שמסיאן ממשרד החינוך, אגף זה"ב, נגישות ואורח חיים בטוח.

<חגית שמסיאן: אין ספק שהפתרון לסוגיה הזאת צריך לכלול מספר רב של גורמים.

<חגית שמסיאן: אנחנו מדברים על מה אנחנו כן יכולים לעשות ומה בזירה שלנו ומה ביכולות שלנו.

<חגית שמסיאן: אז א' מבחינת אמירה – זה בזירה שלנו.

<חגית שמסיאן: מערכת החינוך צריכה לטפל בנושא הזה של ההסעות.

<חגית שמסיאן: האמירה שלנו היא שאין הפרדה בעצם בין ההתנהגות שמצופה בהסעה לבין ההתנהגות שמצופה בבית הספר.

<חגית שמסיאן: האקלים המיטבי החינוכי נדרש גם בהסעה וגם בבית הספר.

<חגית שמסיאן: יש תקנונים להסעות.

<חגית שמסיאן: אנחנו מנחים את הרכזים, שהם בעצם הזרוע המבצעית שלנו בתוך בתי הספר, לטפל בזה, לבנות תכניות התערבות לא על בסיס וולונטרי.

<חגית שמסיאן: בחלק מהמקומות זה כן על בסיס וולונטרי, אבל בתי ספר שמוסעים מקדישים לזה גם משאבים, גם שיעורים - - -

יפעת שאשא ביטון: סליחה שאני עוצרת אותך.

יפעת שאשא ביטון: מה זה בתי ספר מוסעים?

יפעת שאשא ביטון: כולם מוסעים היום.

<חגית שמסיאן: כן, אבל יש לנו בתי ספר שההיקפים של ההסעות שם הם משמעותיים.

<חגית שמסיאן: אז א' אנחנו דורשים מהרכזים שלנו לעשות מיפוי – כמה באמת תלמידים מוסעים, מה הן דרכי ההסעה.

<חגית שמסיאן: אם זה תחבורה ציבורית, אם זה חברות הסעה.

<חגית שמסיאן: כאשר מדובר בחברות הסעה נעשית עבודה משותפת גם מול חברות ההסעה.

<חגית שמסיאן: נעשים מעגלי שיח עם הנהגים.

<חגית שמסיאן: אנחנו ראינו שכשיש קשר בין הנהגים לבין התלמידים, זה מוריד לנו בעצם את מפלס האלימות.

<חגית שמסיאן: אנחנו עובדים על הצד החיובי.

<חגית שמסיאן: אנחנו בונים תכניות התערבות בצד החיובי.

<חגית שמסיאן: אנחנו משלבים גם את ההורים בפעילות הזאת.

<חגית שמסיאן: חלק מהיעדים של המינהל הפדגוגי במשרד החינוך זה שיתוף הורים.

<חגית שמסיאן: ההורים שותפים, הנהגות ההורים, ועדי ההורים שותפים גם לנושא של ההסעות, גם לנושא של בניית התקנונים וגם לנושא של האכיפה.

<חגית שמסיאן: זאת אומרת, תלמיד שיש איתו איזו שהיא בעיה בהסעה, יש טיפול משמעתי, כמו שנעשה במסגרת בית הספר וזו איזו שהיא אמירה: אי אפשר להתנהג בבית ספר ובהסעה בצורה שונה.

<חגית שמסיאן: אז נכון, יש כל מיני דברים אובייקטיביים.

<חגית שמסיאן: יש כמות גדולה של תלמידים שמוסעת וזה בהחלטת משפיע, אבל אנחנו מדברים על מה אנחנו כן יכולים לעשות.

<חגית שמסיאן: אנחנו בונים תכניות התערבות שכן מצליחות להוריד ולשפר את האקלים.

<חגית שמסיאן: אנחנו יוצרים איזה שהם נורמות ותהליכים שעובדים בבתי הספר לאורך השנה בצורה ספיראלית, מתייחסים לנושא ההסעות לאורך כל השנה ולא רק בזמנים מסוימים.

<חגית שמסיאן: כל הכיתות מקבלות חשיפה לאיך מתנהגים בתוך האוטובוס לפי ההסעה, במהלך הנסיעה ובמהלך הירידה.

<חגית שמסיאן: יש לנו גם גורמים שותפים שאנחנו עובדים איתם, שזה עמותות: עמותת אור ירוק, הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, הרשויות המקומיות בהיבט של התשתיות, בהיבט של רישות, של מינוי רכזי הסעות.

<חגית שמסיאן: יש לנו רשויות שממנות רכזי הסעות, שזה גם איזו שהיא פונקציה שהיא לא מלווה בתוך ההסעות, אבל היא גם מהווה איזה שהוא גורם מסייע לטיפול הזה.

<חגית שמסיאן: אנחנו בעיקר עובדים על איזו שהיא פעילות חינוכית, על העצמה של תלמידים, נאמני הסעות, סדרני הסעות, חונכים שעוסקים בפעילות בנושא של התנהגות בטוחה בהסעות.

<חגית שמסיאן: שילובים במקצועות אחרים שנלמדים בבית הספר.

<חגית שמסיאן: תכנית מפתח הלב, שהיא תכנית חברתית.

<חגית שמסיאן: כל הנושא של ערכים, סובלנות, איך מתנהגים בעצם בסובלנות שזה משהו שהוא מאד משמעותי במהלך נסיעה באוטובוס – איך עולים, איך יורדים, איך מתנהגים בתוך ההסעה ואיזה שהם כללים.

<חגית שמסיאן: זהו.

יפעת שאשא ביטון: אני אומר לך משהו, חגית.

יפעת שאשא ביטון: ראשית אני קונה בשתי ידיים את כל מה שהצגת פה.

יפעת שאשא ביטון: הלוואי וחלק מזה היה באמת בא לידי ביטוי במערך ההסעות.

יפעת שאשא ביטון: את אמרת שיש הרבה מאד תלמידים מוסעים, שזה הופך את זה למורכב, ואני חושבת שאם כל בית ספר, בחלקת אלוהים הקטנה שלו, מטפל בתלמידים שלו, אנחנו יכולים להרוויח בסוף את האור הגדול של כולם.

יפעת שאשא ביטון: בשורה תחתונה, אנחנו רואים שהסיפור של ההסעות הוא לא נקודתי.

יפעת שאשא ביטון: זה לא מקום מסוים שבו אנחנו רואים שההתנהגות בתוך ההסעה היא לא מה שהיינו מצפים.

יפעת שאשא ביטון: כל הנושא של היסח דעת, הנושא של תלמידים עומדים, הנושא שאין ליווי.

יפעת שאשא ביטון: בקיצור, אנחנו רואים שזאת איזו שהיא תופעה מאד מאד רחבה, והשאלה איך משרד החינוך לוקח על עצמו את האחריות, ואת לא חייבת לענות לי, כי אני יודעת שגם לא הכל בסמכותך.

<חגית שמסיאן: אני בפן הפדגוגי.

יפעת שאשא ביטון: כן.

יפעת שאשא ביטון: איך משרד החינוך לוקח את האחריות ואומר אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: את אמרת את זה יפה, יש את הבית, את ההורים שאנחנו מעורבים שם, יש את בית הספר ויש את מה שקורה באמצע, שמבחינתו זה חלק אינטגראלי.

יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו לוקחים אחריות על מה שקורה בין בית הספר לבין הבית והפוך.

יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו שומרים על הילדים שלנו גם בתיווך הזה.

יפעת שאשא ביטון: והתחושה שלי שאנחנו לא שם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא ממש שם.

יפעת שאשא ביטון: לא עד הסוף לפחות.

יפעת שאשא ביטון: יש פה נציג אחר של משרד החינוך שיכול לענות לי?

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, רק ברשותך מה השם?

<שמעון אבני: שמעון אבני.

יפעת שאשא ביטון: שמעון, איך אנחנו בעצם לוקחים, ואני יודעת שאיפה שיש הסעות של בית הספר, זה יותר פשוט.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה פה עם כל מי שיושב בשולחן.

יפעת שאשא ביטון: מה קורה במערך הציבורי, ואמרה חגית יפה, מבחינתנו זה לא משנה אם המערך הוא כזה או כזה, פדגוגית אנחנו מכינים אותם לכל הסעה שלא תהיה.

יפעת שאשא ביטון: איך שולטים?

<שמעון אבני: אני אגיד כמה דברים, כי אני שמעתי פה באמת הרבה רעיונות, הרבה הצעות.

<שמעון אבני: קודם כל זה תחום מאד מורכב וסבוך, שאנחנו מנסים כל הזמן לעשות בו סדר.

<שמעון אבני: מרבית הדברים שדובר עליהם פה, הם ילדים מוסעים בחינוך הרגיל.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<שמעון אבני: ולעתים נוטים לטעות שילדי החינוך הרגיל, בגלל שהם ילדי חינוך רגיל, אז הם מתנהגים יותר טוב וזה לא תמיד נכון.

יפעת שאשא ביטון: הם ילדים בסוף.

יפעת שאשא ביטון: ילדים.

<שמעון אבני: הם ילדים, כן.

יפעת שאשא ביטון: אם הם רעים זה כי הם ילדים.

<שמעון אבני: וכשאני התחלתי את התפקיד – אני רק שנה בתפקיד – לקחו אותי לראות סרטים של איך ילדים בחינוך הרגיל מתנהגים באוטובוסים, כי באוטובוסים אנחנו מסיעים רק ילדי חינוך רגיל.

<שמעון אבני: את ילדי החינוך המיוחד אנחנו בדרך כלל מסיעים בכלי רכב קטנים והם מלווים, והשליטה שם היא הרבה יותר טובה.

<שמעון אבני: הוא מגיע למוסד, יוצאים לקבל אותו.

<שמעון אבני: סידרנו את זה די טוב היום בחינוך המיוחד, כולל תקנות שאנחנו כותבים ובאמת הפוקוס הוא על ידי החינוך המיוחד וכמות התלונות היא יחסית קטנה בחינוך המיוחד.

<שמעון אבני: אני אומר ככלל אנחנו נגד, או שתחבורה ציבורית לא תסיע ילדים בחינוך.

<שמעון אבני: היום אני הגעתי הנה בתחבורה ציבורית, נסעו.

<שמעון אבני: אמנם זה חופש, לא נוסעים, אבל היו ילדים שעמדו באוטובוס.

<שמעון אבני: אז אני לא אומר שזה בסדר, אבל אני אומר שבסוף ישנם אילוצים.

<שמעון אבני: אגב, מיכל אומר יש רשויות מקומיות שמאד רוצות את הסידור הזה.

<שמעון אבני: אני מבין שיש אנשים שלא אוהבים או היו מעדיפים לראות סידור אחר.

יפעת שאשא ביטון: יש שידור ציבורי.

<שמעון אבני: כן, כן, זה אחלה סידור.

<שמעון אבני: אגב, אם נסדיר אותו הוא פתרון מצוין.

<שמעון אבני: אנחנו כמשרד החינוך לא נגד הסידור הזה.

<שמעון אבני: הפטנט הטוב ביותר או ההסעה הטובה ביותר היא האוטובוסים הצהובים.

<אבי אזולאי: חלק מהרשויות עוברות לסידור הזה, לרב קו.

<שמעון אבני: האוטובוסים הצהובים של המועצות האזוריות, זה הדבר הטוב ביותר שיש.

<שמעון אבני: כי זה נהגים של הרשויות - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל מי זכה בהם?

יפעת שאשא ביטון: בו נדרוך קצת על היבלות.

<שמעון אבני: מי זכה במה?

יפעת שאשא ביטון: המועצות האזוריות.

<שמעון אבני: לא, אני מדבר על המועצות האזוריות.

יפעת שאשא ביטון: אני לא זוכרת שאיזו עיר או יישוב אחר קיבל אוטובוס ציבורי ב-80% מימון מהמדינה.

<שמעון אבני: לא, לא, זה סידור שקיים רק למועצות האזוריות ואני אומר כאן, שוב פעם, זה בהיבט הבטיחותי ובהיבט הסדר ובהיבט האחריות, את רואה שאוטובוס - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל גם שם יש בעיה של העניין של הליווי אגב, שאני מקבלת הרבה מאד פניות מההורים - - -

<שמעון אבני: תיכף אני אדבר על הליווי.

<שמעון אבני: עוד רגע אני אדבר על הליווי.

<שמעון אבני: ושם באמת, שזה נהג שהוא עובד הרשות וזה אוטובוס של הרשות והוא מקבל הנחיות מהרשות והוא לא ממהר לעשות עוד סידורים להעביר את האחיות מבית החולים הזה לשם, שאין מה לעשות, זה דברים שהם קיימים.

<שמעון אבני: אז באמת האוטובוסים האלה במועצות האזוריות הם המודל שאנחנו לדעתי צריכים לשאוף אליו.

<שמעון אבני: עכשיו הליווי.

<שמעון אבני: תראי, ליווי ניתן היום, ואגב גם ילדי חינוך רגיל, ילדי גן בגילאים 3-4, אנחנו לא מסיעים אותם למרות שהם זכאים להסעה, רק בגלל בעיית הבטיחות, כי אין מי שישגיח, כי לילדי חינוך רגיל אנחנו לא נותנים ליווי - - -

<מיכל מנקס: ברווחה הם יודעים להסיע אותם ויש תקנות, אז אפשר ללמוד מהם.

<שמעון אבני: כן, בסדר, אבל ילדי חינוך מיוחד מוסעים.

<שמעון אבני: אני דיברתי על ילדי חינוך רגיל, מיכל.

יפעת שאשא ביטון: עזבי.

יפעת שאשא ביטון: לא הייתי מתחילה להסיע עכשיו את ילדי הגנים, עם כל הכבוד.

<שמעון אבני: לא, לא, אז אני אומר, את גילאי 3-4 אנחנו לא מסיעים, כי בכל זאת יש פה בעיית בטיחות, מי ישגיח.

<שמעון אבני: זה ילדים מאד קטנים ולכן אנחנו כרגע לא מסיעים אותם.

<שמעון אבני: הליווי, אם את שואלת אותי מעמדת משרד החינוך, אם צריך ללוות גם ילדים רגילים לא בחינוך המיוחד, התשובה היא כן, באופן חד משמעי ואמרתי לך שאני ראיתי תמונות וראיתי סרטים של ילדים, איך ילדים מתנהגים בהסעה.

<שמעון אבני: אז העניין פה, כמו כל שאר הדברים, הוא בסוף הכסף.

<שמעון אבני: משרד החינוך היום מממן מלווים ב-180 מיליון שקלים, כשהמדרגה הבאה – ורק אתמול היה על זה דיון אצל מנכ"לית משרד החינוך, מיכל כהן, שאנחנו רוצים לתת, כי לא כל ילדי החינוך המיוחד זכאים.

<שמעון אבני: יש רשימה מאד מצומצמת למי זכאי.

<שמעון אבני: הרי כל שאר הילדים בחינוך המיוחד כמו לקוי למידה, לקות שפתית, לקות התפתחותית, לא זכאים לליווי וגם שם אנחנו כרגע מתמחרים את זה במטרה למצוא את הכסף.

<שמעון אבני: זה הרבה מאד כסף.

<שמעון אבני: הילדים הרגילים, לצורך העניין, ילדי החינוך הרגיל, שהם לא ילדים מיוחדים, אין כסף לתת להם.

יפעת שאשא ביטון: השאלה אם אי אפשר למצוא פתרון יצירתי - ואת זה אני פשוט מכירה כי עשינו את זה פעם בבית הספר של הבת שלי - שאיש צוות, שנוסע עם ההסעה הזו, יתוגמל.

יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו יודעים שאיש צוות, שממילא עולה על ההסעה - - -

מסעוד גנאים: מצוות בית הספר, הכוונה?

יפעת שאשא ביטון: כן.

<שמעון אבני: אין הרבה כאלה.

יפעת שאשא ביטון: שעולה בעצם ויכול לווות או ליצור תורניות ואז לתגמל את המורים וזה לא ממש העסקה מחדש וחוזים מחדש.

<שמעון אבני: אז אני אומר, אין הרבה כאלה, אבל בהסעות שאנחנו מסיעים מורים, ואגב אנחנו נותנים פה גם עדיפות.

<שמעון אבני: לא יהיה מורה נגיד, וכל ההסעות בהנחיות חוזר המנכ"ל שלנו מוגדרות באופן ברור.

<שמעון אבני: אני לא אחראי על התחבורה הציבורית במדינת ישראל, אבל במכרזים שלנו ובחוזרי המנכ"ל שלנו, אנחנו מנחים שלא להסיע בעמידה ילדים.

<שמעון אבני: לא מורים ולא ילדים.

מסעוד גנאים: ההורים למשל.

<שמעון אבני: מה?

מסעוד גנאים: אני אומר התערבות ההורים.

<שוקי שדה: והשלטון המקומי עושה מה שהוא רוצה.

<שוקי שדה: אין לכם שליטה עליו.

<שמעון אבני: לא, מה זה השלטון המקומי?

<שמעון אבני: קודם כל זה לא נכון.

<שמעון אבני: אמרת אמירה - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אני נגד האמירה הזו ואני אגיד לך למה.

<שמעון אבני: זו אמירה כללית.

<שוקי שדה: אני אומר לך בוודאות, אל תגיד לי לא נכון.

יפעת שאשא ביטון: כי השלטון המקומי יכול להסיע באוטובוסים ציבוריים, שהם מסיעים רק תלמידים.

<שוקי שדה: לא, לא, אנחנו מדברים על תלמידים, הוא יודע על מה אני מתכוון.

יפעת שאשא ביטון: אני אתעקש על זה שייצא נוהל, שגם אלה שמסיעים במסגרת תחבורה ציבורית ומסיעים נטו תלמידים, לא יסיעו אותם בעמידה, נקודה.

<שוקי שדה: מאה אחוז.

יפעת שאשא ביטון: לשם אנחנו צריכים לשאוף.

<שמעון אבני: משרד החינוך לא יכול לתת הנחיה כזאת.

יפעת שאשא ביטון: לא משנה, יש לי פה את משרד התחבורה, אנחנו נפנה לשר.

<שמעון אבני: בסדר, אני אומר ככלל.

<שמעון אבני: אני לא אומר שהמצב מושלם ברשויות.

<שמעון אבני: יש בעיות.

<שמעון אבני: אגב, אנחנו עושים ביקורות, אין לנו יכולת להקיף כמויות כל כך גדולות של ביקורת, אבל אנחנו מגדירים את זה פה.

<שמעון אבני: אגב, אנחנו נותנים עדיפות במכרזים למי שמתקין מצלמות.

יפעת שאשא ביטון: תשימו אחריות, הרי יש רכז רכב בכל רשות מקומית או קצין רכב, תלוי אם זה במועצות המקומיות.

<שמעון אבני: נכון, נכון, יש רכז רכב, יש קצין בטיחות בכל חברה שמסיעה ילדים.

יפעת שאשא ביטון: שישימו אחריות, שרכז הרכב בודק את הרכבים.

יפעת שאשא ביטון: הרי הוא יודע עם מי הוא מתקשר.

יפעת שאשא ביטון: אף רכז רכב לא יכול להגיד לך ביישוב שהוא לא יודע איזה קבלן מסיע את הילדים שלו, כי אם הוא לא יודע אז הוא בבעיה באמת.

<שמעון אבני: הם בודקים, הם מכירים.

<שמעון אבני: יש מכרז, בודקים.

<שמעון אבני: אנחנו בודקים את תוצאות המכרז.

יפעת שאשא ביטון: ועדיין יש חלק של נהגים שלא נבדקו.

<שמעון אבני: ועדיין יש.

<שמעון אבני: תמיד יהיו.

יפעת שאשא ביטון: של רכבים שלא עומדים בתקן.

<שמעון אבני: נכון.

<שמעון אבני: תמיד יהיו.

<שוקי שדה: לא, הייתה בעיה בנושא הבטיחות עם העבירות שנהג עושה וכל זה - - -

יפעת שאשא ביטון: לא רק זה.

יפעת שאשא ביטון: אני מדברת גם על הבסיס, עוד לפני שהרכב יצא בכלל מהחנייה.

יפעת שאשא ביטון: הנהג לא כשיר, הרכב לא כשיר וצריך להגיד את זה, חברים.

יפעת שאשא ביטון: צריך להגיד את זה.

יפעת שאשא ביטון: זה עצוב.

יפעת שאשא ביטון: לא נוח להתעסק בזה, אבל צריך להגיד את זה ביושר, זה קיים.

יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שאם תתחיל להיות אחריות על האנשים שאמונים על זה, הם יחשבו שמונה פעמים לפני שהם מסכנים את הילד שיוצא עם אותה הסעה.

יפעת שאשא ביטון: אתה לא מסכים איתי?

<שמעון אבני: לא, אני מסכים לחלוטין.

<שמעון אבני: אני רק אומר שבסוף זה ביקורות, זה דברים שצריך לעשות, שאין לנו תמיד את כל האנשים לעשות את זה.

<שמעון אבני: אבל אנחנו בונים הרבה מנגנונים בדרך, כדי לנסות לאתר.

<שמעון אבני: אגב, כשאנחנו מאתרים אנחנו מטילים קנסות ואנחנו מביאים לבירורים ואנחנו עושים את כל מה שאנחנו באמת יכולים לעשות.

<שמעון אבני: המגזר הבדואי מאד בעייתי, אני אומר לך.

<שמעון אבני: סופר בעייתי.

<שמעון אבני: אני אישית עשיתי שם סיור בשתי המועצות – אל קסום ונווה מדבר.

<שמעון אבני: אני לא יודע.

יפעת שאשא ביטון: הם עושים מה שבא להם?

מסעוד גנאים: יש הרבה תלונות והרבה דברים שם.

<שמעון אבני: יש גם תלונות, גם הדרכים הן לא דרכים.

<שמעון אבני: בימים שיורד - - -

מסעוד גנאים: גם על איכות האוטובוסים.

<שמעון אבני: אני אומר, על האיכות.

<שמעון אבני: אבל שם זה משהו שמאד קשה לסדר אותו, כי הדרכים לא סלולות וזה המון בעיות.

יפעת שאשא ביטון: ומעבר לרכב ולנהג ולחברה?

<אבי אזולאי: כן, אבל בקטע של הרכב והנהג והחברה, ברשותך, בסוף זה שירות שאתה קונה ומשלם כסף למישהו ומישהו משלם ומישהו צריך לתת את השירות.

<אבי אזולאי: ומי שמזמין את ההסעה הזאת, אנחנו עובדים לפי תקן.

<אבי אזולאי: אנחנו קידמנו תקן ISO 9301 שהוא מחייב את החברה לעשות X פעילויות בתוך החברה, לשמר הדרכות, הכשרות - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, ראיתי.

יפעת שאשא ביטון: קראתי את זה.

<אבי אזולאי: קראת את זה?

<אבי אזולאי: זה כמו שאתה מזמין אליך הביתה טכנאי.

<אבי אזולאי: אם אתה מביא טכנאי שיש לו רישיון - - -

מסעוד גנאים: אבל חשוב מי יעקוב.

יפעת שאשא ביטון: אז זה מה שאמרתי, שיש רכז רכב שצריך לבדוק את כל הדברים האלה ורק חברה שעומדת בסטנדרטים האלה תוכל להיכנס.

<אבי אזולאי: זה כבר נכנס.

<שוקי שדה: ככה זה עובד.

<שוקי שדה: זה עובד לפי ISO.

<אבי אזולאי: זה עובד.

<אבי אזולאי: הכנסנו את התקן וצריך לעשות בקרה ופיקוח.

יפעת שאשא ביטון: ככה זה אמור לעבוד.

יפעת שאשא ביטון: יש מקומות שעדיין אתה נכנס פנימה ורואה שהרכב הוא לא בדיוק עומד בתקן והנהג לא בדיוק נבדק וגם בדיוק ההוא היה חולה, אז גייסו מישהו אחר.

<שוקי שדה: אם יש אנשים שעוברים על החוק, שיעמדו לדין.

יפעת שאשא ביטון: בדיוק, זה מה שאני אומרת.

יפעת שאשא ביטון: שתהיה אחריות על האנשים, אז אולי הדברים יזוזו אחרת.

יפעת שאשא ביטון: שוקי ואחר כך מירה.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מסעוד גנאים.

מסעוד גנאים: רק רציתי לשאול.

מסעוד גנאים: המעסיק באופן ישיר לחברות, זה הרשות המקומית, נכון?

יפעת שאשא ביטון: כן, כשמדובר בקבלנים.

<אבי אזולאי: היא עושה את החוזה.

<שמעון אבני: היא מתקשרת במכרז.

מסעוד גנאים: אז שם הבעיה.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

מסעוד גנאים: כאשר מדברים על לעקוב, כאשר מביאים תלונות וכל הדברים האלה, המכרזים.

מסעוד גנאים: אתם מתערבים במכרזים?

<אבי אזולאי: לא, יש מכרז ויש רשות מקומית.

<שוקי שדה: לא, מכרז זה סיפור.

<שוקי שדה: מכרז עושים - - -

יפעת שאשא ביטון: רכז רכב.

יפעת שאשא ביטון: לא סטנדרטים.

<שוקי שדה: לא, משרד החינוך מוציא מכרז בסיסי.

יפעת שאשא ביטון: אז הנה, אתה ברשות הדיבור שלך.

יפעת שאשא ביטון: תענה לו ותמשיך משם.

<שוקי שדה: אוקיי, אז יש כמה דברים.

<שוקי שדה: לגבי נושא המכרזים, קודם כל משרד החינוך מוציא בסיס או שלד למכרז.

<שוקי שדה: השלטון המקומי מתלבש על זה, משנה מה שהוא רוצה, עושה מה שהוא רוצה, לוקח הרבה כסף בשביל המכרז, למרות שאתם נותנים מחיר כזה והם לוקחים אחר והמכרז הזה יוצא.

<שוקי שדה: כל הערבויות נלקחות פעמיים.

<שוקי שדה: פעם לוקחים ערבות לשלטון המקומי, פעם ערבות למועצה המקומית או לרשות.

<שוקי שדה: בקיצור, עם העניין הזה יש בלגן אימים.

<שוקי שדה: מעבר לזה, אני רוצה לבוא ולומר לכבוד יושבת הראש, שמבחינתי אני אומר לכם שאני מוכן כל אוטובוס ציבורי שייצא מהקו, אני שם אוטובוס שלנו, ככה שבעניין הזה אין לך בעיה אם תחליטי אחרת.

יפעת שאשא ביטון: ממש לא דאגתי.

<שוקי שדה: אז זהו, אז אל תדאגי לזה.

<שוקי שדה: יש לזה פתרון.

יפעת שאשא ביטון: דווקא לזה לא דאגתי.

<מיכל מנקס: אבל תיקח את אותה עלות, אז השלטון המקומי לא - - -

<שוקי שדה: אני מוכן גם לקחת את אותה עלות, אבל לא במסגרת הכרטיסיות ששם נעשית פעילות שלא המקום כאן לדבר עליה.

יפעת שאשא ביטון: למה?

יפעת שאשא ביטון: רגע, רגע, רגע.

יפעת שאשא ביטון: למה?

יפעת שאשא ביטון: בוא נדבר יבש.

יפעת שאשא ביטון: תקשיב, אני יודעת לדבר מספרים.

יפעת שאשא ביטון: זה דווקא התחום שאני אוהבת להיכנס אליו.

<שוקי שדה: עם נושא הכרטיסיות יש בעיות של מנהלי בתי הספר.

יפעת שאשא ביטון: שנייה.

יפעת שאשא ביטון: כרטיסייה עולה X שקלים, נכון?

יפעת שאשא ביטון: עזוב עכשיו העבירו לא העבירו, נתנו, מי משלם, לא מעניין.

יפעת שאשא ביטון: כרטיסיה עולה X שקלים כפול 55 מקומות ישיבה, זה מחיר ההסעה שאתם מוכנים לקחת?

<שוקי שדה: אני אומר לך, אני מוכן להתחשבן עם כל מנהל בית ספר שריצה במקום כרטיסיות לקחת הסעה, לשלוח בעל חברה שיתחשבן איתו.

<שוקי שדה: אין בעיה.

<מיכל מנקס: זה לא מנהל בית ספר.

<מיכל מנקס: רשות מקומית.

יפעת שאשא ביטון: שאלתי אם אתה מוכן לעשות את זה Back to Back מול הכסף שעולה הכרטיסיות.

<שוקי שדה: מי שעושה את זה, אני אומר לך שעושה המנהל ואחרי זה זה עובר לרשות המקומית.

<שוקי שדה: אני מדבר בוודאות, לא בהמצאה.

<מיכל מנקס: זה - - - אבל אני שואלת בשם הרשויות המקומיות, האם אדוני מוכן - - -

<שוקי שדה: אני יודע שאת מדברת בשם הרשויות.

<מיכל מנקס: כמו ששאלה יושבת הראש, 55 כפול עלות נסיעה לנוער, האם אתה מוכן להעמיד לרשותנו את הרכבים?

<שוקי שדה: אני מוכן לשבת.

<שוקי שדה: תזמנו דיון.

<שוקי שדה: תזמנו ישיבה.

<שוקי שדה: אני מוכן לבוא עם מנהלי החברות, לשמוע.

<שוקי שדה: הבטיחות היא מקום ראשון בחברות ההסעה ואני אומר לך יש בעיות בעניין הזה ואנחנו שומרים על לבל בנושא, ומבחינת המשמעויות, אני מוכן לסייע גם - - -

<מיכל מנקס: זאת פריצת דרך שאפשר להתקדם ברמה הארצית.

<שוקי שדה: אני מוכן לנסות לבדוק את זה.

יפעת שאשא ביטון: אפשר לכתוב בהמלצות שאתם תשבו ותדונו בנושא?

<שוקי שדה: אוקיי.

<שוקי שדה: אני מוכל שיזמנו דיון.

<שוקי שדה: אני בא עם חלק מחברי ההנהלה שהם מנהלי חברות, לשבת ולדון בעניין.

<שוקי שדה: מוכן תמורת כל אוטובוס ציבורי שעושה הסעה ציבורית, להתחייב על הסעה פרטית.

<שוקי שדה: מעבר לזה, יש נושא שלם שלא דיברת עליו, כבודה, זה נושא תלמודי התורה.

יפעת שאשא ביטון: תאיר את עינינו.

<שוקי שדה: כן, תלמידי תורה.

<שוקי שדה: יש מערכות של הסעות במאות כלי רכב.

יפעת שאשא ביטון: למה?

יפעת שאשא ביטון: דיברנו על זה.

יפעת שאשא ביטון: העלה את זה חבר הכנסת אורי מקלב, על המוכר שאינו רשמי.

<שוקי שדה: לגבי תלמידי תורה, הם לוקחים כמות של אנשים פי שניים, פי שלושה בתוך האוטו.

<שוקי שדה: אין על זה בקרה כמעט.

<שוקי שדה: לא מבקרים אותם.

<שוקי שדה: הבעיה שם היא בעיה - - -

<אליהו יצחק: זה מה שאמרתי מקודם.

<אליהו יצחק: גם מורידים את הילדים לא בתחנות.

<שוקי שדה: יש איתם גם בעיה עם המכרזים.

<שוקי שדה: יושב לידי פה בעל חברה שמתעסק עם זה.

<שוקי שדה: סך הכל העניין של תלמוד התורה הוא בעיה רצינית מאד.

יפעת שאשא ביטון: מי אחראי לפקח על הרשתות?

<שמעון אבני: יש שם בעיה שכל העמותות מסיעות.

<שמעון אבני: הם מקבלים כסף ממשרד החינוך.

<שמעון אבני: הם מסיעים שלא דרך רשות מקומית.

<שמעון אבני: כל עמותה מקבלת את הכסף והיא שוכרת.

יפעת שאשא ביטון: תשמע, אבל אתה יודע מה מטריד אותי?

יפעת שאשא ביטון: מי שמקבל כסף מהמדינה, שיעמוד בחוקי המדינה.

יפעת שאשא ביטון: כאילו, אין פה מקום עכשיו לפשרות.

<אליהו יצחק: אני קורא לזה חאפר.

<שוקי שדה: זה קטסטרופה.

<שוקי שדה: פשוט קטסטרופה.

<שמעון אבני: אבל כשיש לנו את הגוף של הרשות המקומית, אז עדיין יש יכולת לעשות בקרה, יש יכולת לעשות פיקוח, יש יכולת לוודא.

<שמעון אבני: כשאתה עובד לצורך העניין מול בית הספר, כאילו בית הספר מסיע את התלמידים שלו - - -

יפעת שאשא ביטון: שמעון, למי אתם מעבירים את הכסף?

יפעת שאשא ביטון: למי משרד החינוך מעביר?

<שמעון אבני: זה לא אצלי אגב.

<שמעון אבני: זה לא אני, זה לא האגף שלי.

יפעת שאשא ביטון: לא משנה, לא אתה שמעון.

יפעת שאשא ביטון: מי?

<שמעון אבני: מעבירים את זה לעמותות, ישירות לעמותות.

יפעת שאשא ביטון: אז צריך להיות פיקוח על העמותה עצמה.

יפעת שאשא ביטון: כמו שאנחנו באים לצורך העניין בטענות לשלטון המקומי - - -

<מיכל מנקס: ואז משרד החינוך יגיד לך אני לא שם.

יפעת שאשא ביטון: מה זה לא שם?

יפעת שאשא ביטון: שמת כסף?

יפעת שאשא ביטון: זה שלך.

יפעת שאשא ביטון: אל תשים כסף, תגיד אני לא שם.

יפעת שאשא ביטון: Once שמת כסף, יש לך אחריות.

יפעת שאשא ביטון: מאד פשוט.

יפעת שאשא ביטון: מה, המדינה זורקת את הכספים שלה בלי לקחת אחריות על מה שקורה שם?

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה מצב שהוא בלתי נסבל.

<שמעון אבני: לא, אני רק מסביר, שכשיש רשות מקומית, יותר קל.

<שמעון אבני: רשות מקומית, אתה יודע להתנהל מולה.

<שמעון אבני: זה גוף שאתה - - -

<מיכל מנקס: שהוא מבוקר.

<שמעון אבני: שהוא מבוקר.

<שמעון אבני: הוא מפוקח.

<שמעון אבני: הוא מעסיק אנשים.

<שמעון אבני: בית ספר זה קצת קשה.

<שמעון אבני: אני רק מסביר לך את הבעיה שם.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה, אבל אני חושבת שהתקליט צריך להשתנות.

יפעת שאשא ביטון: אין כסף אם אין פיקוח, נקודה.

יפעת שאשא ביטון: כאילו, מאד מאד ברור.

יפעת שאשא ביטון: בשביל לקבל את הכסף הם צריכים לעמוד בכל הקריטריונים והדרישות שאנחנו מבקשים בהסעות ילדים.

<שוקי שדה: הם לא עומדים במכרזים גם.

<שמעון אבני: פה הרשות בודקת.

<שמעון אבני: מי יבדוק אותם?

<שמעון אבני: יש אלפים כאלה.

<שמעון אבני: מי יבדוק אותם?

<מיכל מנקס: מי שנותן להם את הכסף.

<שמעון אבני: מי נותן את הכסף?

יפעת שאשא ביטון: מי שנותן את הכסף.

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך.

<שמעון אבני: אני לא יכול לבדוק את זה.

<קריאה: מי שנותן את הכסף רוצה לוודא שהכסף ימומש בצורה טובה.

יפעת שאשא ביטון: אז שלא ייתן את הכסף.

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע מה, שהאחריות תהיה על העמותה שמקבלת את הכסף לבוא ולהראות שהנה כל המסמכים והנה עומדים בתקן והנה זה ההסעות, וזה המכרזים וכמו שמקבלים ממשרד החינוך פר דו"חות שמגישים גם בבתי ספר והכל, שגם הם יקבלו את הכסף פר הצגה של המכרז והזוכים והעמידה בקריטריונים.

<שמעון אבני: זה במקרה לא אצלי באגף.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה חשוב מאד.

<שוקי שדה: עוד דבר אחד ברשותך.

<שוקי שדה: דיברו פה על נושא של מצלמות וכיוצא בזה.

<שוקי שדה: אנחנו בעד כל דבר.

<שוקי שדה: מערך ההיסעים בעד כל דבר שנוגע או נותן איזו שהיא תשובה לרמת הבטיחות לתלמידים, אבל באף גורם ששמו באוטובוסים בשנים האחרונות, המדינה לא השתתפה.

<שוקי שדה: אני אתן דוגמא שרק בשנה האחרונה הייתה הוצאה, מעבר להוצאות הרגילות, הוצאות בעשרות אלפי שקלים.

<שוקי שדה: לדוגמא התקנת מערכות כיבוי אש באוטובוסים.

<שוקי שדה: הנחתה של השר.

<שוקי שדה: צריך לעשות בכל האוטובוסים משנת 2012.

<שוקי שדה: להתחיל לעשות קופסאות ירוקות עכשיו, מוביליי בכל הרכבים, שכל דבר כזה 3,000 שקלים.

<שוקי שדה: מצלמות אנחנו עושים.

<שוקי שדה: היה בהתחלה מראות, עשינו מראות.

<שוקי שדה: דרך אגב, שטחים מתים נפתרו כבר.

<שוקי שדה: יש מראות מוצלבות שפותרות שטחים מתים.

<שוקי שדה: ככה שמבחינת הדברים, ההשקעה שמשקיעים, אנחנו לא איזה שהוא מקור לסחיטת כסף.

יפעת שאשא ביטון: זה לא עניין של סחיטת כסף.

יפעת שאשא ביטון: לפני רגע אמרת בטיחות הילדים זה מעל לכל.

יפעת שאשא ביטון: בטיחות ילדים עולה כסף.

<שוקי שדה: לא, לא, תני לי לסיים בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: וזה עסק כלכלי.

<שוקי שדה: אז אני אומר לך בדיוק.

<שוקי שדה: אני אומר אנחנו בעד הכל, אנחנו עושים את הכל, אבל אנחנו רוצים שני דברים.

<שוקי שדה: א' בחלק מהדברים השתתפות של המדינה או שיסגרו עם מערך הביטוח במדינת ישראל, שמי שיש לו את הדברים האלה, ישלם פחות ביטוח.

<שוקי שדה: אבל לא נעשה לא זה ולא זה וכל הזמן מזרימים נתונים לטובת הבטיחות.

<שוקי שדה: אני אומר עוד פעם, אנחנו בעד ונעשה את הכל, אבל גם בחלק מהדברים שיבואו לקראת בעלי החברות או לטובתנו, שנוכל לעשות משהו גם באמת בצורה הטובה ביותר, מעבר לרצון הטוב שיש לנו.

<שוקי שדה: תודה רבה.

<מיכל מנקס: נכון, כי אחרת זה מתגלגל לרשויות, שמחירי המכרז עולים ואז - - -

<שוקי שדה: נכון מאד.

<שוקי שדה: ואז משרד הבריאות מקפיא את ההתייקרויות ואין התייקרויות.

יפעת שאשא ביטון: זו הוצאה חד פעמית וזה עסק כלכלי, בואו נשים את הדברים.

יפעת שאשא ביטון: זה נכון לגבי כל עסק שפותח את עצמו.

<שמעון אבני: חברה, אף אחד לא מפסיד, עם כל הקפאת ההתייקרויות.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה את המצוקה.

יפעת שאשא ביטון: זה לא שאני לא מבינה, אבל גם צריך לראות אותה.

<שוקי שדה: לא, אבל זה כל הזמן חוזר.

<שוקי שדה: פתאום שמו, והנה, כל מה שאני אמרתי לך עכשיו זה בחצי שנה האחרונה.

יפעת שאשא ביטון: אז יסיעו בציבורי.

<שוקי שדה: כן.

יפעת שאשא ביטון: אבל יסיעו בסטנדרטים שאנחנו נבקש.

<שוקי שדה: אני אשמח שיעשו את זה גם כן.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, מירה.

<מירה קרני: אני קודם כל רוצה, אנחנו, מהמועצה לשלום הילד, מבקשים לברך על הדיון הזה, שהוא מאד מאד חשוב.

<מירה קרני: בעצם לאורך הדיון השתקפו בעיות ששוב ושוב מגיעות לפתחנו של הורים שפשוט משווים לעזרה סביב בעיות שעולות בהסעות.

<מירה קרני: אני רוצה להדגיש סביב זה שדיברו על להסיע תלמידים בעמידה, והנה, גם בתחבורה הציבורית נוסעים בעמידה.

<מירה קרני: כשאני נוסעת בתחבורה הציבורית, אני בוחרת לעצמי באיזו שעה אני יוצאת מהבית.

<מירה קרני: אני רוצה לעמוד, לא רוצה לעמוד, אני אבחר באיזו שעה אני נוסעת בהתאם לתנאים של התחבורה הציבורית באותן שעות.

<מירה קרני: תלמידים נוסעים לבית הספר בשעה שנקבעה להם על ידי חוק.

<מירה קרני: הנגזרת של חוק חינוך חובה המבורך, ברור, זה שתלמידים צריכים להגיע בשעה מסוימת ויוצאים בשעה מסוימת.

<מירה קרני: הם לא בוחרים בזה.

<מירה קרני: הם לא בוחרים בזה שהם נסחבים – ילדים בכיתה א' – עם ילקוטים כבדים שמשבשים לחלוטין את שיווי המשקל שלהם, וכשהם עומדים בנסיעה ציבורית, רמת הסיכון שלהם הרבה הרבה יותר גבוהה ממה שכשהם נוסעים עם אמא אחרי הצהרים לחוג או לאיזה שהוא מקום אחר.

<מירה קרני: אי אפשר בכלל להשוות את הדברים ולכן כשאנחנו מדברים על הסעות תלמידים, המחויבות שלנו כחברה, כמדינה, היא הרבה הרבה יותר גבוהה.

<מירה קרני: אנחנו קובעים להם מתי לצאת ומתי לחזור ולאן להגיע, אז אנחנו גם צריכים לדאוג שהם יגיעו בצורה בטוחה.

<מירה קרני: עכשיו אני רוצה לציין משהו שאני מבינה שהוא לא הולך להיות פופולארי, אבל אני לא יכולה שלא לומר אותו ואני יודעת שאני הולכת להציב רף מאד גבוה.

<מירה קרני: וכן, אני רוצה להדגיש שמלווה בהסעה אין לו תחליף.

<מירה קרני: הבעיות הקשות ביותר והסכנות הגדולות ביותר מבחינה בטיחותית – וזה הוזכר – זה בעלייה ובירידה מהרכבים, כי נהג אוטובוס, עם כל הרצון הטוב ואפילו אם הוא נהג נפלא, לא יכול לראות כשילד קטנטן נעמד לו בפינה הימנית ככה למטה של האוטובוס ופתאום החליט לחצות, כי לא יודעת מה הוא ראה שם מהצד השני.

<מירה קרני: בעיה של תחנות שלא מותאמות שגורמות לזה שהילדים יצטרכו לרדת וללכת קצת גם כן.

<מירה קרני: הנושא של העמידה באוטובוס.

<מירה קרני: מריבות.

<מירה קרני: דיברו כל כך הרבה על מריבות.

<מירה קרני: מריבות לא פותרים במצלמות.

<מירה קרני: מריבות זו בעיה חינוכית.

יפעת שאשא ביטון: אבל מריבות באוטובוס - - -

<מירה קרני: מריבות פותרים כשהן מתחילות ולא כשהן מגיעות כבר לשיא אחרי שלושה ימים.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל מריבה מתחילה מהצקה, ואם ילדים יידעו שהם - - - וכשיש נאמנים אז - - -

<מירה קרני: אוקיי, וכשאני מציקה לזאת שלידי פה, בשקט בשקט והיא מתחילה לזוז באי שקט, את זה יכול לראות המלווה ולהתייחס מיד, ולא לחכות שהוא כבר יקפוץ וירוץ ויפריע.

<מירה קרני: בעיה נוספת שרק הגיעה לפתחנו לפני חודש – ילד קטן, כיתה ב', נסע בהסעה, דווקא הסעה של מועצה אזורית שלוקחת לבתי הספר.

<מירה קרני: תוך כדי הנסיעה אכל משהו.

<מירה קרני: עצירת פתאום.

<מירה קרני: הילד בלע, שאף יותר נכון לומר, את מה שהיה לו בפה.

<מירה קרני: ילד בכיתה ב' התחיל להיחנק ולא היה לו מה לעשות.

<מירה קרני: הוא התחיל להיחנק, להיחנק, בסוף ניגש לאחיו הקצת יותר גדול, שבתושייה רבה הצליח לעזור לו.

<מירה קרני: לא היה לילד, זאת אומרת הוא היה צריך את התושייה שהוא צריך ללכת לאח שלו.

<מירה קרני: אם אח שלא לא היה שם, אני לא יודעת איך זה היה נגמר.

<מירה קרני: האמא אומרת שהיא לא רוצה לחשוב איך זה היה נגמר.

<מירה קרני: שוב, עוד דוגמא למשהו, שעם כל הכבוד למצלמות, לא יכול לפתור.

מסעוד גנאים: צריך שיהיה שם גורם אנושי.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל גם מלווה, בואי, אני לא - - -

<מירה קרני: נהג שמתבטא, אני חייבת לומר, יש לנו הרבה תלונות על נהגים שמתבטאים בצורה לא ראויה כלפי ילדים.

<מירה קרני: משפילים, פוגעים, דוחקים בהם: יאללה, יאללה, תרדו.

יפעת שאשא ביטון: מקומם לא במערך ההסעות.

יפעת שאשא ביטון: מאד ברור.

<מירה קרני: בוודאי, ברור.

יפעת שאשא ביטון: ואת חושבת שמלווה פותרת את זה?

יפעת שאשא ביטון: בואי, יש לי חדשות בשבילך.

<מירה קרני: לפחות נדע שזה קורה ולא יגידו לילדים לא, זה לא בדיוק כמו שאתם מתארים בדקה שאחרי.

יפעת שאשא ביטון: בטיולים השנתיים.

יפעת שאשא ביטון: זה כבר בעיה שלנו, של המבוגרים, שאנחנו כל הזמן במקום להתמודד אז אנחנו אומרים לילד לא הבנת נכון.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו נגלה קצת יותר קשב למה שהילדים מדברים איתנו ויהיה לנו מספיק אומץ לפעול מול מי שצריך, אז אני מניחה שהדברים ייראו אחרת.

<מירה קרני: האכיפה היא בוודאי דבר מאד מאד חשוב.

<מירה קרני: בלי ספק.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לתת לך דוגמא.

יפעת שאשא ביטון: טיול שנתי.

יפעת שאשא ביטון: יש מורות באוטובוס והכל והנהג מעיר והן אומרות לא נורא, זה טיול שנתי, תנו להם קצת להתפרק והן מרשות להן קצת יותר מאשר במקום אחר ואנחנו רואים שגם שם לא תמיד יש התמודדות.

יפעת שאשא ביטון: אני לא אומרת, מלווה בכל הסעה - - -

<מירה קרני: זו גם אכיפה לא תקינה.

יפעת שאשא ביטון: מלווה בהכל הסעה אוטופי.

יפעת שאשא ביטון: אוטופי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רואים מה קורה במערכת.

יפעת שאשא ביטון: מי שעובד בזה יודע מה במערך החינוך המיוחד.

יפעת שאשא ביטון: זה לא פשוט גם לגייס מלווים.

<מירה קרני: נכון, נכון, אנחנו מכירים את זה היטב.

יפעת שאשא ביטון: והשאלה עכשיו אם אנחנו נתלים באילן גבוה ואומרים זה מה שאנחנו רוצים ומפספסים את כל מה שאנחנו יכולים להרוויח בדרך, או שאנחנו אומרים חברים, בואו במציאות של היום מחר בבוקר נפתחת שנה.

יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו מחר בבוקר נמצאים במקום יותר טוב ממה שאנחנו נמצאים בו היום.

יפעת שאשא ביטון: זאת השאלה.

יפעת שאשא ביטון: ומשם לראות אחר כך איך אנחנו מתקדמים הלאה.

יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת – מצלמות – אני לא הייתי פוסלת את זה בכלל.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה מערך הרתעה שעובד בהרבה מאד מקומות, גם מקומות ציבוריים.

יפעת שאשא ביטון: ואם פעם אחת, פעמיים, ארבע, חמש, אנחנו ניקח מקרה שקרה באוטובוס ואנחנו נעניש בגלל שראו את זה במצלמה והילדים יבינו שהמצלמה זה כלי, גם זה חלק מכניסה לתודעה ומבחינת עלויות זה יותר ישים.

<מירה קרני: אני רוצה להתייחס רגע לשני הנושאים, בבקשה.

<מירה קרני: קודם כל לגבי העניין של מצלמה, יכול להיות שהיא יכולה להרתיע חלק מהילדים.

<מירה קרני: אני עדיין רוצה לשאול האם אנחנו רוצים, ואני רוצה לחזור ולהדגיש – האם אנחנו רוצים שאנחנו נעביר את אחריות החינוך של הילדים שלנו, את ההתרעה, למצלמות?

<מירה קרני: האם אנחנו היינו מוכנים - - -

יפעת שאשא ביטון: וודאי לא, וזה גם לא מה שזה אומר.

<מירה קרני: אוקיי, וגם בבתי הספר מציעים לנו כל הזמן שיהיו מצלמות בכל מקום במקום לתגבר נוכחות של מבוגר אחראי בהפסקות.

<מירה קרני: אנחנו לא יכולים שוב ושוב ושוב לפתור קשיים עם מצלמות.

<מירה קרני: אנחנו מדברים פה על חדירה לפרטיות, שאנחנו כמבוגרים לא היינו מוכנים בשום פנים ואופן כל היום - - -

יפעת שאשא ביטון: זה לא שוב ושוב.

יפעת שאשא ביטון: הוא במרחב ציבורי.

יפעת שאשא ביטון: הילד במרחב ציבורי.

<מירה קרני: האוטובוס הוא לא כזה מרחב ציבורי.

יפעת שאשא ביטון: הילד במרחב ציבורי, חברים, מה לעשות?

<שמעון אבני: את הולכת לבנק ואת הולכת לדואר ואת הולכת פה לכנסת.

<שמעון אבני: הכל היום מצולם.

<שמעון אבני: את מצולמת 24 שעות.

יפעת שאשא ביטון: הילד הוא במרחב ציבורי.

<מירה קרני: אוקיי.

<מירה קרני: מי צופה בי וכמה הוא צופה בי?

<מירה קרני: האוטובוס בסופו של דבר, כשהילדים מתאספים בו מתוך מטרה מסוימת ולהגיע למטרה מסוימת, זה לא אותו דבר.

<מירה קרני: ושוב, החינוך הוא לא בעזרת לצלם כל הזמן.

יפעת שאשא ביטון: זה לא במקום, מירה.

<מירה קרני: אני רוצה בבקשה רק להתייחס לעניין הזה – למה בכל זאת המלווה.

<מירה קרני: אם אנחנו כבר מראש פה בוועדה נוריד את רף הציפיות כל כך נמוך ולא נשאף לפחות לדומיין, לפחות לאפשרויות, בואו נשים את הרצף של הציפיות.

<מירה קרני: אחר כך נראה מה אנחנו עושים בדרך לשם, כי אנחנו לא יכולים - - -

יפעת שאשא ביטון: מירה, אני אגיד לך מה ההבדל ביני לבין רצף הציפיות - - -

<מירה קרני: אתם מציאותיים ואני מבינה שזה לא אפשרי.

<מירה קרני: אוקיי, אז בינתיים אפשר לעשות עוד כמה דברים.

יפעת שאשא ביטון: כי אני בפרקטיקה.

יפעת שאשא ביטון: אז אני אגיד בהמלצות שמלווה זה הדבר הכי טוב ואנחנו צריכים לשאוף לשם.

יפעת שאשא ביטון: יופי.

יפעת שאשא ביטון: ו-?

יפעת שאשא ביטון: מחר בבוקר אני יכולה לתת את זה?

<מירה קרני: אוקיי, ואפשר לפתח בהתאם.

יפעת שאשא ביטון: התשובה היא לא.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך באחריות – לא.

<מירה קרני: אנחנו מודעים היטב לזה שזה לא אפשרי כרגע, אבל אם זה רף הציפיות שלי, אז אני מתחילה להתאים את הדרך.

<מירה קרני: בהתאמת הדרך אני יכולה א' לחייב את כל נאמני הבטיחות למיניהם.

<מירה קרני: אני יכולה לנסות לפתח מערך של מתנדבים ברשויות.

<מירה קרני: בהרבה מאד רשויות נעשות היום פעולות נורא נורא יפות של מערכי מתנדבים.

יפעת שאשא ביטון: בסדר, עכשיו את מדברת.

<מירה קרני: הבה נתחיל.

יפעת שאשא ביטון: צריך צעדים קונקרטיים.

<מירה קרני: אוקיי, אבל אנחנו קודם כל העמדנו רף ציפיות מסוים.

<מירה קרני: אני מבינה שאי אפשר לממן הכל כל הזמן, אבל בואו נבין למה אנחנו שואפים וזה יהיה הכיוון.

<מירה קרני: לא בואו נוסיף עוד מצלמות, אלא בואו ננסה למצוא פתרונות כתחליף למלווים.

<מירה קרני: זאת צריכה להיות השאיפה וזה הוזכר פה ואנחנו נקווה מאד שזה מה שיקודם.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק מה שאנחנו עושים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ננסה למצוא תחליף למלווים שכולנו רוצים בהם, אבל אם אנחנו על רגליים על הקרקע ולא משחקים בנדמה לי, אז גם צריך לדעת באיזו מציאות אנחנו חיים ומה אנחנו יכולים למחר בבוקר ומה אנחנו לא יכולים.

יפעת שאשא ביטון: ומתוך המקום הזה יש פה מספיק דברים חשובים שעלו על השולחן, שהם בנמצא.

יפעת שאשא ביטון: צריך להרחיב אותם.

יפעת שאשא ביטון: צריך לחייב אותם בחלק מהמקום, אבל הם בנמצא.

<מירה קרני: בהחלט.

יפעת שאשא ביטון: אגב, היחידים שאולי הייתי מחייבת מלווה, זה האוטובוסים הצהובים שממילא ברובם מממומנים על ידי המדינה.

יפעת שאשא ביטון: זה הסעות מוסדרות, זה עניין היסטורי.

יפעת שאשא ביטון: הם יוצאים מיישוב וחוזרים ליישובים.

יפעת שאשא ביטון: בדרך כלל גם המורים מוסעים בהם, בואו נודה על האמת.

יפעת שאשא ביטון: תבואו איתי.

יפעת שאשא ביטון: בואי תעשי איתי טיול.

יפעת שאשא ביטון: רוצה, נעשה טיול בוקר?

יפעת שאשא ביטון: ואנחנו נראה כמה מורים עולים עליהן כי בית הספר נמצא ביישוב אחר.

יפעת שאשא ביטון: זה משהו שהוא קל להסדרה.

מסעוד גנאים: אז זהו, הוא מלווה גם.

יפעת שאשא ביטון: כן, בדיוק ואפשר לתגמל אותו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו אגב תגמלנו וזה מצ'פר וזה נותן הרגשה טובה לכולם.

יפעת שאשא ביטון: זה כן מערך שאפשר להסדיר אותו.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת, יש לנו פתרונות, אנחנו צריכים, מירה, לראות איך אנחנו מוצאים אותם ומשתמשים בהם נכון.

יפעת שאשא ביטון: וכן, בחזון אחרית הימים, שיגיעו למצב שגם יהיה מלווה על כל הסעה, דיינו, אבל אנחנו רחוקים משם.

<מיכל מנקס: זה לא כזה נורא יקר, אבל אין לי אינטרס להגיד את זה, כי זה עונה לרשות יותר משהמשרד משתתף.

<מיכל מנקס: אמר שמעון 180 מיליון?

<שמעון אבני: כן.

<מיכל מנקס: זה מחצית ואני זהירה, מהעלות בפועל שמושתת על הרשות, כולל העסקה, כולל הכשרה, כולל הכל.

מסעוד גנאים: החלק של הרשות?

<מיכל מנקס: אבל עם זה אני לא נבהלת מזה.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל את יודעת ומכירה את הסרט של למצוא מלווים ושהם מלווים ממש שעה בבוקר, שעה בצהריים.

<מיכל מנקס: אנחנו נסדיר את זה וצריך להסדיר את זה.

יפעת שאשא ביטון: המערך הוא מורכב וסבוך, צריך לשאוף אליו, אבל למחר בבוקר צריך למצוא פתרונות.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, עוד מישהו רוצה להתייחס לפני שאנחנו מסכמים?

מסעוד גנאים: אולי מילה?

מסעוד גנאים: או שתיים, שלוש, לא יודע.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, חבר הכנסת מסעוד גנאים.

יפעת שאשא ביטון: הבמה לרשותך.

מסעוד גנאים: בסדר.

מסעוד גנאים: דיון חשוב לפי דעתי, משום שאנחנו נתבקשנו הרבה פעמים לעניין של ההסעות.

מסעוד גנאים: זה התחיל בנהג או במפעילים שהופכים את האוטובוס לקופסת סרדינים ודוחסים הרבה תלמידים, עד שנהג שצילמו אותו פעם מעשן נרגילה במיניבוס, נדמה לי שזה היה במזרח ירושלים או באיזה יישוב, ועד לכל העניין של ההסעות בדרום, של היישובים הבדואים הבלתי מוכרים והפזורה.

מסעוד גנאים: לפני שנה הייתה בעיה ביישוב אבטין, יישוב בדואי בצפון, שבהסעה באוטובוס לחיפה הנהג או החברה החרימו כמה ימים את היישוב בגלל שתלמיד זרק איזה תפוח על הנהג.

מסעוד גנאים: לא יודע, השטח, לא הייתי אומר הפקר הוא, לא, אני לא רוצה להגזים, אבל כאילו זה נופל בין הכיסאות מי האחראי ומי יעקוב, מי יפקח, מי יעניש.

מסעוד גנאים: אני חושב שזאת החובה שלנו כנבחרי ציבור, כהורים, הדאגה לבטיחות הילדים שלנו, מהרגע שהוא עולה לאוטובוס עד שהוא מגיע לבית הספר.

מסעוד גנאים: זה מתחיל באיכות של האוטובוס, של האופי של הנהג – מי הוא, האם הוא יכול להתמודד עם תלמידים, עם הסעות תלמידים.

מסעוד גנאים: אם את שואלת אותי גברתי יושבת הראש בין מצלמה לבין גורם אנושי, אני מעדיף גם גורם אנושי.

יפעת שאשא ביטון: גם אני מעדיפה.

מסעוד גנאים: אני מעדיף גורם אנושי.

מסעוד גנאים: הכוונה ועד הורים, אחד מההורים או אחד מהמבוגרים.

מסעוד גנאים: ראיתי שלרשות יש הצעה בקשר להכשרת בוגרים, תלמידים בוגרים, שהם יפקחו, או מצוות בית הספר.

מסעוד גנאים: לא יודע.

מסעוד גנאים: אבל זה שטח שצריך לפקח עליו, משום שהוא מסוכן מאד, כי מדובר בילדים שלנו שיגיעו בשלום ובבטחה לבית הספר.

מסעוד גנאים: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים, חבר הכנסת מסעוד גנאים.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה איתך.

יפעת שאשא ביטון: ברור שכולנו מעדיפים את הגורם האנושי, אין פה שאלה בכלל.

יפעת שאשא ביטון: אבל השאלה מה אנחנו עושים עד שבכלל יהיה אפשר ליישם דבר כזה.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שהייתה פגישה אצל המנכ"לית בנושא של ליווי להסעות.

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע מה עלה בגורלה?

<שמעון אבני: אני מדברת על הפגישה עם המועצות האזוריות?

יפעת שאשא ביטון: כן.

<שמעון אבני: הם מכינים עכשיו הצעה.

<שמעון אבני: תראי, זה כסף.

<שמעון אבני: זה כסף נטו.

יפעת שאשא ביטון: רגע, אבל עוד פעם, אני רוצה רגע להבין, להם יהיה ליווי, המועצות האזוריות יקבלו ליווי ומשרד החינוך יממן את זה?

<שמעון אבני: לא, לא, לא.

<שמעון אבני: אנחנו מדברים רק על גילאי 3-6.

יפעת שאשא ביטון: רק גילאי 3-6?

<מיכל מנקס: בכל הארץ?

<שמעון אבני: בכל הארץ, כן.

<מיכל מנקס: לא כל באזוריות?

יפעת שאשא ביטון: אבל למה מועצות אזוריות צריכות?

יפעת שאשא ביטון: בדרך כלל יש להם גנים בתוך היישובים.

יפעת שאשא ביטון: מאיפה לאיפה מסיעים אותם?

<שמעון אבני: אבל לבתי הספר נוסעים.

יפעת שאשא ביטון: בגיל 3 עד 6?

<שמעון אבני: לא, אני אומר זה ילדי חינוך מיוחד.

יפעת שאשא ביטון: אה, אתה מדבר רק על חינוך מיוחד, לא חינוך רגיל?

<שמעון אבני: חינוך מיוחד קל, אגב.

<שמעון אבני: זה כמו ילדי חינוך רגיל.

<שמעון אבני: הם היום נוסעים בלי ליווי.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, בסדר.

יפעת שאשא ביטון: תודה, חבר הכנסת.

יפעת שאשא ביטון: אני הבנתי אחרת, שכביכול מדברים על הליווי בכלל.

יפעת שאשא ביטון: זה לא מה ש - - -

<שמעון אבני: לא, לא.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: מישהו רוצה להוסיף?

<דני גונן: עוד משפט אחד.

יפעת שאשא ביטון: משפט.

יפעת שאשא ביטון: רק שם לפרוטוקול ותפקיד.

<דני גונן: דני גונן, חבר בארגון חברות ההסעה.

<דני גונן: אולי המגמה צריכה לשבח את חברות ההסעה.

<דני גונן: זאת אומרת לשבח את התמורה להן.

<דני גונן: כרגע ברשות משרד החינוך, למעשה מורידים את התנאים, מורידים את המחירים, כופים עלינו מחירי גג של שנים קודמות בשביל המכרזים הבאים.

<שמעון אבני: טוב, זה אוצר, זה לא משרד החינוך, בסדר?

<שמעון אבני: אני כפוף להנחיות האוצר.

<דני גונן: מורידים תנאים בתוך המכרז.

<דני גונן: המכרז לא משותף, הוא לא נעשה בשיתוף פעולה עם חברות ההסעה.

<דני גונן: אני אראה לך דוגמא: אתם מכריחים נהגים להיות בעלי שנתיים ניסיון כדי שיוכלו לעבוד בהסעות.

<דני גונן: עכשיו, איך אנחנו יכולים - - -

יפעת שאשא ביטון: לגיטמי.

יפעת שאשא ביטון: זה לא כסף, זה עניין של בטיחות.

יפעת שאשא ביטון: נהג צעיר מותר לו להסיע שני אנשים.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו לא רוצים מישהו שפחות משנתיים - - -

<דני גונן: אבל איך יהיו לנו נהגים חדשים בשוק?

<דני גונן: איך יהיו נהגים בשוק?

<שוקי שדה: איך יהיו נהגים?

<שוקי שדה: אין נהגים היום.

<דני גונן: אם אני רוצה לממן לנהג, אני לא יכול להעסיק אותו.

<דני גונן: אז מה?

<דני גונן: צריך למצוא לזה פתרון.

<שמעון אבני: לא הבנתי את מה שאמרת.

יפעת שאשא ביטון: גם אני לא הבנתי.

<דני גונן: הנהגים הולכים ומתבגרים, אין אפשרות להכניס יותר.

<דני גונן: אין נהגים חדשים בשוק.

<דני גונן: אין מסלולי הדרכה.

יפעת שאשא ביטון: מה זה שנתיים ניסיון?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אני עכשיו הוצאתי רישיון נהיגה על אוטובוס, אני צריכה להיות עם ותק של שנתיים כדי להיות - - -

<דני גונן: כדי להסיע ילדים.

יפעת שאשא ביטון: נו, מה הבעיה?

יפעת שאשא ביטון: אני לא מבינה?

<דני גונן: אבל איך תסיעי?

<דני גונן: איך תצברי?

<דני גונן: הם יצברו שנתיים בכיס, הם לא ייסעו שנתיים.

<דני גונן: אז מה התועלת בשנתיים?

<מירה קרני: הסעות אחרות.

<מירה קרני: הסעות למבוגרים, לא הסעות לילדים.

<שוקי שדה: איזה הסעות?

<שוקי שדה: אין הסעות אחרות.

<מירה קרני: צריך להיות עם הרבה קשב כשאתה מסיע ילדים בצורה בטיחותית, בגלל אותם הדברים שאמרו פה.

<שמעון אבני: גם אני לא חושב שצריך.

יפעת שאשא ביטון: אני גם לא.

<מירה קרני: למה זו בעיה?

<דני גונן: זו בעיה כי אין נהגים בשוק.

<דני גונן: אין יותר נהגים.

<דני גונן: אנחנו לא יכולים להכניס נהגים חדשים.

<דני גונן: חברות הסעה לא יכולות היום - - -

<שוקי שדה: אין.

<שוקי שדה: היום אוטובוסים עומדים.

<אבי אזולאי: אז אתה אומר בוא נוריד את הקריטריון, כי - - -

<דני גונן: לא, אני לא אמרתי, אבל אמרתי שזה - - -

<אבי אזולאי: בוא ניתן פתרון לוותק.

<אבי אזולאי: שייעשה משהו אחר.

<דני גונן: זה לא מה שאמרתי.

<דני גונן: אמרתי שהפתרון - - -

יפעת שאשא ביטון: הוא מסיע בהסעות אחרות, רק לא ילדים.

<דני גונן: אבל בחברות ההסעה שלנו אני לא יכול להתחיל להפריד את הנהגים.

יפעת שאשא ביטון: אז אתם תיקחו מישהו שכבר השתפשף במקום אחר.

<דני גונן: אוקיי.

<שוקי שדה: כשאת אומרת תיקחו מישהו, את גם מתכוונת שניקח.

יפעת שאשא ביטון: הבטיחות של הילדים שלנו היא לא עם פשרות, חברים.

<דני גונן: אז אולי צריך למצוא פתרון אחר.

<דני גונן: אולי עם נהג מלווה.

<דני גונן: אולי איזה שהוא סוג של דבר שאפשר יהיה להכניס אותם לעבודה.

יפעת שאשא ביטון: ואז אתה משלם שני נהגים.

<מיכל מנקס: יש בארץ חברות שאינן מסיעות ילדים?

<דני גונן: סליחה?

<מיכל מנקס: זאת אומרת אתה מדבר על חברה שמהשעה אחת בצהריים האוטובוסים עומדים?

<דני גונן: למשל חברות בירושלים - - -

<שוקי שדה: לא, יש חברות כאלה ויש אחרות.

<מיכל מנקס: רק ילדים?

<דני גונן: לא רק, אבל 50%.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, זה כבר אחרי המשפט.

יפעת שאשא ביטון: אמרתי, כמו שהייתי מאד נחרצת לגבי הנושא של המלווה, למרות שאני חפצה ביקרם של מלווים בהסעות, אני אהיה גם נחרצת מאד פה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא נעשה שום פשרה שקשורה לבטיחות של הילדים.

יפעת שאשא ביטון: צריך למצוא פתרונות במקומות האחרים, אבל אין מה לעשות, בשביל להסיע ילדים צריכים להיות עם סטנדרטים נוקשים.

יפעת שאשא ביטון: זה לא פשוט.

יפעת שאשא ביטון: זה אתגר בפני עצמו.

יפעת שאשא ביטון: זה לא רק העניין של הנהיגה, זה העניין של ההתמודדות בכלל ולכן אני חושבת שפה אין מקום להתגמש.

<שוקי שדה: אז אולי כדאי להחיל את זה גם על התחבורה הציבורית, כשמסיעים ילדים בתחבורה הציבורית, שלא יסיעו גם כן.

יפעת שאשא ביטון: מה זאת אומרת?

<שוקי שדה: בחברות הציבוריות שמעסיקות פעילות ציבורים, יש להם נהגים חדשים כמו שלנו יש.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו תיכף נדרוש את מה שצריך.

<דני גונן: אבל לא מדובר רק על נהגים.

יפעת שאשא ביטון: אני ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם רוצה לסיים את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: יש לי פה הרבה נקודות לסיכום.

יפעת שאשא ביטון: ראשית אני אומר שבתי הספר היסודיים לפחות, צריך לשאוף שתהיה בהם מגמה שהם יוסעו בהסעות תלמידים מסודרות, שמוגדרות כהסעות תלמידים.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שיש פה עניין גם לרשות המקומית בכל המערך הציבורי ולכן אני מבקשת שיהיו נהלים שהשר, שר התחבורה יקבע נהלים ברורים לגבי הסעות ציבוריות מאורגנות אני קוראת להן, שמסיעות בעצם ילדים באופן מאורגן.

יפעת שאשא ביטון: אפשר לתת כדוגמא את היישובים שאני הזכרתי, כדי שיבינו שמדובר בהסעה אורגנית של תלמידים בלבד, שאוספת מבית הספר ומפזרת לבתים.

יפעת שאשא ביטון: הסעה כזו חייבת לעמוד בסטנדרטים, לפחות הבסיסיים, של הסעת ילדים, כמו שלא יהיה תלמיד שמוסע בעמידה, ושיהיו באוטובוס אביזרי הבטיחות - - -

<שוקי שדה: אסור להם לעשות הסעות כאלה.

יפעת שאשא ביטון: שמענו.

יפעת שאשא ביטון: שמעתי את זה, אבל זה מערך שעדיין קיים כמערך ציבורי, הוא עובד, הוא לגיטמי.

<שוקי שדה: רק על כרטיסיות מותר להם.

יפעת שאשא ביטון: על כרטיסיות.

<שוקי שדה: אז תזכירי את זה.

<שוקי שדה: כדאי שתזכירי את זה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<שוקי שדה: כי אחרת תהיה פה הבנה לא נכונה.

יפעת שאשא ביטון: אז הסעות ציבוריות שמסיעות בכרטיסיות, אך ההסעה היא מאורגנת ונותנת מענה באותה שעה רק לתלמידי בתי הספר.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה פשוט שיודגש שהיא מתפקדת כמו הסעת תלמידים לכל דבר ועניין, רק שהתלמיד מכרטס כשהוא עולה.

יפעת שאשא ביטון: זה מספיק ברור?

<שוקי שדה: כן.

יפעת שאשא ביטון: לא, באמת אני שואלת כדי שאנחנו לא - --

<שוקי שדה: לא, לא, זה בסדר.

<שוקי שדה: ברגע שאת אומרת כרטיסיות, אנחנו יודעים למה את מתכוונת.

יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז.

יפעת שאשא ביטון: הנוהל העיקרי שאני רוצה שיעמדו עליו הוא שהילדים לא נוסעים בעמידה.

יפעת שאשא ביטון: כל המוסעים ישובים.

יפעת שאשא ביטון: מי מפקח בעצם על הקבלנים, חוץ מזה שדיברנו על הרכזים?

<קריאה: הרשויות המקומיות, לא?

יפעת שאשא ביטון: זה הרשויות המקומיות?

<שוקי שדה: לא, השלטון המקומי.

יפעת שאשא ביטון: אז אני מבקשת שהפיקוח על ההסעות יהיה יותר אינטנסיבי דרך הרכזים.

יפעת שאשא ביטון: יש רכזי הסעות בכל רשות, זאת העבודה שלהם, הם מקבלים על זה שכר.

יפעת שאשא ביטון: שיהיו מיינדד לסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: יותר יבקרו ויראו גם מי הנהגים.

יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים הקבלן זוכה במכרז, יש לו נהג מסוים, פתאום אנחנו באים איזה בוקר, רואים שזה נהג אחר.

יפעת שאשא ביטון: לוודא שהם עדיין שומרים על כל הסטנדרטים שנדרשים.

יפעת שאשא ביטון: אני פונה למשרד התחבורה בבקשה להתקין תקנות לגבי התקנת עזרים שיסייעו לעקוב אחרי נהיגת הנהג.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שיש גם הצעות חוק שעומדות בנושא.

יפעת שאשא ביטון: מה שיהיה קודם אנחנו נברך על זה.

יפעת שאשא ביטון: הנושא של תשתיות פיזיות בסביבת בית הספר, זה עלה כאן, אבל אנחנו לא מספיק העמקנו.

יפעת שאשא ביטון: הנושא של תשתית פיזית סביב בית ספר הוא עניין אקוטי.

יפעת שאשא ביטון: אם זה התחנות, איפה שמעלים ילדים ומורידים ילדים.

יפעת שאשא ביטון: מעברי חצייה, שהרבה פעמים לא מסומנים כמו שצריך.

יפעת שאשא ביטון: גם כאן זה השלטון המקומי לדעתי עושה, נכון?

<מיכל מנקס: כן.

יפעת שאשא ביטון: עושה בקרה פעם או פעמיים בשנה.

<אבי אזולאי: אנחנו עושים עכשיו סקר בטיחות בכל בתי הספר היסודיים בארץ.

<מירב רפאלי: ונכניס את הנושא של בקרה של הסעות גם במסגרת בקרת רשויות.

יפעת שאשא ביטון: מצוין.

יפעת שאשא ביטון: אז אני מבקשת שהוועדה תקבל את הסקר כאשר יהיו תוצאות, כדי שאנחנו נוכל להתכנס ולראות איך אנחנו גם מיישמים.

<אבי אזולאי: בנושא תשתית.

<מיכל מנקס: רק חשוב לציין לפרוטוקול שזה באחריות הרשות המקומית, אבל תקציב היא לא מקבלת מאגף גורם ממשלתי.

<מיכל מנקס: כל מה שמחוץ לגדר בית הספר, הרשות חייבת – להנגשה – וזה לדיון אחר, ולמעקות בטיחות ולצביעת מעברי חצייה - - -

יפעת שאשא ביטון: והרשות מממנת מתקציבים שלה או שהיא מקבל.

<מיכל מנקס: בדיוק, זה על חשבון הרשות.

יפעת שאשא ביטון: כן, כן, זה ברור.

יפעת שאשא ביטון: השלטון המקומי בעצם עושה את הבדיקה והרשות המקומית צריכה לשאת באחריות התקציבית.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שתישקל שוב הרחבת המענה לכיתות י"א-י"ב שזכאים להסעות מתוקף הרחבת חוק חינוך חובה.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שמשרד החינוך ימצא דרך לפקח על העמותות שהוא מעביר להן כספים.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מדברת על עמותות שעובדות עצמאית ומגייסות כסף בעצמן ועם ההורים וכו'.

יפעת שאשא ביטון: מי שמקבל כסף ממשרד החינוך להסיע תלמידים – שמשרד החינוך יוודא שהם מסיעים אותם לפי הסטנדרטים.

יפעת שאשא ביטון: זה לא שאנחנו ניתן ממיטב כספנו והם יעשו על פי רצונם.

יפעת שאשא ביטון: אז אני מאד מבקשת שיהיה פיקוח גם עליהם.

יפעת שאשא ביטון: צריך לפנות לאוצר בבקשה לבחון הוזלה או איזו שהיא הטבה בביטוח לחברות הסעות שעומדות בכל תקני הבטיחות שנדרשים מהן מתוקף היותן הסעות תלמידים.

יפעת שאשא ביטון: אולי זה יעזור לנו גם לפצות ולשפות שם.

יפעת שאשא ביטון: ואני מזמינה – זו הזמנה – ואתם תעשו עם זה כרצונכם – את השלטון המקומי ואת חברת - איך אתם קוראים לעצמכם?

יפעת שאשא ביטון: ארגון חברות ההסעות בישראל?

<שוקי שדה: כן.

יפעת שאשא ביטון: לשיח.

יפעת שאשא ביטון: רק תזכרו ואם לא תזכרו אז יש פרוטוקול של הדיון, שאתם מוכנים לנסות ולהתאים את התנאים למה שקורה עם הכרטיסיות.

<שוקי שדה: מוכנים לשבת ולשמוע ועל בסיס זה לנסות להתאים, כן.

יפעת שאשא ביטון: כן.

יפעת שאשא ביטון: תשבו, תנהלו שיח.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו נצליח להגיע להסדרה של זה, אז מה טוב.

יפעת שאשא ביטון: יודגש אפילו בכוכבית ובתחילת ההמלצות, שהוועדה חושבת שמלווה אנושי הוא דבר נחוץ בכל הסעה.

יפעת שאשא ביטון: הוא יוכל לסייע רבות בשמירת הבטיחות והתנאים הנאותים במהלך ההסעה.

יפעת שאשא ביטון: במידה והדבר לא מתאפשר באופן המיידי, שיוחזק מערך נאמני הבטיחות ועזרים נוספים כגון מצלמות, שיוכלו לסייע בשמירה על כללי התנהגות נאותים בהסעה.

יפעת שאשא ביטון: מישהו רוצה להוסיף משהו שאולי פספסתי?

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה רבה לכם על הדיון.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נחכה לסקר שלכם ואנחנו נעשה בחינה מחודשת.

יפעת שאשא ביטון: תודה.