ועדת החוקה, חוק ומשפט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 289, 2016-11-16 09:00

ניסן סלומינסקי: בוקר טוב לחברי חברי הכנסת, בוקר טוב לאנשי הממלכה ובוקר טוב למצטרפים אלינו, כולם ברוכים הבאים.

ניסן סלומינסקי: רבותי, מי שנמצא ואינו רוצה שיהיה מצולם - -

<נועה ברודסקי-לוי: גם אם הוא רוצה – ובדיוק על זה תיכף אנחנו נדבר – לפי החוק היום אסור לצלם גם בהסכמה, ולכן אם יש פה מאומצים - -

ניסן סלומינסקי: זאת לא רק הבעיה שלהם, גם הדיון בשידור.

ניסן סלומינסקי: הוועדה משודרת כל הזמן.

יעל גרמן: אני חושבת שזה נורא מוגזם.

יעל גרמן: אף משרד לא יעמיד לדין מישהו שהגיע לדיון בחוק שנוגע לו.

<נועה ברודסקי-לוי: שומעים אותם, ברור שהם יכולים לדבר, פשוט המצלמה לא תכוון אליהם ואחר כך בפרוטוקול צריך לרשום ראשי תיבות.

<נועה ברודסקי-לוי: על זה בדיוק אנחנו דנים, אנחנו רוצים לפתוח את זה, אבל נכון להיום זה לא החוק.

יעל גרמן: בוועדה זכויות הילד היה דיון וצילמו והכול היה בסדר, ולא קרה דבר.

ניסן סלומינסקי: אין לי מושג אם זה נקרא שזה היה בסדר או לא, וגם אני לא בטוח שהם רוצים.

<נועה ברודסקי-לוי: גם בוועדה לזכויות הילד זה פורסם בפרוטוקול בראשי תיבות, בדקתי את זה.

ניסן סלומינסקי: אני מבקש שתהיו מרוכזים באזור אחד, כך שיהיה יותר קל לצלם.

ניסן סלומינסקי: אם תהיו מפוזרים לאורך כל השולחן, אי אפשר יהיה לצלם, כי זו ועדה מצולמת.

ניסן סלומינסקי: אולי כדאי שתהיו כמה שיותר קרובים לכיוון ההוא.

<שירן בן דוד עוזרי: אמנם אני מאומצת, אבל יש לי היתר פרסום מבית משפט, אז איפה זה הצד שכן יכול להצטלם?

<נועה ברודסקי-לוי: בדיוק את זה אנחנו באים לתקן, אבל אנחנו מחויבים לחוק.

ניסן סלומינסקי: אנחנו מחויבים לפחות לומר את זה.

ניסן סלומינסקי: רבותי, יש לנו שלוש הצעות חוק בעניין – הצעת חוק אחת שמובילה יפעת שאשא-ביטון, שהודיעה שהיא תאחר; הצעת חוק שנייה שמוביל אורן חזן עם עוד כמה חברי כנסת, ביניהם חבר הכנסת מקלב; הצעה שלישית של חברת הכנסת יעל גרמן בנפרד.

ניסן סלומינסקי: אנחנו נאפשר קודם כל למציעים להציע, ואחר כך ידברו אנשי הממלכה ואז נשמע את האחרים.

ניסן סלומינסקי: אם הגעת יפעת שאשא, תפתחי את.

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולכם, כבוד יושב הראש, אני קודם כל מברכת ומודה על הדיון.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נמצאים פה בהצעה לתיקון סעיף 34 לחוק האימוץ, כשהרעיון הוא לעשות התאמה מחוק שנקבע לפני הרבה מאוד זמן.

יפעת שאשא ביטון: המציאות השתנתה, החיים דינאמיים והולכים לכיוונים אחרים מאלה שהיו לפני כמה עשורים.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהגיע הזמן לעשות התאמה גם בהיבט של חוק אימוץ מבחינת היכולת של ילדים גם לחיות בשלום עם המעמד של ילד מאומץ וגם לאפשר להם מבחינת החוק לדבר על זה שהם מאומצים.

יפעת שאשא ביטון: התחושה היום שאנחנו די כופים עליהם שתיקה, וכשאנחנו כופים את השתיקה, כאילו אנחנו כופים עליהם איזושהי בושה, מטילים איזשהו וטו חברתי, ואני חושבת שיש לזה עוד הרבה השלכות מעבר להשתקה עצמה.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח מאוד אם נצליח להתקדם היום ולהביא את זה כמה שיותר קרוב להצבעות הבאות.

יעל גרמן: בוקר טוב לכולם וכמובן לאדוני יושב הראש.

יעל גרמן: כמו שאמרה חברתי יפעת שאשא-ביטון, יש כאן עיוות שלא מתאים לזמן.

יעל גרמן: החוק כפי שהוא הוא חוק אנכרוניסטי.

יעל גרמן: בכלל, כל חוק האימוץ להערכתי הוא אנכרוניסטי זקוק לשינוי, אבל היה בו ויש בו עדיין סעיף אחד שצרם במיוחד, וזה אותו סעיף 34 שבו אנחנו רוצים לדון ואותו אנחנו רוצים לבטל.

יעל גרמן: כל שלושת החוקים שלנו ממש זהים, והרצון שלנו הוא לבטל את סעיף 34, כך שתינתן בזכות ובהיתר ועל פי החוק האפשרות לאותם אנשים, גם המאמצים וגם המאומצים, להתגאות – כי זה מה שקורה היום – בכך שהם מאמצים או בכך שהם מאומצים.

אורן אסף חזן: בוקר טוב לכולם, אדוני יושב הראש, אני חושב שמה שקרה כאן רק לפני דקות כשהחברה הנחמדה שאלה איפה הצד שיכול להצטלם כי אני קיבלתי אישור מבית המשפט, מסמל את כל הסיפור.

אורן אסף חזן: בסוף כחברה מתוקנת, במיוחד בעידן החדש ובעידן של הרשתות, אנחנו לא יכולים לגרום לאנשים להרגיש שהם עשו אולי משהו לא בסדר או מישהו בשמם עשה משהו לא בסדר; אנחנו לא יכולים לגרום להם להרגיש שהם שונים מהחברה.

אורן אסף חזן: להפך, אנחנו צריכים לקדם את הפתיחות, לתת לאנשים להבין שאם אדם – חייו או מסלול חייו בגלל סיבה כזו או אחרת היו שונים, הוא שונה מאתנו.

אורן אסף חזן: אמרו פעם, דווקא בערוץ הילדים, זה מצחיק: כולנו שונים וכולנו שווים זה על אותו משקל.

אורן אסף חזן: אני חושב שהגיע הזמן.

אורן אסף חזן: אם פעם היתה בורות - ובעיני זאת בורות – אני חושב שאת הבורות הזאת צריך לתקן.

אורן אסף חזן: אני שמעתי על זה לראשונה, מכאן נולד הרעיון, דבר מאוד טריוויאלי ופשוט.

אורן אסף חזן: אדם יכול להגיד מי הוא, מה הוא ומאיפה הוא בא, בלי בושה, בלי חשש, בלי להרגיש שונה ובגלל זה התכנסנו כאן.

ניסן סלומינסקי: בסדר.

ניסן סלומינסקי: אורי, בבקשה, רק הייתי מציע לא לגנות את הדורות הקודמים.

יפעת שאשא ביטון: זה היה מותאם לאותה תקופה.

ניסן סלומינסקי: יכול להיות שהזמן השתנה, אבל המייסדים עשו הרבה דברים טובים בהרבה תחומים, לא בטוח שכל מה שאנחנו עושים זה רק בגדר תיקון.

אורן אסף חזן: אני כל הזמן אומר לחבר'ה מהשמאל, שהמייסדים עשו דברים טובים ושלא יגידו סתם שהם ממשיכי דרכו של בן-גוריון, אלא שיישמו את זה.

אורן אסף חזן: אני דווקא אתך, אל תדאג, אבל היתה תפיסה מוטעית ואני חושב שהגיע הזמן לשנות אותה.

אורי מקלב: זה לא שהתקופה השתנתה; הסיבות שהיו אז ושהביאו את המחוקקים אז לחוקק את החוק, אותן סיבות נשארו, כדי לשמור על המאמץ ועל המאומץ.

אורי מקלב: מכיוון שאז רצו לשמור על המאמצים ועל המאומצים, היום לטובתם – אני הייתי שותף לדיונים בכנסת, לשם שבאו המאומצים וגם המאמצים.

אורי מקלב: בוא נגיד שזה לא עניין שנוח להם לספר את זה, אלא זה לטובתם ולטובת הסביבה.

אורי מקלב: זה יכול לחזק ולתת ביטחון שהחברה יודעת.

אורי מקלב: פעם יכול להיות שהחברה ראתה דברים כאלה כדבר שצריך להחביא, ילדים בעלי צרכים מיוחדים החביאו והטילו איזה אשמה על ההורים או על עצמם.

אורי מקלב: היום עצם הגילוי ועצם העובדה שהם יכולים לדבר על כך מחזקים אותם ונותנים להם את הכוח.

אורי מקלב: לכן הנסיבות מביאות אותנו לשנות את הדבר הזה.

אורי מקלב: המציעים מגיעים מתוך הפניות, ולא רק בגלל שחלמו על זה בלילה, שהיום הכול פתוח וגם זה צריך להיות פתוח.

ניסן סלומינסקי: אבל אני מבין שההצעות אומרות שבמידה שאחד הצדדים יסרב, יש שינוי בהצעה שלכם.

יפעת שאשא ביטון: נכון, תיכף נצלול פנימה.

יפעת שאשא ביטון: המטרה לסייע ולא לפגוע.

ענת ברקו: בוקר טוב לכולם, תודה אדוני היושב ראש, אני רוצה לברך אותך ואת חברותי וחבריי, כי אני חושבת שחלק מהעצמי של אדם זה להגיד מי הוא ומה הוא.

ענת ברקו: אני זוכרת את הילדים שלי, שכשהיו להם ילדים מאומצים בכיתה, הגישה היתה לומר: אלו ילדים שבחרו בהם ההורים שלהם, אלו ילדים שהם מאוד מיוחדים, הם הציגו את הדברים, או שהיו ילדים שכולם ידעו שהם מאומצים, אבל זה לא היה על השולחן.

ענת ברקו: לכן אני חושבת שההסתרה הזאת גזלה הרבה מאוד אנרגיה גם מהילדים, גם מהוריהם, גם כל מיני ספקולציות.

ענת ברקו: אם שמים את הדברים על השולחן ומדברים עליהם, ברור שזה יותר טוב.

ענת ברקו: אתמול היתה לי שיחה עם גורם בכיר באגף כוח אדם, כי יש למשל בעיות מיוחדות של ילדים מאומצים, חלקם מהם לפחות הגיעו ממצבים של הזנחה ואומצו לא ממש מיד לאחר לידה, אלא לאחר שהות בבתי יתומים שם יש הרבה מאוד לקויות ובעיות מיוחדות.

ענת ברקו: שאלתי אם אפשר שהצבא יתייחס אליהם באופן מיוחד, מדובר במעל ל-500 ילדים כאלה שהגיעו בעיקר ממזרח אירופה.

ענת ברקו: נאמר לי שגם הצבא לא יודע אם הם מאומצים או לא, אם הם לא מוסרים את האינפורמציה הזאת.

ענת ברקו: אני חושבת שלא צריך לתת לזה איזושהי התייחסות של חריגות, אלא לתת את החופש לכל אחד להגיד מה שהוא רוצה להגיד, ולכן זה כל כך חשוב.

ענת ברקו: תודה.

ניסן סלומינסקי: תודה.

ניסן סלומינסקי: אנשי הממלכה, מי יוביל?

<אילת ששון: אני רוצה לפתוח במשפט כדי להעביר את השרביט לאורנה.

<אילת ששון: אני רוצה להגיד תודה לחברי הכנסת, שבעצם התפרצו לדלת פתוחה.

<אילת ששון: במשרד הרווחה התחילו להתקיים דיונים על הצורך לשנות את סעיף 34.

<אילת ששון: נעשו דיונים יפים עם נציגי המאמצים ונציגי המאומצים.

<אילת ששון: אנחנו השופר של אנשי המקצוע בהקשר הזה, ולכן כמו שאדוני יושב הראש שאל, הכוונה שלנו היא לפתוח כמה שאפשר, להגן בצמצום הגנה מלאה על מה שצריך הגנה, ואני מקווה שמצאנו את האיזונים הנכונים, הנוסח הוא עוד לא סופי כמו שהצגנו בפניכם, אבל בגדול יחד עם השותף העיקרי שלנו משרד המשפטים, אני חושבת שהגענו לדבר מאוזן ונכון.

<אורנה הירשפלד: קודם כל, אני לוקחת את ההזדמנות לברך את קבוצת המאומצים, שבעצם הובילה את הדבר שמאוד מאוד חשוב לבקש, ואת זה אמרתי להם בדיונים שהתקיימו.

<אורנה הירשפלד: חברי הכנסת נענו לצורך אמיתי, שהקבוצה הזאת העלתה.

<אורנה הירשפלד: אני מצטרפת למילים שנאמרו, ואולי רוצה להדגיש את אחד הדברים שנאמרו, וזה את שאלת הבחירה.

<אורנה הירשפלד: באמת נוסחו של סעיף 34, כפי שהוא היה קיים עד היום, זה נוסח ששירת תפיסה היסטורית מסוימת של מוסד האימוץ ואיך צריך להתנהג עם זה בחברה, ולשמחתי אני מנהלת את נושא האימוץ בעידן שהתפיסה היא קצת שונה, שאישית גם יותר מתאימה לי.

<אורנה הירשפלד: אבל בעיני צריך לזכור שני דברים מרכזיים – שיש בכל זאת אינטרסים ברי הגנה, שצריכים לקבל ביטוי בנוסחו החדש, והדבר השני זה שאלת הבחירה, בחירה של אדם להגיד האם אני מאומץ או לא מאומץ ולספר את סיפורו או לא לספר.

<אורנה הירשפלד: זה דווקא איזשהו מענה לאמירה שלך, חברת הכנסת ענת ברקו, שאמרת שאפילו הצבא לא יודע.

<אורנה הירשפלד: אני שמחה שהצבא לא יודע.

<אורנה הירשפלד: מי שנכון לו כחלק מתעודת הזהות האישית לספר שהוא מאומץ, זה בסדר.

<אורנה הירשפלד: מי שלא רוצה לספר את תעודת הזהות הזו, זה בסדר.

<אורנה הירשפלד: לכל אדם יש זכות לספר איזה חלקים מחייו שהוא רוצה.

<אורנה הירשפלד: נקודת הבחירה, לדעתי, היא מאוד מאוד חשובה, והיא מאוד מורכבת, מכיוון שבאימוץ יש לו שלושה שותפים – שותף ההורה הביולוגי, שותפים המאמצים והשותף המרכזי שבגינו העניין נעשה זה המאומץ; לשאלת הבחירה, יכול שאחד רוצה אבל השני אינו רוצה וחושש.

<אורנה הירשפלד: בדיוק לאחרונה הייתי עסוקה בשאלה כזאת, שאם ביולוגית מאוד רצתה "לצאת", והיה ברור שאם היא "תצא" עם הסיפור, היא תחשוף מאומץ שלא רצה להיחשף, זאת אומרת שיש פה שאלה מאוד מורכבת, שאני מקווה שהחקיקה תיתן לה מענה.

<אורנה הירשפלד: הדבר הנוסף זה באמת שמירה על האינטרסים.

<אורנה הירשפלד: פה יש שאלה של קטינים ושאלה של חשיפה של דברים שעלולים לפגוע בקטינים או במאומצים או בהורים ביולוגיים.

<אורנה הירשפלד: אני מקווה שמעשה החקיקה ייתן לזה ביטוי, ושיהיה בהצלחה.

<מוריה כהן: אני לא אחזור על דברים שנאמרו, אבל בהמשך לדברים שאורנה אמרה, מדובר באותה מגמה להתיר היום את מה שנאסר ולא מתאים לתקופה הזאת, אבל לשמור על אינטרסים ברי הגנה.

<מוריה כהן: אנחנו ישבנו גם עם המאומצים וגם בתוכנו כדי לנסות למצוא נוסח שלא יפיל את מה שצריך להגן, ומצד שני לא יאסור משהו שצריך לשחרר.

<מוריה כהן: זה יצר מורכבות והעברנו הרבה מאוד נוסחים גם בינינו לבין המאומצים וגם בינינו לבין עצמנו.

<מוריה כהן: גם צריך לזכור שזה איסור פלילי, ואיסור פלילי צריך להיות בהיר.

<מוריה כהן: מבחינה זאת, אנחנו גיבשנו משהו שאנחנו חושבים שבמהות משקף איזון נכון, אבל עדיין אנחנו מרגישים שמשהו בליטוש של הדברים בעולם האיסורים הפליליים ובהיבטים האלה צריך עוד עיבוד.

<מוריה כהן: יכול להיות שכן נצליח להביא לקריאה ראשונה, יכול להיות שלא, נראה לפי התפתחות הדיון היום, אבל צריך עוד עיבוד מסוים של הדבר הזה.

<מוריה כהן: יש פה כמה סוגיות שלא חשבנו שכמדינה אנחנו חכמים יותר מאחרים, ונכון לפתוח בכמה נקודות את השיח פה ולראות ביחד מה אנחנו חושבים שנכון, למשל בסוגיה מי הוא זה שצריך להסכים לפרסום, האם המאומץ, המאמץ וכו'.

ענת ברקו: ברור לי שהורה זה אב ואם, אבל אם יש מקרים שאם ביולוגית מסרה תינוק לאימוץ והאב בכלל לא בתמונה, האם צריך גם לשאול אותו אם הוא מסכים לאימוץ.

יפעת שאשא ביטון: אם הוא לא בתמונה, הוא לא יודע.

ענת ברקו: אם הוא לא יודע, אין שום בעיה?

ענת ברקו: אם הוא כן יודע, צריכים לשאול אותו?

<קריאה: אם הוא רשום בפנקס האימוצים, צריך ליידע אותו.

ניסן סלומינסקי: אנחנו ניכנס לזה, כי זאת שאלה אחת, אבל יש כאן שאלות עוד אפילו מקדימות יותר.

ניסן סלומינסקי: יש לי שאלה ראשונית.

ניסן סלומינסקי: בגדול, כמה מאומצים יש בסך הכול בערך, שלגביהם החוק הזה רלוונטי?

<אורנה הירשפלד: בארכיון השירות למען הילד יש כ-16,000 תיקי אימוץ מלפני קום המדינה.

יעל גרמן: ולכל אחד מהם לפחות שני הורים.

<קריאה: אבל יש גם נפטרים.

ניסן סלומינסקי: אני רק רציתי לדעת סדרי גודל.

ניסן סלומינסקי: כשאתם אומרים שאתם בקשר עם קבוצה, האם הקבוצה הזו מייצגת את הדעה של כל המאומצים, או שיכול להיות שהם מייצגים את עצמם, בלי שאני יודע אפילו מי ומה, ויכול להיות שהקבוצה הגדולה, הדוממת, 10,000 מהמאומצים, מתנגדת לכל מה שאתם מדברים עליו ומציעים?

אורן אסף חזן: אבל אדוני יושב הראש, זה לא ממש רלוונטי.

ניסן סלומינסקי: מניסיוני, אני יודע שכאשר מנסים להגיע להבנות עם גופים מייצגים, דבר ראשון צריכים לברר שהגופים המייצגים – מייצגים לא רק את עצמם, אלא לפחות את הרוב.

ניסן סלומינסקי: הרבה פעמים אנחנו מנהלים משא ומתן עם זאת שבאמת אכפת לה, נלחמת וכו', אבל יכול להיות שהרוב הדומם חושב בכלל אחרת.

ניסן סלומינסקי: זו שאלה מקדימה, שקיימת לא רק פה, אלא בהרבה מקומות.

ניסן סלומינסקי: אפשר להגיד שהחוק הזה לא בא בגין הסכמות או הבנות איתם, אלא זה מה שאנחנו המחוקק או חברי הכנסת חושבים, ואנחנו שמחים שגם המאומצים מסכימים אתנו, אבל גם אם הם לא היו מצטרפים, אנחנו מחוקקים את החוק.

יעל גרמן: משרד הרווחה בעצמו חשב לשנות את החוק.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה פחות רלוונטי מהסיבה הפשוטה, שהחוק מעגן את זכות הבחירה, זאת אומרת: אנחנו מאפשרים את הזכות לבחור.

יפעת שאשא ביטון: כל אחד יחליט אם הוא רוצה לחשוף את עצמו או לא רוצה לחשוף את עצמו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רק מסירים את החובה לשתוק, את העובדה שגזרנו עליהם שתיקה, ואני חושבת שזה השינוי במהותו, נכון?

ניסן סלומינסקי: לא, יש כאן גם הגנות, זאת לא רק הבחירה, אלא יש כאן גם הגנות.

ניסן סלומינסקי: כשידובר על הגנות, יכול להיות שזה יתחיל להיות רלוונטי מאוד.

ניסן סלומינסקי: יכול להיות שאתם אומרים שאין קשר, אנחנו שמחים שהמאומצים מצטרפים אלינו, אבל בלי קשר לזה משרד הרווחה, משדר המשפטים וחברי חברי הכנסת חושבים שהגיע הזמן לתקן את זה, אנחנו שמחים שהקבוצה הזאת תומכת.

ניסן סלומינסקי: את פתחת ואמרת – ולכן אני שואל – שההתעוררות היתה מלמטה, מהמאומצים.

יפעת שאשא ביטון: זה היה משם.

ניסן סלומינסקי: אני אומר שאם זאת היתה הסיבה, צריך לבדוק, אולי הרוב הדומם לא היה חושב כך, האם זה משנה או לא?

<אורנה הירשפלד: אני רוצה להגיב.

<אורנה הירשפלד: אכן הדחיפה להתכנסות בעיקר של המאומצים, ומהותה של הקבוצה – יושבים כאן נציגי הקבוצה, ואפשר לשאול אותם, אני לא אדבר בשמם, כי הפסקנו לדבר בשם המאומצים.

<אורנה הירשפלד: באופן אמיתי, הפעילות של המאומצים נפלה על קרקע פורייה, במובן שאנחנו כאנשי מקצוע חשנו ממה שקורה בשנים האחרונות ומשינויים בתפיסה לגבי האימוץ, שהגיעה העת.

<אורנה הירשפלד: לכן גם לולא הדחיפה והקטליזטור שנעשו באופן ברור על ידי אותה קבוצה, אנחנו חושבים במהות שצריך לעשות שינוי עם שני הדברים שציינתי – בחירה והגנה.

<אורנה הירשפלד: הצורך לשינוי נובע משמיעת הרבה מאוד קולות.

<אורנה הירשפלד: אנחנו שמענו לא רק את הקבוצה, אנחנו שמענו איך אנשים מאומצים, מאמצים והורים ביולוגיים, אבל בעיקר מאמצים ומאומצים, מתמודדים במהלך חיי היום יום, מה קורה עם אותה ילדה שבאה לחידון בטלוויזיה ולא יכולה להגיד שהיא מאומצת.

<אורנה הירשפלד: זו שאלה, כי מצד אחד היא לא יכולה להגיד שהיא מאומצת, ומצד שני אם היא נמסרה כילדה גדולה, אולי היא תיחשף ויאונה לה רע.

<אורנה הירשפלד: כל הזמן יש צורך באיזונים, אבל אנחנו שמענו הרבה מאוד קולות.

<מוריה כהן: בהקשר לאיזונים, יש באמת דברים שהם לא בידיעת המאומצים, מקרים של משרד הרווחה של פניות והטרדות, דברים שלגביהם יכול להיות שהידע שלנו גרם לנו יותר לדעת איך לסייג את הדברים, אבל כתפיסה אני חושבת שיש פה אחדות שבאה משני הכיוונים.

ניסן סלומינסקי: לאור השיחה שהיתה לנו, אני מבין שאתם מרגישים שעדיין חסרים כאן דברים ולא השלמתם, ולכן הרצון שלכם היה שנקיים היום רק דיון ולא נצביע.

ניסן סלומינסקי: מאחר שזאת רק קריאה טרומית, וזה צריך לעבור עוד פעמיים, האם יש אפשרות - - -

יעל גרמן: זה אחרי טרומית, לפני קריאה ראשונה.

אורן אסף חזן: זאת טעות סופר.

ניסן סלומינסקי: זה עבר קריאה טרומית, וזה צריך לעבור אצלנו עוד פעמיים, עכשיו ואחר כך עוד פעם.

ענת ברקו: אפשר לתקן בקריאות הבאות.

ניסן סלומינסקי: בסדר גמור, זה מה שאני שואל, האם אתם מרגישים שלמרות החוסר, אפשר יהיה לאשר את זה לקריאה ראשונה, ובין קריאה ראשונה לשנייה נעשה את כל התיקונים האחרים?

ניסן סלומינסקי: בעומס שאנחנו נמצאים בו – ובגלל חשיבות העניין עשינו את זה עכשיו, אבל הישיבה הבאה, אם תצטרך להיות, תתקיים רק בעוד חודשיים או שלושה.

יפעת שאשא ביטון: לקריאה שנייה ושלישית?

ניסן סלומינסקי: לקריאה לראשונה.

ניסן סלומינסקי: לכן יש חשיבות, אם אפשר, זה תלוי בכם, כי אני לא יודע מה אתם מרגישים שחסר וכמה זה מהותי, כי אם זה מהותי מאוד מאוד מאוד, יכול להיות שזה לא חכם אולי, אבל אם אפשר, יכול להיות ששווה לאשר את זה לקריאה ראשונה ואת התיקונים אפשר יהיה לעשות בין קריאה ראשונה לקריאה שנייה ושלישית.

<מוריה כהן: אתמול אנחנו הרגשנו שאנחנו לא במקום הזה ושיש דברים שהם משמעותיים בעולם הפלילי בעיקר ובניסוחים שאי אפשר להביא את זה לקריאה ראשונה.

<מוריה כהן: גם בעקבות השיחה שלנו והחשש שזה יתרחק, עשינו מאמץ מאוד גדול אתמול עד השעות המאוחרות של הלילה לשפץ את הנוסח – ובגלל אתם גם מקבלים ברגע האחרון את הנוסח.

<מוריה כהן: אנחנו לא יכולים ברגע זה להגיד, האם אנחנו כן נוכל להביא להצבעה, אבל אנחנו נקיים היום את הדיון, ואם תוך כדי הדיון נראה שאין דברים בעייתיים שעולים, יכול להיות שכן.

<מוריה כהן: עשינו את המאמץ, בכל אופן.

יפעת שאשא ביטון: בגלל זה אני אומרת בואו נתקדם.

יפעת שאשא ביטון: אין זמן בכנסת, הכול רץ.

ניסן סלומינסקי: כל מה שאני עושה זה רק כדי שנוכל לקדם.

ניסן סלומינסקי: הם הגיעו במגמה לא להצביע, אתמול המגמה היתה לא להצביע.

יפעת שאשא ביטון: לא, אני יודעת שמהבוקר המגמה היא לקיים את הדיון ולראות שמתחילים לקדם אותו.

ניסן סלומינסקי: היתה לנו שיחה אתמול, אני מנסה לעשות את זה.

<נועה ברודסקי-לוי: אבל צריך לזכור שקודם כל צריך לראות מה עולה פה.

<שירן בן דוד עוזרי: אנחנו התחלנו את המאבק הזה, אבל אנחנו רק התחלנו.

<שירן בן דוד עוזרי: אלינו הצטרפו בפייסבוק עשרות רבות, אם לא מאות, של מאומצים.

<שירן בן דוד עוזרי: הסרטונים שלנו הגיעו לעשרות אלפי צפיות.

<שירן בן דוד עוזרי: הראיה הכי טובה זה המבחר של חברי הכנסת שהגישו את הצעת החוק ונענו, ולכולם זה הגיע מתוך המאבק בפייסבוק ולא משום מקום אחר.

<שירן בן דוד עוזרי: זה אומר דרשני, שאנחנו כאן לא הקול של עצמנו, אלא קול המאומצים.

<שירן בן דוד עוזרי: לא רק זה, אלא גם אלינו הצטרפו נציגי ההורים המאמצים, ויש מאחורינו גם אימהות ביולוגיות, ככה שאני מרשה לעצמי לנפח את החזה ולהגיד: אנחנו פה במאבק בשם כל קהילת האימוץ, אפילו לא רק בשם מאבק המאומצים.

<שירן בן דוד עוזרי: אני רוצה להודות לחברי הכנסת כאן, שהסבירו את החוק כל כך יפה.

<שירן בן דוד עוזרי: אין לי מה להוסיף מעבר, מלבד בקשה אחת – אני מבקשת שעכשיו כשאנחנו נרד ונקרא את החוק, אנחנו נבוא לחוק הזה מתוך הבנה שלקהילת האימוץ מגיעים חופש ביטוי וחופש בחירה, ולזכור שיש חוקים נוספים גם בחוק העונשין, גם בחוק הגנת הפרטיות וגם בצנעת הפרט, שיכולים להגן ולעזור לשמור, ולא רק המאומצים צריכים איזה שריון מיוחד בחקיקה מיוחדת להגנה על כל דבר שעלול להיפגע.

<שירן בן דוד עוזרי: תזכרו שחשובים לנו מאוד חופש הביטוי וחופש הבחירה, ואני מקווה שלאור זה אנחנו ננהל פה את הדיון היום.

<מוריה כהן: אני קוראת – יש פה שני איסורים בסעיף (א) ו-(ב), ו-(ג) יתחיל עם הסיוג, כשהסייג הוא מאוד משמעותי ומאפשר את הפרסום.

<מוריה כהן: ניסינו לעשות את זה בדרך הפוכה ולא הצלחנו לעשות את זה מבחינה ניסוחית, יכול להיות שבקריאה שנייה ושלישית נצליח.

יעל גרמן: מדוע לא לעשות את זה הפוך, להתחיל עם מה מותר ולאחר מכן מה אסור?

<מוריה כהן: קודם כל, איסור פלילי לא כותב מותר, אבל כן כתוב מה אסור.

<מוריה כהן: ניסינו לכתוב את האיסור, שכבר יכתוב את המצומצם, בלי לכתוב את הרחב.

<מוריה כהן: זה יצא ניסוח נורא מסורבל, יכול להיות שנצליח.

<מוריה כהן: אפשר להחליט אם אנחנו נקדם את זה כך או לא.

<מיכל גולד: מה שלא אסור הוא מותר לפי החוק.

<מוריה כהן: אבל אפשר אולי לנסח את האיסור בצורה מסויגת, אבל בואו נלך למהות: "(א) המפרסם שלא כדין בלי רשות בית המשפט, שמם של מאמץ או של מאומץ או דבר אחר העשוי להביא לזיהוים – דינו מאסר שישה חודשים".

<אילת ששון: אני רק רוצה לשים את הדגש המרכזי בשינוי בסעיף הזה.

<אילת ששון: בסעיף המקורי היה המגלה הוא מפרסם, ואיסור הגילוי נשמט כרגע לחלוטין.

יעל גרמן: האם אפשר פחות משישה חודשים?

<מוריה כהן: תיכף תראו את האיסורים.

<מוריה כהן: יש פה שני אינטרסים שאנחנו רוצים להגן עליהם, בגדול – יהיו עוד דברים קטנים – שמאומץ לא ייחשף על ידי ההורה הביולוגי, כשהוא לא רוצה את זה והוא לא בחר לפתוח תיק אימוץ פתאום באים אליו, ומהכיוון השני גם הורה ביולוגי שמסר בסתר, בשקט את הילד לאימוץ, כשמשפחתו וקרוביו לא יודעים, ופתאום דרך הדבר הזה יתגלה הסוד.

<מוריה כהן: אלה שני האינטרסים בגדול שבאים להגן עליהם בתוך המכלול הזה.

מיכאל מלכיאלי: זה עד גיל 18 - - -

<מוריה כהן: עד גיל 18 בכלל זה לא זמן שחושפים לילד את הזהות של ההורים הביולוגיים, זאת גם תפיסת החוק.

<מוריה כהן: מגיל 18 – אגב, זה לא קורה בדרך כלל בגיל 18, זה קורה בסביבות גיל 30, כפי שאורנה תגיד לנו, שבהם נפתחים התיקים.

<מוריה כהן: כל עוד אתה לא בחרת ואתה עוד לא בגיר, ניתן לך את המקום הזה.

ניסן סלומינסקי: לא הבנתי, ההגנות שאת אומרת הן רק עד גיל 18?

<מוריה כהן: לא, אמרתי שההגנות הן מפני החשיפה ההדדית – אחד, של מאומץ כשהוא לא בחר.

ניסן סלומינסקי: היא רלוונטית גם בגיל 25, לא?

<מוריה כהן: גם בגיל 25, אם הוא לא בחר.

ניסן סלומינסקי: חשבתי שהבנתי אחרת, שיש על זה פשיטא.

<מוריה כהן: לא העובדה שאני מאומץ, העובדה שנמסרתי לאימוץ על ידי פלוני כשלא בחרתי והפוך.

<מוריה כהן: "(ב) המגלה או מפרסם שלא כדין בלי רשות בית המשפט את אחד מאלה – דינו מאסר שישה חודשים", ופה נכנס באמת ההורה הביולוגי, פה יש כבר גילוי: (1) שמו של הורה ביולוגי של מאומץ או דבר העשוי להביא לזיהוי כהורהו של המאומץ או זיהויו של המאומץ כילדו, למעט גילוי דבר מסירת ילד לאימוץ שנעשו בידי הורה ביולוגי של מאומץ כשאין בגילוי כדי להביא לזיהויו של המאומץ".

<מוריה כהן: המשמעות פה היא שאסור לגלות משהו שיביא – גם לא לגלות, כי גם הגילוי לפעמים יכול ליצור דברים מאוד מאוד קשים, במיוחד כשאנחנו מדברים על הורים ביולוגיים, אבל הוא יכול להגיד "אני מסרתי ילד לאימוץ" אחרי שנים, ולא להגיד מי ומה, אלא לספר את הכאב שעבר וכו'.

<מוריה כהן: בתוך הדבר הזה יש משהו שנצטרך ללטש, אם בקריאה שנייה ושלישית ואם עכשיו, וזה שבשלב שבו עדיין מתנהלים הליכי אימוץ, בשלב הזה האמירה "אני עכשיו בהליכי אימוץ" עלולה מיניה וביה לחשוף.

<מוריה כהן: לא הגדרנו פה זמנים, אבל יכול להיות שפה אנחנו נצטרך לעבוד על זה.

אורן אסף חזן: את יכולה להוסיף את המשפט "החל מתום תהליך האימוץ".

<מוריה כהן: חשבנו על זה, אבל תיכף תראה שבסעיף הבא יכול להיות שזה נכלל, אבל זה הקו.

ניסן סלומינסקי: זה גם אמור על הצד ההפוך, זאת אומרת שגם ההורה לא יוכל לומר על האימוץ – הוא יוכל להגיד באופן כללי אבל לא עם שם – וגם הילד המאומץ יוכל להגיד "אני ילד מאומץ", אבל לא להגיד את שם ההורים הביולוגיים.

<מוריה כהן: ככל שזה לא משהו שהוא באימוץ פתוח והותר, אבל אם זה לא מותר והוא גילה לבד – לא.

ניסן סלומינסקי: אני אומר שכל זה – כרגע כשמדובר שאין הסכמה, אני מבין.

<קריאה: הסעיף הבא גם יגיד את זה.

אורן אסף חזן: שאלה לסעיף הזה, סתם משהו שעבר לי עכשיו בראש.

אורן אסף חזן: אני לא מומחה, יש פה מי שמבין הרבה יותר ממני, אבל נגיד אדם שנמצא בתהליך – כשאני חושב שאמרנו שאולי נעשה רק אחרי דיון – אולי זה דווקא יכול להיות בסדר שהוא כן ישתף משפחה, חברים שהוא בתהליך.

<מוריה כהן: נקרא סעיפים (2) ו-(3) ואז אני אגיד.

ניסן סלומינסקי: רוב השאלות שלנו באות לידי פתרון בהמשך.

<מוריה כהן: "(2) שמו של המיועד לאמץ או שמו של המיועד לאימוץ או שמו של הורה ביולוגי שהוגשה לגביהם בקשה לפי חוק זה, או דבר אחר העשוי להביא לזיהויים".

<מוריה כהן: כאן אנחנו מדברים על השלב של המיועד, כשאין אימוץ, זה שלב עדיין בתוך התהליך.

<מוריה כהן: אני מוכרחה לומר שיש פה איזה סייג שעלה לנו בדיונים, ושעוד לא נכנס ונצטרך לחשוב עליו.

<מוריה כהן: פה כתוב "המגלה או מפרסם".

<מוריה כהן: בפרסום אנחנו לחלוטין לא רוצים.

<מוריה כהן: עקרונית, בהחלט יכול להיות שמאמץ יכול להגיד לשכנים או לחברים: אני בהליך אימוץ, ואת זה לא בטוח שבגילוי אנחנו רוצים לאסור.

<מוריה כהן: שוב, מצאנו את הפרצה הזאת שחשבנו עליה, אלה דברים שאפשר יהיה להכניס.

<מוריה כהן: "(3) תוכנם של מסמכים שהוגשו לבית המשפט לצורך דיון לפי חוק זה".

<מוריה כהן: אלה דברים שלנצח אנחנו חושבים שלא צריכים להיות.

<נועה ברודסקי-לוי: לגבי (1), זה דומה למה שאמרת גם קודם.

<נועה ברודסקי-לוי: גם כאן יש משהו שאני חושבת שצריך להדק – אולי אפשר באמת לעשות את זה בהמשך – בגלל שזה כולל גם את האיסור של הגילוי, ואנחנו מדברים על כך שלמעשה מאמץ לא יכול לדבר עם המאומץ אפילו על ההורה הביולוגי גם אחרי גיל 18 לפי זה וגם הוא לא יכול לספר לבן-הזוג שלו, זאת אומרת מאומץ בגיר.

<נועה ברודסקי-לוי: אנחנו ממש נכנסים לזה שהם אפילו לא יכולים לספר לאנשים בסביבה הקרובה שלהם.

<קריאה: זו החשיפה.

<נועה ברודסקי-לוי: כן, אם הם יודעים קודם או אחרי החשיפה, זאת אומרת: ברגע שאנחנו אוסרים גם את הגילוי, אנחנו בעצם אוסרים עליהם לדבר אפילו עם הסביבה הכי קרובה.

אורן אסף חזן: פה יש גילוי, פה מותר לגלות בלי שם.

<נועה ברודסקי-לוי: לא, אנחנו עכשיו תחת "המגלה או מפרסם".

אורן אסף חזן: זה נכון שהכותרת היא "המגלה הוא המפרסם", אבל אז הוא מפרש לך מה אסור לגלות או לפרסם.

ניסן סלומינסקי: אבל גם לגלות.

יעל גרמן: לא למחוק את הגילוי.

אורן אסף חזן: קודם כל אין לי מה למחוק את הגילוי, אבל אני מבין מהמשפט הזה שאתה לא יכול לגלות שמסרת דני לאימוץ, אתה יכול להגיד שמסרת ילד לאימוץ, ככה הסעיף מתפרש, זה פתוח לפרשנות.

<מוריה כהן: אבל ההערה שלי היתה שאתה לא יכול לגלות שמסרתי את פלוני לאימוץ, גם אם חוקר פרטי שלך מצא את זה, אבל פה יש הערה אחרת.

<נועה ברודסקי-לוי: המאומץ בגיל 18 לדוגמה פותח את תיק האימוץ ומגלה מי ההורה הביולוגי שלו.

<נועה ברודסקי-לוי: הוא לא יכול לחלוק את זה עם האנשים הכי קרובים שלו, אפילו לא עם המאמץ.

<מוריה כהן: אולי לא התכוונו למי שפתח את תיק האימוץ, אבל גם מי שפתח את תיק האימוץ, בפרסום לא היינו רוצים - - -

<קריאה: הערה נכונה.

יעל גרמן: למחוק את "המגלה או מפרסם".

ענת ברקו: ברגע שאומרים פרסום ולא גילוי - - -

<נועה ברודסקי-לוי: אבל השאר הוא גם, אז לא רצינו כל מילה לפצל.

ענת ברקו: בינינו, אכפו את העניין הזה?

ענת ברקו: היו תביעות כאלה?

<שירן בן דוד עוזרי: לא היו תביעות, אבל אנחנו לא הורשינו להיות בתקשורת, גם בפייסבוק זו היתה עבירה.

יעל גרמן: אבל אף אחד לא ישב בכלא.

ענת ברקו: ומישהו תבע מישהו?

ניסן סלומינסקי: בואו נעשה את זה באופן מסודר.

ניסן סלומינסקי: העלו את הנושא של המגלה, אמרתם שאתם אתנו, אתם יכולים לעשות איזשהו שינוי כרגע כדי שזה יתקדם?

<מוריה כהן: צריך יהיה לחשוב על נוסח שברגע שנפתח תיק האימוץ, הקטע הזה חל על פרסום ולא על גילוי.

<נועה ברודסקי-לוי: אבל זה גם לא משנה אם זה לפני או אחרי, כי גם אם הם יודעים בשלב מוקדם יותר בין המאמץ למאומץ, אנחנו צריכים לחשוב לגבי הסביבה הכי קרובה.

<מוריה כהן: היתה הערה כזו.

<מוריה כהן: אני חושבת שלכתוב איסור פלילי על שיחה בין מאמץ למאומץ, זה קצת להיכנס לאיזה מקום – אנחנו יותר מדברים על הסביבה, על מסביב.

יעל גרמן: אבל שהחוק לא ירמז, כי את רואה שלמרות שאף אחד לא נכנס לכלא, הם חששו ולא יכלו להופיע.

ניסן סלומינסקי: אנחנו גם לא מדברים על העונש, אלא האם יש איסור או אין איסור.

<מוריה כהן: אני מוכרחה להגיד שהיה איזה ניסוח שדיבר על השיחה ביניהם, ואני חשבתי שהאיסור הפלילי לא צריך להיכנס.

ניסן סלומינסקי: אולי תרשמו לכם את זה.

ניסן סלומינסקי: אם איכשר דרא לקראת סוף הישיבה ואם נחליט כן להצביע, תחשבו על זה ותראו אם כן או לא.

<נועה ברודסקי-לוי: חברת הכנסת ברקו יצאה, אבל רציתי לענות לה וגם למה שאמרה מוריה.

<נועה ברודסקי-לוי: בכל זאת קובעים איסור פלילי, ולכן בין אם אוכפים את זה או לא אוכפים את זה, יש פה משמעות מאוד גדולה ומאוד צריך להיזהר.

ניסן סלומינסקי: על זה מדברים, אם יש איסור או לא – על זה אנחנו מדברים.

ניסן סלומינסקי: אם אוכפים את זה או לא, זה כבר סיפור נפרד.

אורן אסף חזן: זה שלא אוכפים, זה רק מקל עלינו לבטל את זה.

ב.ס: אני אב מאמץ ואני יושב ראש משפחתא שזה קהילת האימוץ של ישראל.

ב.ס: בחוק הזה, כשהוא בא גם בתוקף של אנשי מקצוע, כשהורה מאמץ מקבל ילד וקורא את החוק ומישהו אומר לו: אסור אפילו לגלות – כל הגישה שלו והטיפול בילד הופכים להיות סוד.

ב.ס: זאת הופכת להיות מחלה שלא מדברים עליה, לא מטפלים בה.

ב.ס: המון חברות בעשורים האחרונים הבינו שזה לא נכון, שלא צריך להתבייש.

ב.ס: אין שום קהילה שמתביישת היום לעומת לפני 20 שנה, ואם אנחנו משאירים באיזשהו מקום איסור של גילוי, זה אומר שאני צריך לחשוב אם זה טוב לילד שלי או לא טוב לילד שלי.

ב.ס: מדינת ישראל, אחרי שניסתה לעשות כול מה שאפשר כדי לעזור לילדים, הביאה אותם לבתי ילדים ולמשפחות אומנה ואמרה: כלו כל הקיצים, לא מצאנו פתרון, אנחנו מעבירים אותם להורים שיש להם אינטואיציה טובה ואנחנו סומכים עליהם שיעשו את העבודה הכי טובה.

ב.ס: במקום הם קושרים להם את הידיים, כי הם אומרים: אל תגלו לאף אחד, אל תספרו; אם יש לכם צרות, אל תשתפו אף אחד.

ב.ס: חלק מזה שהתפרצנו לדלת פתוחה זה מפני שגם השירות למען הילד הבין שהלקוחות – פוגשים אותם פעמיים, ביום שמסרו לאימוץ וביום שמישהו מחליט שהוא רוצה לפתוח תיק אימוץ, ובכל השלבים האלה שההורים נאבקים וכשאומרים שראש אכ"א מזהה שיש 500 מאומצים בוגרים שיש להם קשיים, אף אחד בדרך לא עצר ואמר: רגע, אולי זה קשור לאימוץ?

ב.ס: אולי היינו צריכים להתייחס לזה אחרת?

ב.ס: כי זה סוד, זה סוד נורא, מי רוצה לדבר עליו בכלל?

ב.ס: כהורה, אנחנו אלה שצריכים לשמור על עצמנו, שחס וחלילה לא יבואו ההורים הביולוגיים ו"יחטפו לנו את הילדים" – לא, הנכון הוא לחנך את הדור החדש של המאמצים, שזאת לא בושה, זאת חובה.

ב.ס: צריך לדעת להתייחס לזה בצורה הנכונה.

<נועה ברודסקי-לוי: רק כדי להבהיר שהכוונה פה – תיכף נעבור לסעיף הבא, שכן מתכוונים לאפשר הרבה יותר – לדברים הכי בסיסיים שמיד איילת תסביר אותם.

<נועה ברודסקי-לוי: אין פה כוונה לאסור את כל הגילוי, אלא באמת הכוונה כאן היתה לחסות על הפרטים המזהים של מי שלא הסכים להיחשף.

יעל גרמן: כאן אפשר להשתמש בחיוב ולסייג את החיוב.

<אילת ששון: אני רוצה לעשות כאן טיפה סדר בעניין.

<אילת ששון: אני לא סתם אמרתי בסעיף הראשון, שאנחנו השמטנו את איסור הגילוי.

<אילת ששון: השמטנו את איסור הגילוי, זאת גם תפיסת העולם בעשורים האחרונים בשירות למען הילד.

<אילת ששון: כשמגיעות משפחות – תקן אותי אם אני טועה – שמציעות את עצמן להיות משפחה מאמצת, בפירוש אחד הדברים שבוחנים איתן זה היכולת שלהן להתמודד עם סיפור האימוץ כסיפור על השולחן, כסיפור של גאווה מבחינת מה שהם עושים, כמשהו גלוי בוודאי ביחסים בינם לבין הילד אבל גם ביחסים כלפי הסביבה.

<אילת ששון: זה חלק מהבדיקה של היכולת להיות הורה מאמץ היום.

<אילת ששון: כן חשבנו שיש מקום להכניס איסור גילוי.

<אילת ששון: אולי הסעיף קצת כתוב משפטי וקצת מסורבל.

<אילת ששון: דיברת על מה שקורה בארצנו.

<אילת ששון: בארצנו הקטנטונת גילוי שיש בו זהות של הורה ביולוגי יכול להחזיר את ההורה הביולוגי הזה כבומרנג אל הילד, כשהילד עוד לא בשל.

<אילת ששון: בכוונה אני מדברת על ילד, אני מדברת על קטינים, אבל אני אכניס לכאן גם את הבגירים.

<אילת ששון: לפני שנתיים או שלוש קיבלנו פסק דין בתיק של בגיר שהורה ביולוגי בגילוי סיפר למישהו ואמר: אלה ואלה הפרטים של הילד שלי, ההוא גלגל את זה הלאה, ובא אדם שלישי ואמר: רגע, נדמה לי שכל הפרטים שאתה מספר נורא מתאימים למישהו שאני מכיר, וההורה הביולוגי הזה דפק אצל הבגיר הזה בדלת ואמר: שלום, אני אימא שלך, אני אבא שלך והוא הרס לו את החיים, זה הרעיד את העולמות שלו.

<אילת ששון: באמצעות איסור הגילוי, אנחנו באמת התמקדנו בנושא של ההורים הביולוגיים.

<אילת ששון: אנחנו חושבים שגם הקישור אל ההורה הביולוגי הוא זכותו של המאומץ לקבל החלטה בגיל שהמחוקק מאפשר לו, האם, מתי ובאיזו דרך, החוק קובע את הדרך, וכן צריך להבין שהאיסור הזה הוא מאוד מאוד מצומצם.

<אילת ששון: לכן גם מוריה הדגישה שאנחנו - - -

יפעת שאשא ביטון: לוקחים מקרה קצה.

<אילת ששון: אנחנו נכונים לקרוא מחדש את האופן שבו יצא הניסוח של הסעיף שנוסח בלילה, כדי לראות אם נפלו לתוכו דברים שלא התכוונו לחסום, אבל אני בפירוש אומרת כאן על השולחן, שיש דברים שאנחנו כתפיסת עולם חושבים שצריך לחסום.

<אורנה הירשפלד: אני שומעת היטב את מה שב.

<אורנה הירשפלד: ס אומר, ובאמת צריך את האיזון.

<אורנה הירשפלד: יכול להיות – אני באמת לא משפטנית – שחסר משהו של אמירה מאוד ברורה עם הפרדה בין משהו מזהה ומשהו לא מזהה.

<אורנה הירשפלד: זאת אמירה חיובית.

יפעת שאשא ביטון: כתוב פה ברחל בתך הקטנה.

<אורנה הירשפלד: כשאני קוראת כהדיוט, לא כעורכת דין - - -

יפעת שאשא ביטון: כתוב "שמו...

יפעת שאשא ביטון: דבר...

יפעת שאשא ביטון: העשוי להביא לזיהויים", ממש כתוב ברחל בתך הקטנה.

יפעת שאשא ביטון: אני מתקשה להבין למה אנחנו מסתובבים סביב זה.

<אילת ששון: ומדובר בסעיף שהוא פלילי, ולכן הוא חייב להיות כתוב מאוד מאוד - - -

<אורנה הירשפלד: אני מבינה, אבל אני חושבת שחסר שם את החיוב.

אורן אסף חזן: יש הבדל בין הסיפור שאת סיפרת, שהוא הגיוני – שאם הורה, אב או אם מספרים: מסרתי את פלוני או אלמוני בגיל כך וכך וזה מתגלגל ומגיע והוא מגלה מי הבן שלו או הבת שלו, ואגב, אני מכיר סיפור מאוד מאוד דומה לזה של חברה שלי – לבין הילד עצמו.

אורן אסף חזן: מצד שני, אני גם מכיר את השכונה שלי, שבית לידנו היה ילד מאומץ, ותמיד אמרו: שקט, אסור לדבר על זה כאילו הוא מצורע.

אורן אסף חזן: אני יכול לקבל כשזה בא מכיוון ההורה שמוסר, אבל אני לא יכול לקבל כשזה מכיוון הילד, הילדה או ההורים שחיים את החיים, כי את בעצמך בדברים שאמרת יוצאת מתוך גישה שאפשר לדבר על הדברים כמות שהם על השולחן.

אורן אסף חזן: אפשר לעשות את השינוי הזה פה בתוך הסעיף, שהגילוי יתייחס לכל.

יפעת שאשא ביטון: אבל אם הילד לא רוצה לחשוף?

יפעת שאשא ביטון: אם אני מאומצת ואני לא רוצה לחשוף ולא רוצה לגלות?

אורן אסף חזן: זה לא מחייב.

יפעת שאשא ביטון: אז גמרנו, זה מה שהם נתנו.

<מוריה כהן: אנחנו נעשה את המאמץ בכל זאת להגיד משהו פוזיטיבי.

<מוריה כהן: אני יכולה להגיד שניסינו ולא מצאנו כרגע.

<מוריה כהן: אם נצליח, נבהיר שהיום שלא קיים יותר איסור גילוי שלא קשור לזהות הורים ביולוגיים.

<מוריה כהן: הועלתה פה טענה – ואני חושבת שנשאיר אותה באמת לקריאה שנייה ושלישית – אחרי שהמידע הגיע באופן לגיטימי, מה גבולותיו.

<מוריה כהן: בוא נשאיר את זה, כולנו באותה רוח שאנחנו חושבים שזה צריך להיות.

<ג.י: אני חושב שאחד הקווים הברורים שהתחלתם לצייר כאן, שהוא מאוד חשוב, זה הקו בין קטינים לבין בגירים.

<ג.י: כל מה שאנחנו עושים זה ליצור את ההגנה, שאיתה אנחנו מסכימים לחלוטין שהיא נחוצה איפה שצריך סודיות מוחלטת, ואיפה שלא צריך סודיות – לשחרר, כשזה בדיוק מה שאתם עושים.

<ג.י: סעיף (ב)(1) מדבר על איסור גילוי של שמו של הורה ביולוגי.

<ג.י: המצב היחיד שבו אני יכול כמישהו שאומץ לדעת את שמו של ההורה הביולוגי כדין זה לפתוח תיק אימוץ, ואם הוגשה בקשה למפגש, אז אני אקבל את האינפורמציה, ובלאו הכי אם קיבלתי את האינפורמציה, ההורה הביולוגי כבר יודע שאני מקבל את האינפורמציה.

<ג.י: מה קורה עם גילוי מהסוג הזה, שאני יודע מי הוא והוא יודע מי אני, הכול נעשה כדין, אבל לשנינו אסור לגלות לאחרים?

<מוריה כהן: זה מה שאמרתי עכשיו, אבל יש לי שלא כדין ויש לי חקירות פרטיות ויש כל מיני דברים שאותם אני לא רוצה.

<מוריה כהן: העובדה שמישהו הצליח לאתר את פלוני, גם בגיר, כבנו, כשהוא עכשיו יגלה ויפרסם את זה, ואולי הוא רוצה את הסודיות שלו או הפוך, היא האסורה.

<ג.י: שירן דיברה קודם על מקרים שאנחנו מביאים.

<ג.י: אפשר להביא אנקדוטות כדי להוכיח כל דבר, אבל את העובדות בשטח אתם יודעים יותר טוב מאתנו.

<ג.י: רוב המקרים של מאומצים בגירים, בין אם הם רוצים לדעת או לא רוצים לדעת, הרוב הדומם של המקרים שאנחנו לא שומעים עליהם זה שאף אחד לא הרס לאף אחד את החיים, אנשים מקסימום פגשו אחד את השני.

<ג.י: המפגש היה אולי כואב, קשה, אבל זה התנהל בין שני אנשים בגירים, שאני חושב שאנחנו כחברה לא יכולים לכפות עליהם עזרה, אנחנו צריכים להציע להם עזרה אם אנחנו יכולים – ואני בעד ליווי בתהליכים מהסוג הזה – אבל לא לכפות על אנשים את העזרה הזאת.

<ג.י: תנו לאנשים בגירים להסתדר ביניהם, הם מסתדרים.

<ג.י: ברוב המכריע של המקרים אין קטסטרופות.

<ג.י: אין קטסטרופות, לא כאן ולא בשום מקום בעולם.

<ג.י: אז להגן בחירוף נפש על מה שצריך להגן עליו – אני בעד, אבל איפה שלא צריך להגן – אם אני אצטרך הגנה ממדינת ישראל, אני אפנה למדינת ישראל ואבקש אותה.

<ג.י: עד היום הגנו בעל כורחי, על כולנו, על המאמצים, על המאומצים ועל ההורים הביולוגיים.

<מוריה כהן: לטעמי, מה שכתוב פה אומר את מה שאתה אומר.

ג.י: את המשפטנית, לא אני.

<מוריה כהן: ושוב, בכפוף לנקודה שהועלתה.

<נועה ברודסקי-לוי: כן עולה משהו שגם צריך לחשוב עליו כחלק מההידוק של הנוסח פה.

<נועה ברודסקי-לוי: אמרנו שאם יש הסכמה של כולם – וזה לא עולה מהסעיף, כי אם יש הסכמה של כולם ואם כולם כבר בגירים – לכאורה לפי האיסור פה, אפילו אם יש לו קשר עם ההורה הביולוגי, לכאורה הוא לא יכול לספר אפילו לאף אחד.

<אילת ששון: אנחנו נשקול את זה, אבל אני כן חייבת להגיד שעולה מכאן השאלה הנוספת שמתבקשת, מה קורה אם אחד הצדדים לא מסכים, שגם היא שאלה.

<נועה ברודסקי-לוי: כן כן, אמרתי בהסכמה.

אורן אסף חזן: מאוד פשוט, היא דיברה על הסכמה.

ניסן סלומינסקי: אם יש הסכמה, זה פשוט.

ניסן סלומינסקי: אם אין הסכמה של אחד, בעיקר של ההורים הביולוגיים - - -

<נועה ברודסקי-לוי: אז אתה לא יכול.

<מוריה כהן: נועה, אולי אפשר ב-(ג) כעוד אפשרות של משהו שמותר.

<מוריה כהן: שם מדובר על כל ההסכמות שמאפשרות.

יפעת שאשא ביטון: אפשר לכתוב: היה וניתנה הסכמה על ידי כל הצדדים - - -

<מוריה כהן: שתבינו מה המורכבות.

<מוריה כהן: כל פעם שישבנו עלה איזשהו מקרה שאולי לא כיסינו אותו.

ר.ס: אני אבא מאמץ.

ר.ס: יש לי שני ילדים מאומצים ויש לי ילדה ביולוגית.

ר.ס: אני רוצה להגיד שאנחנו לא חיים בפחד מההורים הביולוגיים.

ר.ס: אנחנו אמנם אימצנו בחוץ לארץ, אבל זה לא חלק מחיי היום יום שלנו.

ר.ס: זה מקרים מאוד קיצוניים ולא המקרה המייצג, אבל הדברים האחרים הם בבית שלנו – כל העניין של הגילוי, מתי מספרים, למי מספרים, איך מספרים, מה כותבים בפייסבוק לפי החוק.

ר.ס: כל הדברים האלה הם חלק מהיום יום אצלנו בבית, כשרואים תכנית טלוויזיה, למה המאומצים עם פיקסלים על הפנים.

ר.ס: אני מסכים עם ג.י שיש הגנות שאנחנו לא רוצים.

ר.ס: פה צריך לקחת בחשבון שיש אולי מקרים קיצוניים, אבל מעבר לזה יש יום יום שלנו, שאתם לא מעורבים בו.

<ר.ב: אני מהתנועה לזכויות המאומצים.

<ר.ב: אני מרגישה את עצמי "עבריינית סדרתית" מזה שנים, כי אני מדברת על האימוץ בגלוי כפרסום בכל דבר, כי אני חושבת שכך זה צריך להיות.

<ר.ב: אפשר לחשוב איך לעשות סייג, לא לקחת את הקיצון ולהחיל אותו על כולם.

<ר.ב: לעשות לכולם ובמקרה קיצון כך וכך.

<ר.ב: אבל מישהו יכול להכריח אותי לא להגיד את שמה של האישה שילדה אותי?

<ר.ב: למה?

<ר.ב: אני צריכה להתבייש בזה?

<ר.ב: זה אני.

<קריאה: אולי היא לא רצתה?

ר.ב: אי אפשר לשאול אותה.

<שירן בן דוד עוזרי: עד מתי זה גם ילך אתנו?

ניסן סלומינסקי: אם היא חיה ויכול להיות שזה יפגע בה - - -

<ב.ס: אז לא מפרסמים.

<שירן בן דוד עוזרי: אז לא מפרסמים, אבל אנחנו עומדים על כך שיש להוריד את הגילוי.

ניסן סלומינסקי: מה זה לא מפרסמים?

ניסן סלומינסקי: אם היא מדברת על זה, זה כבר מתגלגל.

יעל גרמן: ואם יש אחים?

ניסן סלומינסקי: אני לא יודע, יכולים להיות הרבה דברים, יש המון נקודות.

<אילת ששון: גם חלק מהאנשים שילדם נמסר לאימוץ, עם כל הכאב שבדבר, בונים לעצמם חיים חדשים שלהם, כשהעובדה שנמסר ילד שלהם לאימוץ לא קיימת בחיים החדשים שלהם.

ניסן סלומינסקי: זה יכול לנפץ להם את עולמם שלהם.

<קריאה: זה גם יכול שלא.

<ג.י: ההגנה הזאת שאת מדברת עליה לא הובטחה מעולם, לא עוגנה בחוק מעולם.

<ג.י: מאז ומעולם, מאז שנחקק חוק האימוץ הישראלי הראשון ב-1960, האפשרות ששמם יימסר למאומץ בגיל 18 היתה קיימת.

ניסן סלומינסקי: לא, זה בסדר.

<קריאה: מאה אחוז, אבל לא בדרך הזו.

<אילת ששון: אבל מאז ומעולם אסור היה על המאומץ לגלות את זה.

<שירן בן דוד עוזרי: לא נכון.

<מוריה כהן: אנחנו מדברים על מצבים שלא נפתח תיק האימוץ כדין, מצבים שבהם הגיע המידע, והמידע הזה כרגע לא הגיע כדין.

<ר.ב: מקרי קיצון.

<קריאה: זה לא מקרי קיצון.

<עדי חן: לנו ידוע שלפני חודש הוגש לשרת המשפטים דוח מסכם של ועדת גרוס.

<עדי חן: יש שם התייחסות לעניין הפרסום והגילוי.

<עדי חן: אנחנו מבקשים שהדוח הזה יידון וההמלצות של הוועדה יאומצו.

<מוריה כהן: אני רק רוצה לתקן, הדוח הודפס, הוא עוד לא הוגש לשרים.

<עדי חן: הוא הוגש לשרה, עד כמה שידוע לנו.

<מוריה כהן: אני במקרה מכירה את הנושא הזה כמי שריכזה אותו, זה עוד לא הוגש לשרים, אבל בהחלט במסגרת הדיונים שלנו לקחנו את הדברים, גם הדברים שכתובים בדוח, גם נוסח מסוים של הצעה התחשבנו בו ושקלנו אותו, ובתוך הדברים שכאן מעוגנים הדברים.

<מוריה כהן: אני רוצה להזכיר, שבוועדת שרים לחקיקה בעבר אמרנו: נמתין לוועדת גרוס, נמתין לוועדת גרוס.

<מוריה כהן: היה לחץ מצד המאומצים ומצד חברי הכנסת כן לקדם את זה, ובמקרה הזה נענינו, במפורש תוך שקילה של המגמה – היא לא פורסמה, אנחנו חלק מכירים אותה – בדבר הזה.

<מוריה כהן: יש דברים מסוימים שהם לא אחד לאחד אותו דבר, אני מניחה שבקריאה שנייה ושלישית זה כבר יהיה בפנינו.

<עדי חן: אבל שדוח הוועדה יהיה על השולחן.

ניסן סלומינסקי: חלק מהפתרון לשאלות טמון גם בהמשך, אז בוא נקרא, נגלה את כל התמונה ואז מי שירצה, יוכל להעיר על אחת מהנקודות.

ניסן סלומינסקי: כל מי שיש לו מה להעיר במהלך ההקראה ירשום, ובסוף אחרי שנראה את כל התמונה, יכול להיות שההערות או השאלות תיעלמנה, ואולי לא.

ניסן סלומינסקי: מוריה, תקראי הלאה ונראה את התמונה כולה או את המסגרת שלה.

<מוריה כהן: מצדה, אולי תקראי את החלקים של ההגבלה של האיסור של הפרסום.

<מוריה כהן: עכשיו זה סייגים לפרסום, שלא נוגעים לעניין של הורה ביולוגי, אלא לעצם העובדה מישהו מאומץ.

<מצדה מצלאוי: למעשה, סעיף (ג) זה סעיף שבו אנחנו מתירים את הפרסום, והפרדנו את זה לגבי בגירים ולגבי קטינים.

<מצדה מצלאוי: "(ג) הוראת סעיף קטן (א) לא יחולו על – (1) פרסום שנעשה על ידי מאומץ בגיר או מאמץ של מאומץ בגיר או בהסכמת אחד מהם ובלבד שלא יהיה בפרסום בכדי לגלות את שמו של הורהו הביולוגי של המאומץ או דבר אחר העשוי להביא לזיהויו".

<מצדה מצלאוי: בהקשר הזה, זה הסעיף שמתייחס לבגירים.

<מצדה מצלאוי: אמרנו שאם זה נעשה בהסכמתם או בהסכמתו של המאומץ הבגיר או בהסכמתו של המאמץ שלו, הוא יוכל לפרסם, ובלבד שלא יהיה בזה כדי להביא לזיהויו של ההורה הביולוגי.

אורן אסף חזן: אבל משהו לא ברור בסעיף.

ניסן סלומינסקי: לא, אמרנו שנשאל אחר כך.

ניסן סלומינסקי: אולי בהמשך יש לזה פתרון.

אורן אסף חזן: אבל יש פה משהו שלא ברור, סעיף (1) גם ככה מדבר על פרסום השם - - -

ניסן סלומינסקי: נשמע את הכול, תרשום לך את זה, ואחר כך תוכל לשאול.

ניסן סלומינסקי: תמשיכי בבקשה.

<מוריה כהן: אתה אומר שאת הסייג שבסוף לא צריך, כי זה כבר נכלל.

אורן אסף חזן: הוא מופיע בסעיף (ב), למה צריך להכניס אותו עוד פעם?

<מוריה כהן: זה להבהרה, זה באמת לא לב הדבר.

<מוריה כהן: אגב, לגבי (1) היתה לנו דילמה – וזה אחד הנושאים שחשבנו שהוא לדיון בוועדה – האם כשמדברים על פרסום, צריך הסכמה של המאומץ ולא מעניין אותי הסכמה של המאמץ, האם המאמץ יכול בלי הסכמת המאומץ, האם כל אחד מהם לבד.

<מוריה כהן: כרגע לקחנו את זה הכי פתוח, כל אחד מהם יכול לבד, זאת סוגיה לדיון, אין לנו פה עמדה מאוד נחרצת.

<מוריה כהן: המאומצים שסברו שנכון לכל אחד מהם.

<ג.י: אנשים מבוגרים יסתדרו עם ההורים המבוגרים, בואו לא ניכנס לתוך המשפחה.

<מוריה כהן: בדיוק, זו היתה הגישה ואנחנו הלכנו איתה.

<כרמית פולק-כהן: מה קורה לגבי קטינים?

<קריאה: לא לא, זה בגירים, מדברים על בגירים.

ניסן סלומינסקי: רבותי, לכן ביקשתי שנמשיך.

ניסן סלומינסקי: תקראו ותסבירו, ואחר כך יישאלו השאלות.

<מצדה מצלאוי: "(2) פרסום שנעשה על ידי מאמץ של מאומץ קטין או בהסכמתו ואם מלאו לקטין 9 שנים – גם בהסכמת המאומץ, ובלבד שלא יהיה בפרסום כדי לגלות את שמו של הורהו הביולוגי של המאומץ או דבר אחר העשוי להביא לזיהויו והוא אינו כולל פרטים העשויים להביא לזיהויו של הקטין כילדו".

<מצדה מצלאוי: פה ההגנה גם לגבי זיהוי של ההורה הביולוגי וגם לגבי הזיהוי של המאומץ.

<מצדה מצלאוי: בהקשר הזה מדובר בקטין.

<נועה ברודסקי-לוי: להבהרה, כאן התוספת היא שלא רק שזה לא יביא לזיהוי של ההורה הביולוגי כדי להגן על ההורה הביולוגי, אלא גם כדי שזה לא יחשוף את הקטין, כך שיזהו אותו כילדו של אותו הורה.

אורן אסף חזן: אתם מרחיבים שוב את זכות הפרסום, לא עשינו דבר, זאת אותה גברת של סעיף 34(ב), רק במילים אחרות.

<נועה ברודסקי-לוי: נבהיר שיכול להיות שלא צריך באמת את הסיפא של פסקה (1), זה יכול להיות שזה באמת מיותר, אנחנו יכולים לבחון את זה אחר כך, כי זה באמת חוזר על מה שכתוב ב-(ב), אבל האמירה פה היא דווקא שכל פרסום בהסכמה של המאמץ או של המאומץ הבגירים מותרים.

יעל גרמן: זה חיובי.

ניסן סלומינסקי: זה בדיוק מה שרצינו לפרט, מה שרצינו לשנות ב-34.

יפעת שאשא ביטון: זאת הנימה החיובית ששקלתם להכניס.

יעל גרמן: אני מאוד אוהבת את הנוסח הזה.

יעל גרמן: הוא ברור, הוא חיובי.

<אילת ששון: לגבי סעיף (2), זה משהו ששמנו לב אליו רק הבוקר, שמאחר שההגדרה של מאמץ ומאומץ בסעיף 1א למיטב זכרונו בחוק האימוץ מכילה את זה גם עוד לפני מתן צו אימוץ, הנושא של פרסום לגבי קטין חייב להיעשות רק לאחר מתן צו אימוץ.

<אילת ששון: אנחנו בוודאי לא רוצים להרשות לא למאמץ ולא למאומץ לצאת בפרסום, כשעוד לא הושלם ההליך.

<אילת ששון: צריך להוסיף פה "ובלבד שניתן כבר צו אימוץ".

<מצדה מצלאוי: (ד) זה סעיף שמתייחס לסייג שבסעיף (ג)(1) לגבי בגירים.

<מצדה מצלאוי: "(ד) על אף האמור בסעיף קטן (ג)(1) – (1) היה למאומץ בגיר אח או אחות קטינים שאומצו, תידרש הסכמת הוריהם המאמצים של האח או האחות, ואם מלאו להם 9 שנים גם הסכמתם, אם הפרסום עשוי להביא לזיהויים של הקטינים".

<מצדה מצלאוי: זאת אומרת שאם יש למאומץ בגיר אח קטין, עד שהקטין שזה אחיו מגיע לגיל 18, תידרש גם הסכמתו של המאמץ, בהתאם לכלל שקבוע בסעיף (ב)(2) לגבי קטינים.

<עדי חן: מדובר בסוגיה שהיא מאוד מאוד מורכבת.

<עדי חן: קשה לי להבין, ילד בגיל תשע, אפשר לשאול אותו, אתה רוצה להיות עם אבא או עם אימא, בנושאי משמורת, אפשר להעלות מה קורה בבית, אבל לעניין אימוץ והשלכות האימוץ, קשה לי להבין איך ילד בן 9 יכול.

<ב.ס: מה ההשלכות של האימוץ?

<עדי חן: אתה מדבר על מקרים קלאסיים שאין בהם בעיה.

<עדי חן: לי ידוע על מקרים שילדים – אם הנושא של האימוץ שלהם ייחשף, זה יביא להרבה מאוד בעיות.

<ב.ס: תני לי דוגמה.

<עדי חן: לדוגמה?

<עדי חן: אני אתן לך דוגמה.

<מוריה כהן: עדי, זה לא במקום ההורה המאמץ, זה בנוסף להורה המאמץ.

<מוריה כהן: בחוק אימוץ ילדים קבוע גיל תשע כגיל שצריך פה את הסכמת המאומץ.

<מוריה כהן: אנחנו נותנים פה כבוד בסך הכול למאומץ בהקשר הזה.

<מוריה כהן: אפשר היה לכתוב גיל אחר, אבל כיוון שזה כבר קבוע תשע, חשבנו שזה נכון.

ניסן סלומינסקי: בואו ניתן להם לקרוא את הכול, כי אנחנו עושים את אותה טעות.

ניסן סלומינסקי: תקראו את הכול, תסבירו ואז כל אחד שירצה, יוכל לשאול את השאלות שלו, כי יכול להיות שחלק מהשאלות ייעלמו אחרי שנשמע את ההמשך.

ניסן סלומינסקי: תקראו ותסבירו.

<מוריה כהן: ביחס למה שאמרה עורכת הדין חן, אין לי התנגדות שאנחנו נכתוב בדברי ההסבר שלקראת הקריאה השנייה והשלישית ייבחנו גם מסקנות ועדת גרוס בהקשר הזה.

<מוריה כהן: אני רק אומרת שזה עוד לא פורסם, לכן אי אפשר עכשיו.

<מוריה כהן: אני אומרת את זה לפרוטוקול, שזה רק ברגע שזה יפורסם.

<מוריה כהן: זה בהדפסה עכשיו, זה פשוט עוד לא הוגש.

<מוריה כהן: אני רוצה להגיד לפרוטוקול, שאנחנו נביא את הנוסח ואת הדברים.

<עדי חן: תודה רבה.

<מצדה מצלאוי: "(2) היה למאומץ בגיר אח או אחות בגירים והפרסום עשוי להביא לזיהויים בידי הוריהם הביולוגיים, תידרש גם הסכמתם של האח או האחות לפרסום".

<מצדה מצלאוי: גם פה הרציונל היה שאם יש לך אח בגיר, ואם אנחנו רוצים שגם יישמע קולו ותהיה לו גם זכות בחירה, ברגע שהפרסום עשוי להביא גם לזיהוי שלו על ידי ההורים הביולוגיים, אנחנו נרצה גם את הסכמתו לפרסום.

<אילת ששון: כשהרעיון הוא שכל עוד יש אח או אחות קטינים - -

ניסן סלומינסקי: - - שהוא יודע עליהם.

<אילת ששון: - - שהם מאומצים אתו, זה עלול להביא את ההורים הביולוגיים לזהות - -

ניסן סלומינסקי: אם הם מאומצים במשפחות אחרות?

<אילת ששון: אז זה לא עלול להביא לידי זיהוי.

<אילת ששון: גם אם הם בגירים וגם אם הם קטינים, זאת הסיטואציה של אחים שמאומצים ביחד בדרך כלל, ולכן ברגע שאתה יוצר משהו שעלול להביא לכך שההורה יחזור אליך, זה חושף גם את האח שלך.

<אילת ששון: אם הוא קטין, אנחנו נאסור את זה עד שהוא יגיע להיות בגיר.

<אילת ששון: כשהוא בגיר, תידרש גם ההסכמה שלו, כי אם הוא לא רוצה, אתם במחלוקת ותלכו לבית משפט שיכריע זכותו של מי גוברת, יש כאן סעיף.

<קריאה: אילת, צריך להוסיף "שאומצו" גם ב-(2).

יעל גרמן: שאומצו, יחד אתו דרך אגב.

ניסן סלומינסקי: לכן שאלתי את זה.

<מצדה מצלאוי: (ה) זה סעיף כללי, סעיף שיקול הדעת של בית המשפט.

<מצדה מצלאוי: "(ה) בית המשפט רשאי להתיר גילוי ופרסום פרטים האסורים בגילוי או בפרסום לפי סעיף זה, או לאסור פרסום שהותר לפי סעיף קטן (ג), אם ראה כי קיימות נסיבות מיוחדות המצדיקות זאת, ואם היה המאומץ קטין – אם ראה כי טובתו לעשות כן".

יעל גרמן: זה קיים גם היום, לא?

<מוריה כהן: מה שלא קיים פה זה שפתחנו את איסור הפרסום והגילוי, שלא היו קודם, ולא אפשרנו עכשיו לאסור את הכול, אבל ביחס לדלתא הזאת של נסיבות מיוחדות - - -

אורן אסף חזן: נסיבות מיוחדות - - -

<מוריה כהן: רק על החלק הזה שפתחנו.

<מוריה כהן: בעיקר הכוונה היא למצבים שבהם להורים הביולוגיים אין המידע שבגללו יש פה איזשהו חשש לפגיעה בקטין, וכן יש פה איזושהי סיבה שבגללה יש להיזהר.

<מוריה כהן: לפעמים הם לא יודעים מה קורה מאחורי הקלעים בעניין החיפוש שלהם וכו'.

<אילת ששון: שזה בעצם הסעיף שגם מאפשר את הפנייה לבית משפט בין אחים בגירים, כשאחד רוצה לפרסם והשני מתנגד.

<מצדה מצלאוי: אני ממשיכה לקרוא: "(ו) לעניין סעיפים קטנים (א) ו-(ב) אין נפקא מינה אם המאמץ או המאומץ כבר גילו או פרסמו בעבר פרט מהפרטים שגילויים או פרסומם אסור בהתאם להוראות הסעיפים הנזכרים, או שהסכימו בעבר לגילוי או לפרסום כאמור".

<מצדה מצלאוי: העובדה שפרסמת בעבר משהו שאסור לפרסום, לא אומרת שהיה מותר לך לפרסם.

<מוריה כהן: שעכשיו כולם יכולים לפרסם את זה, והתקשורת יכולה בעיקר לפרסם את זה.

<מצדה מצלאוי: "(ז) הוראות סעיף זה יחולו גם לעניין אימוץ בין ארצי.

<מצדה מצלאוי: (ח) סעיף זה אינו בא לגרוע מהוראות סעיף 70 לחוק בתי המשפט (נוסח משולב), התשמ"ד-1984".

<מצדה מצלאוי: סעיף (ט) הוא סעיף ההגדרות: "(ט) בסעיף זה – "דבר העשוי להביא לזיהוי" – בין על ידי כלל הציבור ובין על ידי סביבתו הקרובה; "הורה ביולוגי" – למעט הורה ביולוגי שילדו אומץ על ידי בן זוגו".

<מצדה מצלאוי: בהקשר הזה, רצינו למנוע את הסייג של הזיהוי, אם האימוץ נעשה על ידי בן-זוג של הורה ביולוגי.

<קריאה: אז אין בעיה.

<מצדה מצלאוי: "פרסום" – כמשמעותו בסעיף 34כד לחוק העונשין".

<מוריה כהן: באימוץ בתוך המשפחה ברמה של בן-זוג שמאמץ את הילד של ההורה הביולוגי, אין לנו סיבה פה לקבוע את הסודיות הזאת.

יעל גרמן: יפה מאוד, כל דבר שלקולא.

יעל גרמן: ..

<נועה ברודסקי-לוי: קודם כל, לעניין ההגדרה של הפרסום, אני חושבת שכן צריך לחשוב בכל זאת איך אנחנו עושים את ההבחנה בין גילוי לבין פרסום, כי לדוגמה פרסום לפי סעיף 34כד כן כולל גם לדוגמה גילוי של הדברים בפני איזשהו קהל וציבור, וזאת שאלה אם גם כשזה לא מפורסם בתקשורת, אנחנו רוצים לכלול את זה, וגם האם הפייסבוק נחשב כפרסום, כגילוי, אם הוא לקבוצת חברים מסוימת.

<נועה ברודסקי-לוי: אלה דברים שאני חושבת שכדאי להבהיר ולהחליט מה רוצים לקבוע פה.

<נועה ברודסקי-לוי: עלו פה כמה דברים שאני חושבת שכדאי להדק, אבל מעבר לזה הנושא של הסכמה של או המאמץ או המאומץ זה בהחלט משהו שצריך להחליט מה רוצים לקבוע בו.

<מוריה כהן: עושה רושם פה, שחושבים לאפשר לכל אחד מהם.

יעל גרמן: כן, בוודאי, תשאירי את זה כך.

<נועה ברודסקי-לוי: אני משלימה את מה שאמרתי קודם לגבי הנושא של פרסום וגילוי, צריך לזכור שכל דבר שאנחנו כן אוסרים פה זה לעבירה פלילית גם על קטין, וצריך כמובן להיזהר מאוד, ולכן חשוב מאוד איך נגדיר את הדברים.

יעל גרמן: יש לי שאלה או הערה.

יעל גרמן: מה לגבי דברים שלא העלינו עכשיו ונחשוב עליהם בין הקריאה הראשונה לשנייה והשלישית?

<קריאה: ניתן.

יעל גרמן: יופי.

יעל גרמן: בכל זאת, לשקול אם אפשר פחות מחצי שנה.

יעל גרמן: עדיין אנחנו לא מדברים על עבריינים, ובדרך כלל אם זה נעשה, זה נעשה בשוגג, לא בכוונה תחילה.

ניסן סלומינסקי: אם בשוגג, הוא לא ייכנס בכלל.

<קריאה: בואו נחשוב על אמצעי תקשורת.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת, אחרי שפתחנו כל כך הרבה ואנחנו בסופו של דבר רוצים ליצור הגנה על מי שבאמת זקוק לה, צריך להבין - - -

ניסן סלומינסקי: ואם זה שוגג, הוא לא יקבל בכלל, לא בטוח שהוא יקבל.

יעל גרמן: זאת היתה הערה ראשונה.

יעל גרמן: הערה שנייה, אני מבקשת לשקול בסעיף (ב) למחוק את "המגלה", לדבר רק על המפרסם ובכלל לרכך אותו.

יפעת שאשא ביטון: אבל אם את מגלה שם של הורה ביולוגי, ואת יכולה ליצור בעיה – כתוב ברחל בתך הקטנה "שמו של הורה ביולוגי".

יעל גרמן: יש הבדל בין מגלה למפרסם.

אורן אסף חזן: אמרנו שנעשה את זה לעניין הגילוי, בלי עניין השם.

אורן אסף חזן: מהסעיף הזה מתפרש כאילו אתה לא יכול גם לספר בכלל.

יפעת שאשא ביטון: לא נכון, רק אם אתה מגלה את שמו, שמו של הורה או דבר העשוי להביא לזיהויו.

יעל גרמן: המאמץ גילה את שמו למאומץ בחדר הסגור.

יפעת שאשא ביטון: את זה אמרנו שאנחנו נזקק.

<נועה ברודסקי-לוי: זה לא אומר שצריך למחוק את כל הגילוי, אלא אולי לסביבה הקרובה, צריך לחשוב על זה.

יפעת שאשא ביטון: אז הם אמרו שהם יזקקו או עכשיו או לקראת הקריאה השנייה והשלישית.

<ב.ס: גם בעניין הגילוי וגם בעניין העונש שאמרה חברת הכנסת יעל גרמן, אני מסכים שיש מקרים קיצוניים, שבהם מישהו צריך הגנה.

<ב.ס: החוק הזה לא היה חוק אכיף, הוא היה כמעט כמו חוק איסור עבודה בשבת, הוא חוק שקיים ואף אחד לא אוכף אותו.

<ב.ס: כדי שנוכל להגן על אותם אנשים, אולי כדאי לחשוב האם כדאי שיהיה משהו שהרשויות ירגישו נוח לסייע לאותם אנשים שזקוקים להגנה.

<ב.ס: בעניין הגילוי הרי קשה מאוד יהיה לדעת מאיפה זה התגלגל ומי זה שאמר ראשון ועשה.

<ב.ס: נציגת לשכת עורכי הדין דיברה על הגיל.

<ב.ס: כהורים מאמצים, אנחנו קיבלנו אחריות על הילד, אנחנו יכולים להחליט, האם אנחנו לוקחים אותו לניתוח, לטפל בו, גם את זה אנחנו יכולים להחליט אם לפרסם או לא.

<ב.ס: זה לא אסון, קיבלנו אחריות, גם קיבלנו תעודה.

<ב.ס: בניגוד להורים אחרים, יש לי תעודה על הקיר.

יפעת שאשא ביטון: אבל מותר לך לפרסם, רק לא את ההורה הביולוגי.

<עדי חן: כן, אבל אני מדברת גם על מקרים קיצוניים.

יפעת שאשא ביטון: אבל המקרים הקיצוניים מעוגנים.

<ר.ס: המסר בחוק שהיה קיים מבחינתנו הוא היה המסר הבעייתי ביום יום, כי הוא קישר בין סוד לבושה, לאימוץ.

<ר.ס: הנוסח החדש הזה שאנחנו לוקחים אותו הביתה לא משנה הרבה את המסר, הוא עדיין מקשר בין ההורים הביולוגיים לסוד, לבושה.

<ר.ס: מבחינתי בבית הוא לא משנה הרבה את העניין הזה.

<ר.ס: החוק כמו שהיה לא היה נאכף.

<ר.ס: אנשים מפורסמים התראיינו בתקשורת, ויש זמרים שידוע שהתראיינו בעניין הזה.

<ר.ס: זה לא נאכף וביום יום זה היה המסר.

<ר.ס: עם הנוסח המסורבל הזה שהורים מאמצים צריכים לקרוא ולהבין, מבחינת היום יום שלנו זה לא משנה הרבה.

<נועה ברודסקי-לוי: קודם כל, לגבי הנוסח זה בהחלט משהו שאני גם חושבת שאנחנו צריכים לחשוב איך לנסח את זה.

<נועה ברודסקי-לוי: אני יודעת שעשיתם הרבה עבודה לקראת הדיון היום ואולי אולי לחשוב עוד קצת על הנוסח, אבל השינוי פה – ונכון שקשה להבין אותו, כי כדרכו של חוק הוא מנוסח בצורה מאוד משפטית עם כל הסייגים ואז זה מורכב – אבל יש פה שינוי מהותי.

<נועה ברודסקי-לוי: הכלל הופך להיות שהגילוי מותר ושהפרסום מותר בהסכמה של המאמץ, בהסכמת הקטין כשהוא בגיל תשע ומעלה, ואם זה בגיר בהסכמה של המאמץ או המאומץ.

<נועה ברודסקי-לוי: יש פה שינוי מאוד משמעותי.

<נועה ברודסקי-לוי: זה נכון שזה מנוסח בצורה מסורבלת שאולי קשה להבין את המסר, אבל זה מה שכתוב וזה מה שמוצע.

<שירן בן דוד עוזרי: אני חייב להגיב, זה משהו מאוד משמעותי.

ניסן סלומינסקי: אם תתפרצי, אני לא אתן לך.

ניסן סלומינסקי: אני כבר מגיע אליך.

ניסן סלומינסקי: כולם רוצים לדבר, נגיע לכל אחד.

<שירן בן דוד עוזרי: זה מוטעה.

<נועה ברודסקי-לוי: מה שבעיקר אסור זה לחשוף את הפרטים של ההורה המזהים לאחרים, כדי לא לפגוע בפרטיות שלו.

<נועה ברודסקי-לוי: אבל המסר מאוד מאוד שונה פה ממה שהיה בסעיף הקיים.

<כרמית פולק-כהן: גם בתגובה לדברים שאת אמרת, אני חושבת שדווקא המתווה שהוצע פה, לגבי קטינים בכל אופן – מבחינתי אני מתייחסת לקטינים – הוא דווקא מאוד מכבד את הקטינים ונותן להם גם את המקום לבוא לידי ביטוי.

<כרמית פולק-כהן: תשע זה פשוט גיל שנקבע בגלל שהוא תואם את הגילאים שנמצאים בחוק, ובעיניי הוא דווקא מתווה מאוד מכבד.

<כרמית פולק-כהן: כמו שנועה אמרה, אני יודעת שזה קשה להבין שיש פה שינוי, אבל השינוי פה מאוד מאוד משמעותי, הוא בסוף שומר על התכליות של הצעות החוק שהונחו פה, התכליות שמתירות פרסום.

<כרמית פולק-כהן: שוב אני אומרת, שזה מאוד קשה להבין את זה, אבל הוא שומר על התכליות של ההצעות שהונחו.

<כרמית פולק-כהן: אולי אחר כך צריך יהיה לעשות איזה שהן הבהרות, אבל תדעו שזה שינוי משמעותי, ובעיני גם מאוד מכבד לילדים.

<שירן בן דוד עוזרי: חשוב לי להבהיר, שאמנם בנושא של איסור פרסום התקדמנו, אבל בנושא של איסור גילוי הלכנו אחורה.

<שירן בן דוד עוזרי: בחוק הקיים כיום למאומץ ולהורה מאמץ מותר לגלות, סעיף 34(ב): "הוראות סעיף זה, למעט איסור הפרסום [זאת אומרת רק לגבי הגילוי] לא יחולו על מאמץ ומאומץ לעניין האימוץ שהם צדדים לו, ועל גילוי שנעשה בהסכמתם, בתום לב ולטובת המאומץ", זאת אומרת: כשאתם דנים כאן אחרי המאבק של המאומצים, איך לשלול לנו את זכויות הגילוי.

יפעת שאשא ביטון: למה?

יפעת שאשא ביטון: לא, ממש לא.

<שירן בן דוד עוזרי: כן, עכשיו שמים לנו סייגים.

<שירן בן דוד עוזרי: איסור הגילוי היה מותר.

אורן אסף חזן: היא צודקת, רק איסור פרסום.

<שירן בן דוד עוזרי: בגלל זה היום מנסים לשים סייגים לאיסור גילוי.

<שירן בן דוד עוזרי: לגבי קטינים, מילא, אבל לגבי בגירים, אנחנו לא חושבים שצריך להיות כאן שום סייג לאיסור הגילוי, יש חוק הגנת הפרטיות, חוק צנעת הפרט, חוקים פליליים, הטרדה מאיימת, תשמשו בהם במקרי קיצון, לא על חשבוננו.

אורן אסף חזן: כשאני הגשתי את החוק שלי, ביקשתי דבר פשוט, לעשות תיקון ל-34, להוריד את "למעט איסור הפרסום", כי באמת לגילוי לא היתה התייחסות, וזה יכול להיות נכון, אבל לכן אמרנו שכדי להתקדם אפשר להסתכל על זה ככה ואז לעשות את כל ההכנות האלה, גם אתם מהצד שלכם, גם לנו.

אורן אסף חזן: גם אני רוצה לשבת ולקרוא את זה, יש לי הרבה הערות לגבי הדבר הזה ולא לכולן אני יכול להסכים, אבל אני חושב שהדבר הכי נכון לעשות זה להתקדם עם זה כמו שזה, כי זה בסיס טוב.

אורן אסף חזן: הקושי העיקרי היה הדבר הכי טריוויאלי, שאדם מחליט היום להשתתף אפילו באיזו תכנית טלוויזיה ולא יכול לספר את הסיפור האישי שלו.

אורן אסף חזן: הוא רוצה להופיע, רוצה לשיר ולא יכול לספר את הסיפור האישי שלו.

<שירן בן דוד עוזרי: אנחנו בעד להתקדם לגמרי, אבל - - -

יפעת שאשא ביטון: אתם יכולתם בחוק הקודם לגלות בחברה, בבית ספר?

<שירן בן דוד עוזרי: כן, באחד לאחד.

<שירן בן דוד עוזרי: כל מה שלא נכנס להגדרה פרסום, יכולנו לעשות.

יעל גרמן: חברים, בואו נעשה לרגע סדר.

יפעת שאשא ביטון: יעל גרמן, זה בסדר שאת עושה סדר, אני עוד רוצה להתייחס.

יעל גרמן: זה בסדר גמור.

יעל גרמן: אני אתן לך את זכות הדיבור, אני רק לא רוצה שיהיו צעקות.

יפעת שאשא ביטון: הסייג שאנחנו מתייחסים אליו לגבי הגילוי זה רק גילוי של שם, נכון?

יפעת שאשא ביטון: של הורה ביולוגי.

<שירן בן דוד עוזרי: אני חזרתי מפתיחת תיק האימוץ שלי וסיפרתי להורים שלי מי האישה שמסרה אותי לאימוץ.

יפעת שאשא ביטון: למי יכולת לספר?

<שירן בן דוד עוזרי: להורים שלי, לבן זוג שלי.

יפעת שאשא ביטון: אבל את זה – זה יתיר, השאלה אם יכולת לספר מי ההורה הביולוגי שלך לסביבה, לחברה?

<שירן בן דוד עוזרי: לא ברבים, ביחידים כן, יכולתי לספר גם לחברה הכי טובה שלי.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה יעוגן, זה בדיוק הסעיף שאנחנו אמרנו שאנחנו נעגן לקריאה שנייה ושלישית.

<שירן בן דוד עוזרי: אין בעיה, רק אמרתי שחשוב לנו מאוד לשים על השולחן, שהחוק היום התיר לנו גילוי, ואנחנו לא רוצים ללכת אחורה.

יפעת שאשא ביטון: גילוי אחד לאחד בסביבה הקרובה, אבל את זה אנחנו נסדר.

<שירן בן דוד עוזרי: אני אומרת רק לא ללכת אחורה, אנחנו בקטע של להתקדם.

יעל גרמן: אני מבקשת בכל זאת שמוריה תתייחס להערה, ולראות אם אפשר כמו שביקשתי לרכך ולתת איזשהו נוסח שבאמת מבטא את השינוי, כדי שיהיה גם שינוי בגישה, כמו שהעירו המאמצים והמאומצים.

יעל גרמן: אורן, לאחר מכן מוריה ואז ג.י.

אורן אסף חזן: סעיף 34 המקורי כותב "המגלה או המפרסם" ואז הסייג שלו אומר:

אורן אסף חזן: הוראות פרסום זה, למעט איסור הפרסום, זאת אומרת שכל השאר לא חל עליהם.

אורן אסף חזן: בתחילת השיחה שלנו פה אמרנו כולנו, שהמילה מגלה בהתחלה היא לא טובה, בלי קשר למה ששירן עכשיו העירה לתשומת לבנו.

אורן אסף חזן: יש דבר אחד נכון במה שהיא אומרת ויש גם דבר אחד נכון בתהליך שאנחנו עוברים – אנחנו לא רוצים ללכת אחורה, כי אחרת נמצא את עצמנו יושבים פה על חוק חדש בעוד חצי שנה, שנה או שנתיים, כי זה ייצור מערבולת.

אורן אסף חזן: אם היה משהו שיכולתם לחיות אתו עד היום, בין אם ידעתם את זה ובין אם לא ידעתם, אבל יכולתם לחיות אתו עד היום כי הוא אפשר את הדבר הזה, רצוי שעם מה שהיה קיים, נשמור על הקיים ונלך אתו קדימה.

<מוריה כהן: את הסעיף הזה אפשר גם להחזיר את מה שקיים לנוסחו הקיים.

<מוריה כהן: להבנתנו, יש פה כפילות מסוימת, ואני לא חושבת שהוא מתיר חשיפה של הורים ביולוגיים.

<שירן בן דוד עוזרי: אוקי, אז אנחנו מבקשים אותו.

<מוריה כהן: אין לי בעיה, אבל אני רק חושבת שאז צריך לעבד טיפה את הדברים.

אורן אסף חזן: זה בדיוק מה שאני הצעתי, לשבת ולעבור על זה.

<מוריה כהן: לא התכוונו לאסור את מה שמותר היום.

יעל גרמן: בקשתך נענתה.

<מוריה כהן: זה רק יוצר איזה כפילות.

<שירן בן דוד עוזרי: אנחנו נישן יותר טוב בלילה.

יעל גרמן: מוריה תסתדר עם זה.

ג.י: אני רוצה להגיד משהו מאוד כללי, ובגלל שאנחנו לקראת סיום, לעלות רגע ל-30,000 רגל.

ג.י: אני בתחום האימוץ 53 שנה, זה אומר מהיום שנולדתי.

ג.י: האימוץ ה"מודרני" במתכונת הנוכחית שלו התחיל באמצע המאה התשע-עשרה.

ג.י: מאז ועד היום כל הנושא של הסוד – אנחנו מדברים על עשרות שנים בכל העולם, אנחנו מנהלים פה דיון כשלכם זה דבר שבשגרה – כמויות האנשים שהיו "בתוך הדבר הזה" ושהדבר הזה השפיע עליהם, עלינו, כי אימוץ זה כורח, אף אחד לא בוחר בו.

ג.י: הקולגות שלנו, של התנועה לזכויות מאומצים בארצות הברית ובאנגליה היו בשוק, כשהם שמעו שיש סעיף 34 כזה בחוק.

ג.י: רק רציתי לעלות 30,000 רגל כדי לסיים בטון חיובי, שנשב ונשבור את השיניים בין קריאה ראשונה לבין קריאה שנייה ושלישית על הדבר הזה.

ג.י: יש פה חתיכת היסטוריה מאוד גדולה גם לאחור וגם קדימה.

ג.י: לכם זה דבר שבשגרה, זאת העבודה שלכם, לנו זאת היסטוריה.

יעל גרמן: אני שמחה שאתה אמרת את זה, כי אני גם רציתי להגיד שנכון שאני לא מתה על הנוסח והייתי מעדיפה נוסח חיובי, שבתוך נוסח החוק אנחנו נשדר את מה שבעיקר ההורים המאמצים, אבל גם המאומצים, רוצים שיהיה מסר שאומר: די, גמרנו לבושה.

יעל גרמן: זה דבר שהוא נכון.

יעל גרמן: אני כן רוצה להעיר למה שאמר ר.ס, שאני חושבת שאף אחד לא ייגש לקרוא את החוק.

יעל גרמן: אני רוצה לומר לך, שמעטים מאוד בכלל קוראים חוקים.

יעל גרמן: המסר של החוק הזה, כפי שהוא יתבטא בתקשורת ועל ידכם הוא החשוב, ולהערכתי המסר מבטא: ביטלנו את סעיף 34, ביטלנו את האיסור להזדהות ולגלות.

יעל גרמן: נכון, יש פה סייגים, אבל הסייגים זה ה"אבל", העיקר הוא הביטול, ולהערכתי זה המסר שעובר, ואני מסכימה עם ג.י.

יעל גרמן: אני רוצה לשאול אתכן, אם אנחנו יכולים באמת להעביר את זה לקריאה ראשונה ואת כל ה-fine-tuning, לרבות ההערה של שירן, לעשות בין קריאה ראשונה לקריאה שנייה ושלישית.

<שירן בן דוד עוזרי: מוריה, זה חודש האימוץ, אז זה יהיה מאוד מרגש לעשות את זה בחודש האימוץ.

אורן אסף חזן: אין סיבה שלא, הם הגישו את הנוסח הזה.

<מוריה כהן: קודם כל, עלו פה כמה דברים, שאני חושבת שהם דורשים ליבון והסכמה.

<מוריה כהן: זאת גם קצת שאלה, אם אנחנו רוצים להעביר אותה כפי שהיא לקריאה ראשונה, או שאנחנו מעדיפים לא.

<מוריה כהן: זאת שאלה - - -

יעל גרמן: אנחנו רוצים להעביר לקריאה ראשונה.

אורן אסף חזן: גם בגלל הבירוקרטיה.

יעל גרמן: אני רוצה לומר עוד משהו שהוא פוליטי, כולנו יודעים שלאחר קריאה ראשונה – והיה אם יקרה משהו, ואני לא יודעת אם יקרה או לא יקרה, אבל אם יקרה משהו, אפשר להחיל על זה דין רציפות.

יעל גרמן: לפני הקריאה הראשונה, כל התהליך יצטרך להתחיל מחדש.

יעל גרמן: בואו נעגן את זה בקריאה ראשונה.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת גרמן, אנחנו נשב פה עוד כמה חודשים ונעביר את זה בקריאה שנייה ושלישית ונעביר עוד חוקים גם בעוד שנתיים.

יעל גרמן: זה בסדר, זאת לא היתה הערה צינית, אלא זאת היתה הערה מניסיון.

<מוריה כהן: אתם שמעתם בקול שלי שלא אמרתי התנגדות, אבל נועה, חשוב לי שיהיו לנו פתוחות כל האופציות לקראת קריאה שנייה ושלישית, גם לשקול את הדברים של גרוס שכבר יהיו על השולחן, וגם לשבת ולראות את הדברים שעלו כאן, שחלקם ניסוחיים, חלקם מהותיים ולדון בהם.

<נועה ברודסקי-לוי: צריך להצביע גם על מיזוג.

יפעת שאשא ביטון: למה מיזוג ולא הצמדה?

<נועה ברודסקי-לוי: הצמדה זה אומר שזה עובר כשלוש הצעות חוק פרטיות כל אחת לחוד ומצביעים על כל אחת.

יעל גרמן: אותו נוסח.

<נועה ברודסקי-לוי: לא, זה הצמדה.

<נועה ברודסקי-לוי: מיזוג זה אומר שהן מתמזגות כולן להצעת חוק אחת, ובעיקרון אין סיבה להביא את זה כשלוש נפרדות.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מקבלת.

יפעת שאשא ביטון: הבנתי אתמול שיש הבדל מאוד משמעותי בסיפור הזה, אבל מה שיגידו אנשי המקצוע.

אורן אסף חזן: כי בסוף אם יש הצעה אחת, רק המגיש הראשון - - -

<נועה ברודסקי-לוי: לא, כולם רשומים שם.

יפעת שאשא ביטון: לא לא לא, מה זה רשומים?

<נועה ברודוסקי-לוי: כשאנחנו ממזגים, כולם רשומים בהצעת החוק.

<אסף פרידמן: גם אפשר לבקש רשות דיבור, אם אין הסתייגויות, ולהעלות את זה.

יפעת שאשא ביטון: יש בעיה מבחינה מקצועית עם הנושא של הצמדה או מיזוג?

<נועה ברודסקי-לוי: לקריאה ראשונה עוד אפשר אולי להצביע על שלושה בנפרד, אבל לקריאה שנייה ושלישית אנחנו לא יכולים להביא שלוש הצעות חוק זהות.

יפעת שאשא ביטון: עשינו את זה אין סוף פעמים.

יפעת שאשא ביטון: אז לפחות בקריאה ראשונה נצמיד אותן.

יעל גרמן: בסדר גמור, לקריאה ראשונה הצמדה, ולקראת השנייה והשלישית.

יעל גרמן: האם אפשר להצביע בלי היושב ראש?

<אסף פרידמן: טכנית אפשר הכול - -

<נועה ברודסקי-לוי: - - הוא ביקש לחכות.

<קריאה: נכבד אותו.

<נועה ברודסקי-לוי: לגבי השאלות שעלו פה מבחינת הנוסח, קודם כל כן צריך רק לקבוע מה אומרים לגבי ההערה של שירן.

<מוריה כהן: לגבי ההערה של שירן, הסכמנו שהסעיף כפי שקיים היום שמתיר את הגילוי יופיע.

<מוריה כהן: זה קשה לי קצת, כי יש דברים שהם טיפה כפילותיים וסותרים, אבל אני לא רוצה למעט ממה שקיים.

<מוריה כהן: מהותית אנחנו לא רוצים לצמצם את מה שהיום מופיע.

<שירן בן דוד עוזרי: יופי, אז רק להכניס את הסעיף.

<מוריה כהן: אני לא בטוחה אם זה מצמצם או לא - - -

<נועה ברודסקי-לוי: - - - ביחד לנסח, גם את הנושא הזה, אבל גם לעשות כל מיני שינויי נוסח.

יעל גרמן: מוסמכים בשמחה.

<מוריה כהן: אני לא רוצה שישתמע, למשל מהסעיף הזה, שאפשר עכשיו לספר לכל ההורים הביולוגיים, רק להגיד את זה לטובת המאומץ והכול בסדר.

<מוריה כהן: זה לא בדיוק ככה, זאת לא משמעות הסעיף.

<נועה ברודסקי-לוי: הכוונה שסעיף (ב) יישאר כמו שהוא?

יפעת שאשא ביטון: לא, שהוא יתיר גילוי לסביבה הקרובה ולא ברבים.

ניסן סלומינסקי: מוריה, מה אמרת?

ניסן סלומינסקי: לא שמעתי אותך.

<מוריה כהן: כולנו חושבים שהסעיף כפי שהוא מנוסח היום לא כל כך מוצלח.

<מוריה כהן: אני חושבת שבחאפ לאפ לנסח עכשיו איזה משהו חילופי לא יהיה נכון, להוריד את זה אולי משדר שאנחנו רוצים למעט, אז אולי הרע במיעוט זה לכתוב את זה כך.

אורן אסף חזן: היה חילוף מוצלח, יעל גרמן עשתה עבודה טובה בניהול, היה פה שקט.

<נועה ברודסקי-לוי: אני צריכה להבין וגם הוועדה צריכה להבין מה נאמר מעבר לענייני נוסח.

<מוריה כהן: אני מרגישה קצת לא נוח להביא סעיף עם כפילויות כאלה.

<מיכל גולד: נועה, הדבר היחיד שיהיה חשוב לפני קריאה ראשונה זה כן לראות בנוסח איך אנחנו לא אוסרים משהו שהוא מותר היום, זאת הכוונה.

<נועה ברודסקי-לוי: אז אולי נגיד פשוט שזה גילוי אלא לסביבה הקרובה.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שאמרתי, לסביבה הקרובה ולא ברבים.

ענת ברקו: צריך להגיד מה זה הסביבה הקרובה גם.

יפעת שאשא ביטון: זה משפחה, זאת חברה קרובה.

<נועה ברודסקי-לוי: היום לפי הפרשנות שלכם, הסעיף של הגילוי הוא רחב, אבל לפי הפרשנות שלכם מותר לפי הסעיף לגלות את שמו של הורה ביולוגי?

<נועה ברודסקי-לוי: כי אני מניחה שזה חוסה תחת חוק הגנת הפרטיות בכל מקרה.

<מוריה כהן: לא, עד היום זה גם היה סביב הנושא של גילוי דבר האימוץ עצמו, שהתרנו אותו היום.

<מוריה כהן: אני לא חושבת שאפשר להגיד שבתום לב מישהו עכשיו מגלה את הסודיות הזאת של ההורה, אבל שוב, אני לא רוצה לקבוע - - -

<נועה ברודסקי-לוי: אז האופציה היא לחזור לנוסח הקיים היום, שזה כולל את נושא תום הלב שזה יהיה ברור, ונישאר עם הנוסח הזה לקריאה ראשונה.

יעל גרמן: זאת היתה הבקשה.

<שירן בן דוד עוזרי: רק להוסיף את הסעיף הזה, ואחר כך נתקן.

יפעת שאשא ביטון: אפשר לעשות אחר כך את ה-fine tuning.

<שירן בן דוד עוזרי: זה רק fine tuning.

<מוריה כהן: זאת קצת הרגשה לא נוחה מהבחינה הזאת, שזה לא כל כך מלוטש.

ניסן סלומינסקי: מאחר שזה רק בין קריאה טרומית לקריאה ראשונה, זאת הכנה לקריאה ראשונה, זאת הממשעות שאחרי קריאה ראשונה יהיה לנו את הזמן, ועד אז יהיה לכם הזמן ללטש את זה טוב, לקיים דיון, להכין את זה כדי שבקריאה השנייה והשלישית שהיא מחייבת ותהפוך את זה לחוק, בינתיים זה עוד לא חוק, בינתיים זאת רק קריאת כיוון, עד אז תהיו מלוטשים.

יפעת שאשא ביטון: כבוד יושב הראש, אתה לא דוחה את הדיון להרבה זמן, אנחנו נותנים להם זמן קצוב לקריאה שנייה ושלישית.

אורן אסף חזן: אדוני היושב ראש, יש לי הצעה שנעביר את החוק כמו שהוא עכשיו, רק שיופיע בפרוטוקול בדיוק מה שהם התחייבו, שהם לא יגרעו מהחוק הנוכחי ולא ילכו אחורה.

אורן אסף חזן: אנחנו נערוך את זה אחר כך, יהיה לכם זמן לסגנן.

יפעת שאשא ביטון: הם ציינו את זה והכול בסדר.

אורן אסף חזן: הן לא יכולות לסדר את זה עכשיו.

ניסן סלומינסקי: לא עכשיו.

ניסן סלומינסקי: אנחנו נעביר ולקראת קריאה שנייה ושלישית הם ילטשו את זה, לא שהם צריכים להתחייב.

ניסן סלומינסקי: אם הם יעשו הפוך, חס ושלום – אבל המגמה שלהם היא אותה מגמה של כל היושבים פה, אז אנחנו סומכים עליהם.

<מוריה כהן: אז אולי באמת בדברי ההסבר נציין שלקראת הקריאה השנייה והשלישית יהיה גם ליטוש ופישוט של החוק.

<נועה ברודסקי-לוי: נראה לי שזה לא מתאים, אבל אני יכולה לנסות לכתוב שילובנו הסוגיות.

<נועה ברודסקי-לוי: אני אנסה לכתוב את זה בצורה כזאת, שילובנו עוד מספר סוגיות.

יעל גרמן: אבל בפרוטוקול זה כתוב.

<קריאה: אבל צריך ללמוד את מסקנות הוועדה ואת כל הדוח.

יפעת שאשא ביטון: זה נאמר, זה נכתב, בואו נתקדם.

<אורנה הירשפלד: קודם כל, אני רגע רוצה להתייחס לדברים של ג.י ולשים דברים על דיוקם.

<אורנה הירשפלד: נכון מה שאתה אומר, שבהרבה מדינות אין בכלל ולא מכירים את סעיף 34, אבל ישנן מדינות, לצערנו – זאת לא תפיסתי את האימוץ – שהאפשרות של מאומץ להתחקות אחר ההורה הביולוגי כלל לא קיימת.

<אורנה הירשפלד: אני חייבת בעניין הזה גם לדבר על הצד החיובי של תפיסת האימוץ וחוק האימוץ, שכבר ב-81' אפשרה ולא מנעה את האפשרות של הגילוי, וחייבים לעשות איזשהו צדק למחוקק ולחוק, שאני חושבת שצריך לשנות בו דברים.

ג.י: ב-81' המצב החמיר, זאת שיחה אחרת לגמרי.

<אורנה הירשפלד: אני מוכרחה להגיד שמתוך ההתנסות שלי, השמטת המושג "מגלה" בלא לעשות משהו נוסף היא לא פשוטה, אז נצטרך לחשוב ולראות איך עושים, יחד עם זה שבוודאי איננו רוצים להחמיר את המצב.

<אורנה הירשפלד: מכיוון שפתחתי את דבריי בהתגייסות של חברי הכנסת לשמוע את המאומצים, לשמוע את קהילת האימוץ, אני רוצה לספר לכם שהוקמה בישראל קהילת אימוץ יוצאת מן הכלל ויש עמותה יוצאת מן הכלל ומתקיים כנס גדול של קהילת האימוץ ב-30 בנובמבר על ידי עמותת משפחתא, שהיושב ראש שלה הוא ב.ס.

<אורנה הירשפלד: אחד מהכנסים הראשון או השני – זאת השנה השלישית שמתקיים הכנס – היה תחת הכותרת של להוציא את הסוד מהאימוץ, שזאת כותרת יוצאת מן הכלל שנבחרה.

<אורנה הירשפלד: עצם קיום הכנס, משמעותו הוצאת הסוד, לכן ב.ס, אנחנו משרד הרווחה ואנשי המקצוע שותפים לעניין הזה, ומזמינים אתכם לשמוע ולדעת מה קורה בתוך קהילת האימוץ ולהצטרף אלינו.

ב.ס: הכותרת של השנה הראשונה היתה "להוציא את הסוד מהאימוץ" והתקדמנו בצעדי ענק.

ב.ס: יש לי צמרמורת, כי הכותרת של הכנס השנה היא "משולש האימוץ".

ב.ס: אנחנו בפעם הראשונה הולכים לעבור על החוק.

ב.ס: כל פעם שאנחנו עושים כנס אנחנו עוברים על החוק, כי כשאני עומד על הבמה ומגלה שאני אב לשישה ילדים, ארבעה ביולוגיים ושניים מאומצים, אני עכשיו עובר על החוק, ועושים את זה על הבמה.

ב.ס: המנחה של הכנס הראשון רצה להקפיד, ואמר: חבר'ה, יש אחר כך אוטובוסים שיאספו אתכם לבית הסוהר, אבל הכנס הקרוב "משולש האימוץ" מפגיש פעם ראשונה על במה אחת מאומצת עם הורים ביולוגיים והורים מאמצים, עם אמירה שיש רצף שלם לחיים האלה.

ב.ס: החיים האלה מתחילים ומסתיימים ויש רצף שלם, ואי אפשר להתעלם מאף אחד מהדברים האלה.

ב.ס: שום דבר הוא לא סוד, שום דבר הוא לא מחלה, צריך להתמודד עם זה.

ניסן סלומינסקי: אני מניח שיש הרבה מאוד מקרים, שאי אפשר יהיה להושיב את שלושת הדורות, אז לכן אני אומר שצריך למצוא את הדרך שבמקרים כאלה תהיה הגנה.

ענת ברקו: ברוב המקרים.

<מוריה כהן: אמרנו קודם שההסכמה המשולשת הזאת, בהחלט אנחנו חושבים לשקול בחיוב להכניס אותה כמשהו שיאפשר, אמרנו את זה אבל בהסכמה של כולם.

<מוריה כהן: אמרתי שזה יכול להיות בסעיף של ההסכמות שדיברנו.

ענת ברקו: יש כזאת רגישות בכל ההיבטים ומעבר לחקיקה היבשה מסתכלים בפרספקטיבה אנושית.

ניסן סלומינסקי: לא נמזג?

אורן אסף חזן: לי זה לא משנה.

יפעת שאשא ביטון: ברור שזה לא משנה.

יפעת שאשא ביטון: חבר'ה, בואו נצמיד את זה.

יפעת שאשא ביטון: חברים, אנחנו מצמידים את זה בקריאה ראשונה ונמזג את זה בקריאה שנייה ושלישית.

יעל גרמן: שתבין מה המשמעות, ה"פ" הראשון שלך אורן.

יעל גרמן: אתה אומר לא משנה, אתה מוותר על זה שאתה תהיה הראשון שתעלה.

ניסן סלומינסקי: חברי הכנסת, יש לנו כאן שלוש הצעות.

ניסן סלומינסקי: אנחנו יכולים למזג את זה עכשיו ויכולים למזג את זה אחרי הקריאה הראשונה.

ניסן סלומינסקי: חבר הכנסת אורן חזן, אתה רוצה שעכשיו כבר נמזג את ההצעה שלך עם ההצעה הממשלתית?

אורן אסף חזן: לי זה לא משנה.

<נועה ברודסקי-לוי: לא, אין הצעה ממשלתית.

<נועה ברודסקי-לוי: יש פה שלוש פרטיות עם נוסח אמנם שהממשלה גיבשה, אבל - -

יעל גרמן: - - זה שלוש הצעות פרטיות.

<נועה ברודסקי-לוי: שלוש ההצעות כאילו מקבלות את הניסוח הזה.

ניסן סלומינסקי: אבל הן יישארו שלוש הצעות?

<נועה ברודסקי-לוי: הרי בדרך כלל אנחנו לא נוהגים להניח שלוש הצעות חוק שהן זהות לוועדה, בדרך כלל ממזגים אותן.

יעל גרמן: לי לא אכפת כך או כך.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה, זה חשוב לי.

ניסן סלומינסקי: אתם רוצים שנמזג את שניכם והיא תישאר בנפרד?

אורן אסף חזן: אם לא ממזגים, תשמור גם על יעל.

יפעת שאשא ביטון: כולם מסכימים להצמיד, אנחנו נמזג את זה בקריאה שנייה ושלישית.

ניסן סלומינסקי: בסדר, נמזג את זה אחרי כן.

יעל גרמן: אין כאן הצמדה, שלוש הצעות נפרדות.

ניסן סלומינסקי: בדרך כלל לא מקובל להניח על שולחן הכנסת שלוש הצעות זהות.

יפעת שאשא ביטון: תבדקו בבקשה אצלכם.

<קריאה: כי אלה לא עברו ועדות שרים.

יפעת שאשא ביטון: אתם מבינים?

יפעת שאשא ביטון: שלי עברה ועדת שרים, ובסוף במיזוג אני הופכת להיות - - -

<מוריה כהן: הנוסח שיובא בשתי ההצעות בשלושתן יהיה הנוסח הזה?

<מוריה כהן: את זה אני רוצה לוודא.

יפעת שאשא ביטון: כן, הם אמורים להתמזג אתי.

<מוריה כהן: זאת אומרת שהנוסח בשלושתן הוא זהה.

ניסן סלומינסקי: כן, הנוסח שעליו דיברנו כרגע הוא הנוסח ששלושתן חברי הכנסת, כל אחד בנפרד, מאמץ את הצעת החוק שלו לצורך קריאה ראשונה, על הנוסח שדובר כרגע.

<נועה ברודסקי-לוי: אני אציין עוד משהו לגבי הסיפור של הגילוי.

<נועה ברודסקי-לוי: אולי נכתוב בדומה למה שקיים היום בכל הנושא של הגילוי, שסעיף קטן זה לא יחול על איסור גילוי בין מאמץ למאומץ.

<שירן בן דוד עוזרי: ולבעלי אני לא יכולה?

<שירן בן דוד עוזרי: אל תעשו את החוק יותר ממה שהוא היה.

אורן אסף חזן: אבל זה לא נכון.

<אילת ששון: בין מאמץ למאומץ זה בין הורה לילד.

<שירן בן דוד עוזרי: צריך לקחת את הנוסח שקיים כיום ומשם לעבוד.

אורן אסף חזן: קבענו את זה, לא צריך לחזור אחורה.

אורן אסף חזן: הם הסכימו, אנחנו הסכמנו, אין מה לחזור אחורה.

<מוריה כהן: זה לא טוב, אבל זה הרע במיעוטו.

ניסן סלומינסקי: בגלל חשיבות העניין ורגישות העניין, אנחנו עושים כאן כמה דברים שבדרך כלל הם חריגים.

ניסן סלומינסקי: יש שני דברים חריגים: אל"ף – אנחנו הולכים להצביע על מה שדובר כאן, למרות שהדברים לא מלוטשים ועוד צריכים לעשות איתם הרבה.

ניסן סלומינסקי: במצב אחר לא הייתי מסכים והיינו מחכים, אבל במקרה הזה, מאחר שהנושא כל כך רגיש וחשוב, אנחנו נצביע על הנוסח שדובר עליו, גם כשהוא לא מלוטש והוא ילוטש לקראת קריאה שנייה ושלישית בוועדה.

ניסן סלומינסקי: בי"ת, אנחנו נניח על דוכן הכנסת שלוש הצעות חוק של שלושת חברי הכנסת ואת מי שהם מייצגים באותו נוסח, ולא נאחד אותן כרגע, למרות שבדרך כלל אנחנו כן מאחדים ומניחים הצעת חוק אחת.

ניסן סלומינסקי: גם במקרה הזה אני מחריג.

אורן אסף חזן: אם אנחנו מאחדים, מה המשמעות מבחינת שלושתנו?

אורן אסף חזן: מה זה גורע?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו הופכים להצעה הראשונה, כשאתה מוביל את החוק ברישום, גם מבחינת הזכות והיכולת לעמוד ולהציג את ההצעה במליאה.

אורן אסף חזן: אבל אני יכול לעשות אתך את מה שעשיתי עם חיליק בר, יש אחד שעולה ומציג ואחד שמסכם.

יפעת שאשא ביטון: לא, אני לא משחקת את המשחק הזה.

אורן אסף חזן: אני רוצה לחסוך את זה.

יפעת שאשא ביטון: יש פה עניין של מהות, וחשוב לי לשמור עליו.

ניסן סלומינסקי: אמרתי שאני קובע שני חריגים, שבדרך כלל אני לא קובע, זה רק בגלל חשיבות העניין.

<מוריה כהן: אני רוצה בכל זאת לדבר על הסעיף הזה, שברגע האחרון אמרנו שנשאיר.

<מוריה כהן: אני קצת חוששת במובן הזה שהסעיף שקיים היום – לבו הוא באמת גילוי דבר האימוץ עצמו.

<מוריה כהן: גילוי על מאמץ ומאומץ ביטלנו, שלא ישתמע עכשיו, שהוא נשאר דווקא להורה הביולוגי, זה מה שאני חוששת.

<שירן בן דוד עוזרי: הוא נשאר as is.

<מוריה כהן: אבל את מבינה שהעובדה שביטלנו את איסור הגילוי - - -

אורן אסף חזן: לא היה איסור גילוי, היה איסור פרסום.

אורן אסף חזן: זה כתוב שחור על גבי לבן.

<שירן בן דוד עוזרי: חבר הכנסת חזן, למאומצים לא היה איסור גילוי.

<מוריה כהן: ולו לפרוטוקול חשוב לי להגיד, כי אני לא רוצה שזה ייצא, שהיום הסעיף הזה בא להתיר את הגילוי הבסיסי שהיה אסור, שאדם אומר: אני מאומץ, אני מאמץ, וכתוב שם גילוי שחל על מאמץ ומאומץ.

<מוריה כהן: אם אני ביטלתי בחוק הזה בכלל את איסור הגילוי בהקשר הזה של מאמץ ומאומץ שאומרים "אני מאומץ", עשוי להתפרש עכשיו שזה נשאר דווקא על הקטע שהשארתי על הורה ביולוגי.

<מוריה כהן: אני גם לא רוצה להיכנס ראש בראש.

<מוריה כהן: חשוב לי ולו לפרוטוקול להגיד, שזה יהיה ברור, שזה ייבחן וזה לא מה שבא עכשיו להתיר - - -

אורן אסף חזן: נניח שלא היינו עושים דבר עכשיו והיינו מסתכלים על החוק כמו שהוא, היום הגילוי מותר.

אורן אסף חזן: אם אנחנו רוצים גם לעשות שינוי, קודם כל צריך להיות הגונים כדי להגיד את זה ולא להכניס את זה בדלת האחורית ולא בהפתעה; והדבר השני זה דבר טריוויאלי, במדינת ישראל גם ברמה המשפטית, עדיף ורצוי שאם משהו היה מקובל בחקיקה שנים, אם באים להקל עוד יותר, לא לעשות סגירת דלתות והקשיה בדלת השנייה.

אורן אסף חזן: אם החוק היום מדבר על זה שזה מותר, נועה זה כתוב שחור על גבי לבן, כתוב במפורש שרק איסור הפרסום חל על מאמץ ועל מאומץ, כל מה שקשור לסעיף הזה לא חל.

אורן אסף חזן: אם היה רוצה המחוקק דאז – מבלי להיות בוחן כליות ולב ולא קורא מחשבות – הוא היה כותב: הוראות סעיף זה, למעט איסור הגילוי והפרסום לא יחולו.

אורן אסף חזן: שירן בסך הכול מבקשת, ובצדק, להכניס את זה.

אורן אסף חזן: כשאני הגשתי את החוק הזה בהתחלה, אם הייתי מפרש שגם גילוי אסור, הייתי כותב:

אורן אסף חזן: אבקש למחוק לא רק את למעט איסור הפרסום, אלא גם את עניין הגילוי.

אורן אסף חזן: מאחר שזה הופיע גם היום, צריך לשמור על הדבר הזה.

אורן אסף חזן: כדי להתקדם, אנחנו הסכמנו על מה שמופיע שהגשתם עכשיו.

אורן אסף חזן: אתם תשבו ותכינו את הנוסח שלכם, הם יחשבו, אנחנו נשב ונכין, וננסה להגיע לאיזשהו מכנה משותף עוד לפני שנגיע לקריאה שנייה ושלשיית, כי לא על דבר כזה שהיום מותר בחוק והיום מנסים אולי לשנות אותו אנחנו עכשיו נתקע את כל הסיפור הזה, כי להצבעה עכשיו אספקטים ארוכי טווח גם מבחינת ההתנהלות בכנסת.

אורן אסף חזן: אמר את זה יושב הראש בפתח דבריו כשהתחיל את הישיבה, וחבל.

<מוריה כהן: אני שוב אומרת, שאני לא חושבת שאנחנו מתכוונים ללכת אחורה, אבל משהו בשינוי הזה שביטלנו את איסור הגילוי אבל בכל זאת השארנו בנוסח הזה שמופיע, עשוי להתפרש כמאיין את הסעיפים האחרים שדיברנו בין הורים ביולוגיים.

<מוריה כהן: ולו לפרוטוקול אני אומרת, שאנחנו נצטרך לעבד את הדבר הזה, ושלא ישתמע שעכשיו כל דבר מותר ברגע שזה בתום לב, כי זאת גם לא היתה כוונת הסעיף.

ב.ס: זה מקובל, אבל שגם לא ישתמע שאתם גורעים.

<מוריה כהן: וגם לא גורעים מהמצב הקיים, גם את זה אני אומרת, את שני הדברים.

ניסן סלומינסקי: גם ההצבעה שלנו עוד לא הופכת את זה לחוק.

<נועה ברודסקי-לוי: אני עוד קצת מוטרדת מזה שלא ברור מה אנחנו נכתוב כרגע לקריאה ראשונה.

אורן אסף חזן: כמו שבתחילת הישיבה אמרו, את יכולה להוריד את המילה "המגלה", או שאת יכולה גם להשאיר את זה ככה, והרי בפרוטוקול מופיעים ההסכמות והדיון בינינו, לנו לא מפריע שזה יישאר ככה, בלי להלחיץ אותך, אנחנו יודעים על מה נצביע בסוף, בסוף אנחנו קובעים.

<שירן בן דוד עוזרי: אני רוצה לנצל את הבמה ואת רגע הפנאי לפנות לחברי הכנסת, שוב תודה ענקית שאתם הולכים על המהלך הזה אתנו, אין לכם מושג כמה זה משמעותי עבורנו, כי זה אדיר.

<שירן בן דוד עוזרי: חשוב לי גם בהזדמנות הזאת בתור התנועה לזכויות מאומצים לבקש מכם שתשמשו בבמה שיש לכם, בכוח שיש לכם בציבור, תדברו אימוץ.

<שירן בן דוד עוזרי: הרבה מאוד ילדים מאומצים, קטינים וגם מאומצים בוגרים, חיים בארון.

<שירן בן דוד עוזרי: אני חושבת שבאחוזים יש יותר מאומצים בארון מאשר בקהילות אחרות.

<שירן בן דוד עוזרי: זה נושא שכמעט לא דיברו עליו.

ניסן סלומינסקי: אנחנו נצביע על שלושת החוקים, אני אצביע על כל אחד בנפרד, כשכל חוק הוא באותו נוסח שעליו דובר, כשיש עוד כמה דברים שיצטרכו בין עורכי הדין לשפץ לקראת הצבעה לקריאה ראשונה.

ניסן סלומינסקי: אחרי הצבעה לקריאה ראשונה, נלטש אותו, עכשיו צריכים לשפץ קצת.

ניסן סלומינסקי: מי בעד החוק של יפעת שאשא ביטון וחבר הכנסת אלי אלאלוף?

יפעת שאשא ביטון: כי עברתי ועדת שרים.

יפעת שאשא ביטון: הצבעה בעד – 5 נגד – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק אימוץ ילדים (תיקון – ביטול איסור הפרסום לגבי פרסום שנעשה בהסכמה), התשע"ו-2016, לקריאה ראשונה נתקבלה.

ניסן סלומינסקי: אושר פה אחד.

ניסן סלומינסקי: מי בעד הצעת החוק של חבר הכנסת אורן חזן, חיליק בר ואורי מקלב?

יפעת שאשא ביטון: שמוצמדת לנוסח הזה.

ניסן סלומינסקי: כולם אותו דבר, כבר אמרתי את זה.

ניסן סלומינסקי: הצבעה בעד – 5 נגד – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק אימוץ ילדים (תיקון – מחיקת המילים "למעט איסור הפרסום"), התשע"ו-2016, לקריאה ראשונה נתקבלה.

ניסן סלומינסקי: מי בעד הצעת החוק של חברת הכנסת יעל גרמן?

ניסן סלומינסקי: הצבעה בעד – 5 נגד – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק אימוץ ילדים (תיקון – פרסום בהסכמה), התשע"ו-2016, לקריאה ראשונה נתקבלה.

ניסן סלומינסקי: אושר פה אחד.

ניסן סלומינסקי: רבותי, תודה רבה.

ניסן סלומינסקי: אני מבקש שוב מעורכי הדין לעשות מאמץ היום, מחר כדי שאפשר יהיה להעלות את זה במליאה כמה שיותר מהר ואז ניתן לכם את הזמן לעשות את העבודה הגדולה.

<נועה ברודוסקי-לוי: נבהיר שלקריאה שנייה ושלישית נהיה חייבים למזג.

ניסן סלומינסקי: זה בוודאי.