ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 225, 2016-07-03 11:00

יעקב מרגי: אתה יודע כששואלים אותי מה שלומך אני אומר ברוך ה', כששואלים אותי מה נשמע אני אומר תלוי איפה אתה שם את האוזן.

יעקב מרגי: גם כאן.

<עמרי שלמון: הנשיא שלנו, שלמה הלל, שיחיה עוד הרבה שנים, עד 120, היום שלמה בן 94, צלול כמו כולנו ביחד כאן, איש יוצא מן הכלל, באמת אישיות ענק, אתה שואל אותו 'שלמה, מה נשמע?

<עמרי שלמון: ' אז הוא אומר 'אצלי בסדר'.

<גיורא זלף: והמבין יבין.

<עמרי שלמון: אז אנחנו נתחיל כאן באיילת השחר.

<עמרי שלמון: איילת השחר יישוב באצבע הגליל עתיר מורשת, עתיר מעשים, עתיר עבר עשיר ועתיד לא פחות עשיר שיבוא.

<עמרי שלמון: מבחינתנו, יש כאן חגיגה, אנחנו פעילים, המועצה לשימור אתרים עם המועצה האזורית פעילים כאן במשך השנים.

<עמרי שלמון: עוגן אחת שביצענו נקראת הסנדלרייה או הסנדלרייה המיתולוגית, שלמעשה לקחנו סנדלרייה היסטורית, ישנה, נטושה, על כל מכשיריה, עשינו לה עיצוב קטן, וזה גם אתר שמבקרים בו וגם אתר מסחרי.

<עמרי שלמון: יש פה מנהל סנדלרייה, שהוא מייצר סנדלים ונעליים ותיקים ותיקונים, והשילוב הזה הוא נורא יפה והוא גם, איך אומרים?

<עמרי שלמון: בסוף העולם מבחינת חלק גדול - - -

יעקב מרגי: הוא לא מתחרה בנאות מרדכי.

<עמרי שלמון: אני חושב שהוא נותן את ההצדקה לנאות מרדכי, הוא בית השורשים, מה שאצלנו קוראים, וזו עם יוזמה שעשינו וגייסנו כ-700,000 שקל וביצענו את זה עם צוותים שלנו ותכנון שלנו וזה מאוד מאוד נחמד וזה גם עומד בזכות עצמו כי יש בו איזה שהיא פעילות מסחרית כלכלית וגם הוא ספוג בקירות שלו ובתצוגות שלו בסיפור מעניין.

<עמרי שלמון: אחר כך נעלה למצודת כ"ח.

<עמרי שלמון: מצודת כ"ח זה מגה פרויקט.

<עמרי שלמון: זה לקח 17 שנה, רק בגליל יש בירוקרטיה, בכל יתר המקומות בארץ אתה יודע שאין, שהכול הולך חלק, נכון?

<עמרי שלמון: אז 15 שנה רצנו על ניירת, עוד התחיל בזה היושב ראש הקודם שלנו, יהודה דקל עליו השלום, אתה מכיר אותו, אני מניח, מהדרום, איש עתיר עשייה במחלקה להתיישבות, עם לוחמי הפלמ"ח, ביחד עם המועצה לשימור אתרים, שתי המועצות האזוריות, מבואות החרמון וגליל עליון, ושם הקמנו מוזיאון חדש לגמרי, מול המצודה, מול הקיר הצפוני שממנו הייתה הפריצה העיקרית בקרב השני.

<עמרי שלמון: ונחזור לעמק היפה והנעים והחמים, נעשה מרכיב קטן חינוכי של שמורת החולה, לדעתי זו השמורה היחידה בעולם שהיא לא ממש בשטח, זה מה שלמדתי עוד כשהייתי באוניברסיטה, היא בשוליים, יש כמובן את האגמון, שהוא חגיגה גדולה, בעיקר בחורף, ושם ביחד עם חברינו מרשות הטבע והגנים, נראה שם קצת פעילויות חינוכיות ויהיה מרכיב קטן של הפסקה, ניפגש עם ראש המועצה המקומית יסוד המעלה, שיש שם תנופה של עשייה בכלל וגם בתחום שלנו ונעשה את זה באחוזת דוברובין, זה סאגה ציונית מהשורה הראשונה אולי במדינה, סיפור מאוד מאוד מעניין.

<עמרי שלמון: ולמעשה יהיה לנו פרוטוקול ונוכל לחזור הביתה בשלום ובזמן.

<עמרי שלמון: את כל ההנחיות האלה קיבלנו מיהודית וחזקה עליך שזה ירד לרזולוציה של עד המולקולה.

יעקב מרגי: יהודית קנאית ללו"ז.

<עמרי שלמון: להרבה דברים.

<עמרי שלמון: אמרתי לה 'יהודית, תקשיבי, פה בגליל מדברים עברית של הגליל, את לא מתקנת'.

<עמרי שלמון: אז יש הסכמה.

יעקב מרגי: היא כבר מתאמנת, לידי היא מתאמנת לא לתקן.

<עמרי שלמון: רק עוד היכרות קצרה.

<עמרי שלמון: גיורא, ענת ויעל, הלוביסטיות שלנו, חומי נובנשטרן, הסמנכ"לית, אילן שלגי, חבר בכיר בוועד המנהל, יורם דורי, דובר המועצה, ארנון חפץ שם מאחור.

<עמרי שלמון: ארנון למעשה עולה לנו הכי הרבה כסף, אבל הוא עושה את מה שצריך לעשות.

<עמרי שלמון: בתפקידו הוא מנהל תחום שימור פיזי.

<עמרי שלמון: כל הפרויקטים - - -

<ארנון חפץ: תגיד עוד פעם - - - לפרוטוקול.

<עמרי שלמון: ארנון, שלא נפספס אותך, זה כבר בירושלים, כתבנו את הקטע הזה.

<גיורא זלף: אבל זה לא הגדרה נכונה, שהוא עולה, זה לא נכון להגיד ככה.

<גיורא זלף: הוא אחראי על הכי הרבה הוצאות, אבל זה לא שהוא עולה.

<גיורא זלף: הוא באופן אישי לא עולה הרבה.

<עמרי שלמון: זה תעשיין, ככה מדבר תעשיין.

<גיורא זלף: לא, זה חשוב לומר, שלא יחשבו.

<גיורא זלף: הוא לא עולה, הוא אחראי על הכי הרבה הוצאות, זה כן.

<עמרי שלמון: ארנון עושה עבודה בחתך הארצי, למעשה על כל הפרויקטים שלנו, מרמות התכנון, הליווי ועד הביצוע ועד גמר הביצוע ומסירת המפתח יש לנו למעלה מ-100 פרויקטים בו זמנית, בכל מיני רמות ודרגות ביצוע, כך שלא משעמם במועצה, אבל זה אתה מכיר כבר מהמפגשים בינינו.

<עמרי שלמון: שלושת האתרים שאתה תראה היום הם בתוך מה שהצגנו לך בכנס מנהלי מחוזות.

<עמרי שלמון: פגשת מנהלי ומנהלות מחוזות בכנס השנתי במעלה החמישה.

<עמרי שלמון: אז אני מאחל שיהיה יום מוצלח.

<עמרי שלמון: בין לבין נעלה את העניינים, ניפגש עם אנשי האזור.

<עמרי שלמון: גיורא, בבקשה.

<גיורא זלף: אני רוצה להגיד כמה מילים על המועצה האזורית גליל העליון.

<גיורא זלף: זו אחת המועצות האזוריות הראשונות שקמו בארץ.

<גיורא זלף: גם קרית שמונה יצאה איכשהו מהמועצה הזאת, זה סיפור אחר, לא אכנס לזה כרגע.

<גיורא זלף: זו מועצה שיש בה 29 קיבוצים, רק קיבוצים, אנחנו מועצה שמאוד מאוד גדלה בעשור האחרון, כמעט הכפלנו את האוכלוסייה שלנו, אנחנו היום חוצים את קו ה-20,000 תושבים ומה שמאוד מיוחד באזור הזה, שיש פה, תלוי איך סופרים, אבל בין 7 ל-13 מועצות מקומיות אזוריות שהן אחת בתוך השנייה.

<גיורא זלף: יש את גליל עליון, יש את מבואות חרמון, שזה 13 מושבים, כ-6,500 תושבים שגם הם איתנו ביחד על אותו שטח, יסוד המעלה, מטולה וראש פינה, שלוש מועצות מקומיות קטנות, אבל כל אחת כמועצה נפרדת, חצור, קרית שמונה, טובה זנגריה, ראג'ה ובשני הצדדים יש את מרום הגליל ואת הגולן.

<גיורא זלף: בסך הכול זה אזור מוניציפאלי גיאוגרפי אחד עם חלוקה מאוד מורכבת, אבל בסדר גמור.

<גיורא זלף: ובהחלט מה שמאוד מאוד מייחד את האזור זה עבודה משותפת של ראשי הרשויות, שאנחנו עובדים מאוד מאוד ביחד, לוקחים אחריות משותפת על דברים ומצליחים, לא במאה אחוז, אבל במידה רבה, להתגבר על כל מיני נושאים של אגו וכו' ואנחנו בסך הכול פועלים ביחד.

<גיורא זלף: אנחנו מועצה שהיא עומדת טוב על רגליה, גם בחלק הכלכלי, גם בתיירות וגם בחקלאות, שוב, לא ניכנס לזה כרגע.

<גיורא זלף: את יהודית, דרך אגב, פגשנו בסיור של מנהלי המועצה בכנסת, יהודית הרצתה לנו על הוועדות בכנסת, אז בין היתר עשינו סיור לימודי בכנסת ואז זכינו לשמוע את ההרצאה של יהודית.

<גיורא זלף: אז אפשר לדבר המון על המועצה, אבל לא בשביל זה באתם.

<גיורא זלף: בנושא של שימור אתרים, צריך להבין שהאזור הזה ואיילת השחר וכפר גלעדי מובילים את זה, איילת השחר קמה ב-1915 וכפר גלעדי ב-1916, חוגגים 100 שנה.

<גיורא זלף: אני אומר את זה גם פה וגם שם, זה בסדר גמור, כל אחד והכבוד שלו, כי מה שחשוב להבין, שאם לא היו את המשוגעים האלה באיילת השחר, בכפר גלעדי ובקרית שמונה שעשו מה שעשו, וזה הכול קם הרבה לפני מלחמת העצמאות, אז מדינת ישראל הייתה נגמרת איפה שהוא בראש פינה.

<גיורא זלף: צריך להבין את זה.

<גיורא זלף: ההתיישבות בגליל העליון סימנה אמיתית את גבולות המדינה.

<גיורא זלף: אם אתה מדבר על משגב עם ומנרה, הקיבוצים שם, גדות, גונן, להבות הבשן, כפר סאלד, שמיר, על הגבול, 50 מטר מהגבול של לפני ששת הימים, וכמובן אני אומר כפר גלעדי ואיילת השחר, זאת אומרת מעצם ההוויה שלנו כמסמני הגבולות והחלק הביטחוני שהיה פה כל כך הרבה שנים מאוד מאוד בתוך ההוויה שלנו, אז הנושא הזה של השימור, גם ההיסטורי של המדינה, אבל גם יותר מזה, והנושא של המורשת הצבאית, היא מאוד מאוד חזקה פה.

<גיורא זלף: ולכן, כמו שעמרי אמר, יש פה אין סוף מחשבות על אתרים ועל מקומות.

<גיורא זלף: יש פה הרבה מאוד אתרים קיימים וכאלה שהם בהתחלה של קיום, ויש פה אתגר מאוד מאוד גדול, בסופו של היום, להקים אתר מורשת, או אתר שימור, או אנדרטה או כל דבר אחר שהוא מאוד מאוד חשוב, לא צריך להדגיש את המשמעות שלו, ובסופו של דבר גם צריך לשמור את זה ולתחזק את זה לאורך שנים וזה האתגר הגדול.

<גיורא זלף: זאת אומרת הרבה עיריות ומועצות יחסית בקלות מקימות כל מיני דברים, ממרכזי תרבות ועד - - - אבל אחר כך כשמבינים שגם צריך להחזיק את זה לפעמים זה פיל לבן, אבל שצריך גם אוכל.

<גיורא זלף: לכן אני חושב, וזה השיח שלנו כל הזמן, זה למצוא את האיזון הנכון, כי על החשיבות כולם מסכימים.

<גיורא זלף: אבל מה כן לעשות, מה לא לעשות, איך לתחזק את זה כדי שזה ייראה כמו שצריך, כי צריך להבין, מרגע שהקמת אתר מורשת או בנית אנדרטה, או שמורת טבע, זה באחריותך.

<גיורא זלף: תרצה, לא תרצה, זה באחריותך.

<גיורא זלף: בפסח האחרון, אנחנו נגיד 50,000 תושבים באצבע הגליל, היו פה 400,000-500,000 אנשים.

<גיורא זלף: צריך להבין את זה, זה מטורף.

<גיורא זלף: אחר כך אנשים מתקשרים אליך, 'הייתי פה, תראה איך נראה', 'הייתי פה, צריך לסדר', 'הייתי פה, נשבר'.

<גיורא זלף: זאת אומרת מה שאני מנסה לומר, שחשוב להקים, אבל חשוב מאוד מאוד לשמר.

<גיורא זלף: רק באיילת השחר אתה תראה שני דברים.

<גיורא זלף: דיברתם על הרפת?

<גיורא זלף: על גדוד העבודה?

<גיורא זלף: יש פה מקום שאנחנו מתלבטים אם ואיך לעשות אותו, אבל כמו שיש פה באיילת השחר יש גם במקומות נוספים.

<גיורא זלף: דיברנו על כפר גלעדי, אבל גם בקיבוצים אחרים, אנחנו כן ניסינו, כן קידמנו, עשינו תכנית מאוד מאוד גדולה, תכנית אב שעשינו את השלב הראשון בכל היישובים וסימנו מקומות בנושא של מורשת, חלק גם שיפצנו וסידרנו, אבל יש פה באמת המון.

<גיורא זלף: צריך להבין שגם תיירים שבאים לפה, וזה מדהים, וגם האנשים החדשים, אמרתי, אנחנו הכפלנו את האוכלוסייה שלנו פה, הרבה מאוד אנשים צעירים שבאים לפה, הם באים בגלל המורשת, בגלל שפה קמה המדינה, בגלל הרבה מאוד דברים והם מחפשים את זה.

<גיורא זלף: מה שאנחנו, מי שנולד פה במקום כבר רואה כמובן מאליו, כשבאה משפחה חדשה ורואה את המכבסה הישנה או את הרפת הישנה, או את המאפייה, או את בית הילדים הראשון, בשבילם זה וואו.

<גיורא זלף: לכן הנושא של השימור הוא נורא נורא חשוב, כי ברגע שעוזבים משהו אז אתה יודע מה קורה עם זה.

<גיורא זלף: זהו.

<גיורא זלף: לכן אני חושב שהסיור הזה הוא מאוד מאוד חשוב.

<גיורא זלף: מה שתראה, וזה מה שעמרי בחר להראות וזה טוב מאוד, זה סימנים, אבל יש פה המון המון תכניות, הרבה מאוד מחשבות שהיינו שמחים שנוכל לקדם אותם ביחד, שוב, עם דגש מאוד מאוד משמעותי על איך לקיים את זה לאורך זמן.

<גיורא זלף: זאת אומרת גם איך לקיים את זה מסחרית, כי בסופו של דבר המקום צריך להיות כזה שאנשים ירצו לבקר בו, אבל בכלל, כי החוכמה היא לא רק להקים מקום אלא באמת לשמור אותו ולשמר אותו לאורך זמן.

<גיורא זלף: אז אני מברך אתכם שבאתם, מאחל לכם יום כיפי ונעים ומעניין.

<גיורא זלף: אני מתנצל שאחרי שני המקומות אני אצטרך ללכת, אבל בהחלט אני איתכם ועם עמרי ומה שאפשר לעשות מהצד שלנו, את זה תשמע מעמרי אחר כך, כשאני לא אהיה, אנחנו יודעים לעשות.

<גיורא זלף: ברגע שיש משימה אז אנחנו יודעים לקחת אותה ולקדם אותה ולסיים אותה.

יעקב מרגי: זה לא מובן מאליו.

<גיורא זלף: נכון, אבל זה אמרתי, אחרי שאני אלך עמרי יגיד לך מה הוא חושב.

<גיורא זלף: אני מקווה שהוא יגיד דברים טובים.

יעקב מרגי: הצלע המוניציפאלי הוא חשוב, הוא חלק.

יעקב מרגי: משפט אחד ונצא.

יעקב מרגי: המדינה אמנם צעירה, אבל מתבגרת, אין מה לעשות.

יעקב מרגי: יש לנו מורשת עשירה ועתירה, יש מי שיאמר שזה בעקבות צוק העתים, כל דבר יהודי הוא סיפור ועכשיו צריך לשמר את זה.

יעקב מרגי: אני מאלה שהלימודים ביסודי היו על האתרים האלה, על ייבוש הביצות.

יעקב מרגי: אני לא יודע אם מלמדים את זה היום, או שמסתירים את הייבוש והסיכול וכל העבודות, מורשת הקרב של כל המקומות האלה, גדלתי עליה.

יעקב מרגי: לפעמים אני מטייל בחו"ל, לוקחים אותי לכל מיני מקומות - - -

<עמרי שלמון: כאלה?

יעקב מרגי: מה כאלה?

יעקב מרגי: הם מכלום עושים אתר.

יעקב מרגי: אני אומר, ריבונו של עולם, אנחנו - - - לכן אני מבחינתי, לטייל אני מטייל, אני לא באתי לטייל היום, את המקום הזה אני מכיר, את הכבישים פה מכיר, כל שביל כמעט אני מכיר, עשיתי אותם ואני עושה אותם הרבה ואני מאלה שמרבה לטייל בארץ, אבל צריך לדעת, ככל שהגיל עולה התקציב וכל תפיסת העולם סביב שימור האתרים צריכה להיות ביחס ישר, מה שנקרא.

יעקב מרגי: זה עולה וזה עולה.

יעקב מרגי: היום צריך לשמוע, ללמוד את זה לעומק, נראה את המבנה ובסיכום נראה איפה אנחנו יכולים לפעול.

יעקב מרגי: נתאם דברים פרקטיים בסוף היום.

<עמרי שלמון: תודה רבה.

<עמרי שלמון: ניסע למאפייה?

<יהודית גידלי: לסנדלרייה.

<עמרי שלמון: יש פה הרבה.

<עמרי שלמון: (בסיור)

<דב ציפוני: אני נולדתי באיילת השחר, לדוברי האידיש ביניכם שמי ברלה.

יעקב מרגי: אתה יכול להגיד לי מה לפני, איילת השחר או כפר גלעדי?

<דב ציפוני: אין על זה ויכוח.

<דב ציפוני: פה זה מגדל המים הראשון שלנו.

<דב ציפוני: בקיץ היה רק 7 קוב לשעה מהמעיין הזה ומזה כל הקיבוץ חי עד 36', במשך 20 שנה.

<דב ציפוני: אם תשאלו אותי איך הם חיו פה את ה-20 שנה האלה, אי אפשר להסביר את זה.

<דב ציפוני: עד שנות ה-50 בכל יישוב פה הייתה מאפייה, בראש פינה הייתה מאפייה, באיילת, בכל מקום הייתה מאפייה.

<דב ציפוני: זו מאפייה, משה רוגובסקי זה אחד שעשה חלק גדול מהתנורים - - -

<עמרי שלמון: את התנור עצמו הוא עשה.

<דב ציפוני: כן, הוא בנה את התנורים והוא בנה את הדבר הזה, פה מחממים.

<דב ציפוני: מחממים את התנור ואחרי זה מפסיקים את האש ואז הוא לוהט, הוא נשאר חם, לוהט, מכניסים את הלחם עם זה בתבנית, הנה התבניות פה ומוציאים את זה אחרי כמה דקות, שעות.

<ארנון חפץ: זה עובד אמיתי.

<דב ציפוני: זה מתקן החימום.

<דב ציפוני: הוא קצת יותר מתוחכם.

<דב ציפוני: פעם זה היה על מזוט, עכשיו זה על גז, מחמם ככה, הדלת פתוחה, אז מכניסים את הלחם, סוגרים ומוציאים.

<דב ציפוני: פה אתם רואים את סלים חייט, שהיה אמנם חייט בבגדד, נהיה חבר משק והיה אופה.

<דב ציפוני: היה אצלנו אחד שלמד להיות רופא והפך לאופה, צ'לן מפורסם, חיים רוטשילד, שחי אחרי זה ב - - -

<קריאה: הוא היה מורה לצ'לו, לא?

<דב ציפוני: כן, הוא היה מורה לצ'לו והיה מנגן עם מולר ברביעייה בשבתות, מולר היה בא הנה והיה מנגן.

<קריאה: אבל אפייה הוא עשה הכי טוב כנראה.

<דב ציפוני: כן, הוא היה בסדר גמור.

<דב ציפוני: הוא היה הולך תמיד יחף ותמיד שורק.

<דב ציפוני: המרכז הישן של איילת השחר, פה היה מחסן התבואות, היו מערבבים מזונות לפרות ולתרנגולות וכאן זה האורווה, מכיוון שעד שנות ה-50 כמעט הכול בתוך הקיבוץ כל העבודה הייתה עם פרידות וסוסים.

<דב ציפוני: לרוע המזל במלחמת השחרור נפלה פצצה על הקיר פה והרגה את כל הסוסים ומאז הרבה יותר טרקטורים נכנסו.

<דב ציפוני: למעלה היה המתבן.

<דב ציפוני: בשנת 29' המאורעות, החבר'ה מיסוד המעלה ברחו לאיילת השחר - - - לא ברחו, סליחה, נסוגו, הנשים והילדים, והם גרו פה עד עבור זעם, במשך כמה זמן.

<דב ציפוני: חוץ מזה במשך השנים גרו פה עולים מכל הארצות, בעיקר העולים מגרמניה, ב-36'-38' ואחרי זה זה גם היה בית מתנדבים.

<דב ציפוני: ועכשיו בואו לסנדלרייה.

<דב ציפוני: יש לנו פה בחור, מוטי, שבא מתל אביב והוא מלא פעילות, הוא עשה חלק מהתמונות האלה.

<דב ציפוני: חלק מהתמונות זה של אנשים שלנו.

<דב ציפוני: זה כבר המבנה של הסנדלרייה, אתם רואים אותו מבחוץ, איך הוא מטופח, חיזקו אותו עם ברזלים.

<יהודית גידלי: איזה ריח טוב.

<עמרי שלמון: זאת סנדלרייה פעילה.

יעקב מרגי: אל תספרו לי סיפורים, שכבר אז עשו סוליות כאלה.

יעקב מרגי: אני אספר לכם ממה הוא עשה.

<קריאה: מצמיגים.

<דב ציפוני: מצמיגים או מסתם חתיכת פלטה.

<דב ציפוני: הסנדלרייה זה אחד מעשרת הבתים, איילת השחר נבנתה בחצי עיגול, עשרה בתים כשכל בית היה צריך להיות לשתי משפחות, זאת אומרת חצי מזה היה צריך להיות למשפחה, בלי שירותים, בלי מים והבית הזה עמד כבית מגורים, בין היתר גרו פה הורים של חברים שלנו, האחרונים שגרו פה היו הורים של חברים שלנו.

<דב ציפוני: החברים שלנו, שהיו יוצאי מזרח אירופה, ברובם הגדול אז, היום איילת השחר מלאה מכל הגלויות, הביאו לפה את ההורים שלהם.

<דב ציפוני: היה פה מטבח מיוחד, כשר, לאנשים שהיו צריכים את זה.

<עמרי שלמון: נגיד כמה מילים על השימור.

<דב ציפוני: אתם רואים פה, הרי מה קרה פה?

<דב ציפוני: אתה תדבר?

<ארנון חפץ: קודם כל נכנסנו מהחלק האחורי, החזית לכיוון הרחוב , או הפרסה מה שנקרא, זה לכיוון מערב, זה פה מאחוריי.

<ארנון חפץ: במשך השנים זה נסגר.

<ארנון חפץ: זאת אחת הדלתות שהייתה הכניסה למבנה.

<ארנון חפץ: המבנה עצמו הוא מבנה מאוד מאוד פשוט, אבן גיר יחסית רכה, צד אחד, הצד הפנימי, מה שאתם רואים כרגע מטויח, מדבש.

<ארנון חפץ: לפני שאנחנו נכנסים לפעילות שימור במבנה כזה דבר ראשון אנחנו עושים תיק תיעוד.

<ארנון חפץ: תיק תיעוד מספר את סיפור המבנה.

<ארנון חפץ: סיפור המבנה, ככל שתיק התיעוד הוא יותר טוב, הוא גם יכול להגיע לרמה מאיפה הביאו את החומר עצמו ואפילו איפה זה נמצא ממש, איפה המחצבה.

<ארנון חפץ: אגב, מצאנו אותה, היא נמצאת בנחל איילת שחר, קצת דרומה מפה.

<ארנון חפץ: התיק הזה עוזר לשימור עצמו מכיוון שאנחנו בשימור מנסים לחזור לחומרים המקוריים, לחומרי המליטה, לאבן המקורית, למרות שהיא כמובן לא מאותה תקופה ומנסים לשחזר.

<ארנון חפץ: אתם רואים מבנה, גיורא דיבר על החזקת מבנים.

<ארנון חפץ: להקים, אנחנו יודעים כמה עולה, להחזיק, הכי מורכב ולאף אחד אין כסף לזה.

<יהודית גידלי: עולה יותר.

<ארנון חפץ: עכשיו תסתכלו רגע על ההיקף של המבנה ותסתכלו על הסדקים - - -

יעקב מרגי: אתה מדבר על להחזיק, כולל יציקת תכנים?

<ארנון חפץ: יציקת תכנים, יש לנו בתחילת הדרך, אנחנו יודעים כמה זה עולה, אנחנו יכולים ממש לתת תכנית מסודרת, והיא אומרת, לשקם את המבנה עולה שקל, תכנים עוד שקל ונגמר הסיפור.

<עמרי שלמון: אני חושב שיעקב התכוון בתכנים, למשל באתר תל חי, בשביל להחזיק תכנים - - -

<ארנון חפץ: זה עניין אחר, אנחנו לא רוצים להיכנס לזה.

יעקב מרגי: זה מה שאני מתכוון.

<ארנון חפץ: אז זה בהחלט, אבל זה משהו שאנחנו כל הזמן מודדים.

<ארנון חפץ: אתם תגיעו למצודת כ"ח ואתם תראו שבנינו משהו שהוא יחסית מודרני, לפני שנתיים פתחנו, היום זה כבר נהיה כמעט מיושן.

<יהודית גידלי: תוך שנתיים?

<ארנון חפץ: כן.

<ארנון חפץ: היום, אתם יודעים, פעם מחשב נייד עלה 7,000 שקל, זה ירד ל-5,000 והיום מחשבים מאוד מתקדמים כבר עולים 3,000 שקל.

<ארנון חפץ: היום אנחנו יודעים לעשות כמעט הכול עם הטלפון שלנו.

<עמרי שלמון: המרכיב של התחזוקה של מה שהעלה פה יעקב מרגי, המעטפת שמייצרת ומנחילה את התכנים, היא בסוף עולה.

<עמרי שלמון: אנחנו יודעים שהיא עולה הכי הרבה.

יעקב מרגי: זה גם הצידוק.

<עמרי שלמון: ולפיכך אנחנו, יעקב, המדיניות של המועצה היום היא לא להקים עוד אתרים.

<עמרי שלמון: אתר כזה כן, כי, אל"ף, הוא פרטי, בפיקוח שלנו, בליווי שלנו, פרטי במובן שמפעיל אותו איש, בי"ת, כל התכנים מסביב זה הכול עשה מעצב מקצועי ביחד איתנו, אבל הוא בא ופותח פה כל יום, שעה שעה, הוא גם מרצה בתחומים האלה של יזמויות, הוא מרצה כאן במכללה.

<גיורא זלף: לכן הוא לא פה, הוא בחוץ לארץ בהרצאות.

<עמרי שלמון: הדבר הזה אמור בסופו של דבר להחזיק את עצמו.

<עמרי שלמון: המועצה לא משלמת וגם אתה ודאי שלא, ככנסת, וגם גיורא, זה מוטל עליו בכובד לא נורמלי.

<עמרי שלמון: זה אמור להחזיק את עצמו וגם להיות איזה מרכז יותר - - - וזה דבר שהוא פנטסטי.

<גיורא זלף: אחד הדברים שאנחנו כן עושים, יש לנו 11 בתי ספר, יש לנו 105 גנים ומעונות יום, החלטנו שגם הגנים וגם בתי הספר יסתובבו בכל המקומות, כי אז הילד בא הביתה ואומר לאבא ואמא 'בואו ניסע' ואז הם נוסעים ואז הם גם קונים.

<גיורא זלף: בהחלט אנחנו מנסים להביא את הגנים ואת בתי הספר, חוזרים הביתה, אומרים הורים, 'וואו, היינו בסנדלרייה, איזה יופי, בואו ניסע בשבת'.

<גיורא זלף: זאת התחזוקה.

<עמרי שלמון: מצודת כ"ח זה מוזיאון.

<עמרי שלמון: זאת אומרת אין לו מכונות שמייצרות - - -

<ארנון חפץ: הסנדלרייה, המיוחד בה שהחזרנו את מה שעבד פה לימיו כקדם.

<ארנון חפץ: מאוד מיוחד, מייצר דברים מודרניים עם מכולות של פעם, שזה גם דבר מאוד מיוחד, שהוא בפני עצמו, יש לו תחזוקה שלו, אף אחד לא מממן את זה חוץ ממנו, גם למבנה עצמו, ותסתכלו מה קורה, כבר יש סידוק, כבר יש נזילות בגג, כבר הדברים זזים.

<ארנון חפץ: אף אחד, כשאנחנו מקימים את הדברים האלה, לא יודעים לתת כסף לזה.

<ארנון חפץ: גם תורמים אומרים 'רגע, מה, אני אתן לשיפוצים?

<ארנון חפץ: אני מוכן למכונות לקנות, לשקם, אני מוכן לתת לתצוגה כשאתם בונים, אני מוכן לתת כשאתם מקימים את המבנה עצמו או משמרים אותו, אבל לתת לדברים כאלה אנחנו לא מוכנים'.

<ארנון חפץ: בעולם, בהרבה מאוד מדינות באירופה, שמאוד מקדימים אותנו בין 20 ל-60 שנה בהתפתחות של השימור, זה בא דרך העיריות, אבל זה בא גם מהממלכה.

<ארנון חפץ: יש כסף מיועד לדברים האלה.

<ארנון חפץ: עוד יותר מכך, יש כסף ולא מעט לתחזוקה מונעת, כשאנחנו יודעים היום שהרבה מאוד מבנים שמתחילים להתבלות - - - לדבר הזה יש מודעות מאוד מאוד גדולה באירופה, בתחום השימור, בתחזוקה מונעת.

<ארנון חפץ: תחזוקה מונעת זה צוותים שהולכים, עוברים מבנים, מבנים לשימור, שהוכרזו לשימור, מוציאים דוח מסודר מה צריך לעשות.

<ארנון חפץ: באירופה המבנים הם טיפה יותר ישנים מאשר אצלנו, טיפ טיפה, ביום יומיים, אבל עדיין, גם המבנים שלנו היום, בקיבוצים, במושבים, בעיירות, במיוחד באזורי הספר אבל לא רק, ובמיוחד, אגב, נכנס נושא הבטון עכשיו, יש בליה יחסית גדולה שהתיקון שלה עולה במונים רבים מעל תחזוקה מונעת.

<ארנון חפץ: בארץ אין את הדבר הזה עדיין.

<ארנון חפץ: אנחנו, עמרי אולי יספר את זה בהמשך, מנסים לקדם מין סוג של פיילוט.

<ארנון חפץ: עוד לא נכנסנו לעניין הזה ממש כדבר מוגמר, אבל פה זו דוגמה למבנה שיש בו בליה, בסוף הבנייה חוזרת אלינו ואנחנו מנסים למצוא - - - למרות שזה כבר לא אתר שלנו, ואנחנו עדיין נותנים גם עצה וגם לפעמים ביצוע, מתוך תקציבים שלנו.

<ארנון חפץ: ועוד מילה אחת על מה שאתם רואים פה.

<ארנון חפץ: שימו לב שכל התשתיות, אני לא מדבר על הברזלים שאתם רואים, שחותכים את המבנה, זה לצורך מתיחת המבנה, אבל אתם רואים את תשתיות החשמל החיצוניות.

<ארנון חפץ: זה גם אחת ההחלטות השימוריות שנלקחו כדי לא לחצוב בקיר, חשמל לא היה פה קודם, מבנה תעשייתי, בסך הכול התוצאה היא לא רעה.

<ארנון חפץ: אבל מה שמאוד מאוד מאוד חשוב לנו וגם עובד יפה מאוד זה מי יפעיל את המבנה, מה יהיה פה.

<ארנון חפץ: אנחנו נכנסנו לדבר הזה אחרי שלנו היה ברור לגמרי שגם הקיבוץ וגם היזם, מוש, שלא נמצא פה היום, הדבר הזה יעבוד, זה לא בעוד יומיים יושכר כאחד ממבני הקיבוץ לדברים אחרים.

<ארנון חפץ: זה עובד, אנחנו מאוד מרוצים מהתוצאה.

<דב ציפוני: תנו לי רק להגיד לכם כמה מילים על איילת השחר לפני שאתם עוזבים אותנו.

<דב ציפוני: איילת השחר, כמו שאמרתי, היא 100 שנה נמצאת פה, באו לפה במשך השנים עולים מכל הארצות, כמובן הראשונים היו מזרח אירופה, פולין, אוקראינה, רוסיה, ואחר כך התאספו במשך כל השנים כל הגלויות, תגידו לי ארץ ואני אגיד לכם אם יש או אין.

<דב ציפוני: פה החבר'ה האלה הם הסנדלרים הוותיקים, סרט של הסנדלרים הוותיקים שעבדו פה.

<דב ציפוני: עוד משהו על איילת השחר, כמו שאמרתי לכם שם למעלה, עד 36' לא היו פה מים.

<דב ציפוני: אחרי שלושה ניסיונות של חפירת בארות רק ב-36' מצאו באר ראשונה שנתנה בערך 80-90 קוב לשעה ואז המשק קצת התחיל להתפתח, אבל הוא עוד היה במצב לא טוב מבחינת חוסר מים, למרות שהיינו קרובים לירדן.

<דב ציפוני: לפני מלחמת השחרור פיזרו כבר צינורות ממשמר הירדן לאיילת השחר, באה המלחמה, הסורים כבשו את החתיכה הזו, אם אתם לא יודעים, בטיול הבא תהיו בירדָה, יספרו לכם, הם כבשו חתיכה מארץ ישראל ולקחו את הצינורות ואז היינו צריכים לחכות עד 51' ורק ב-51' סוף סוף רווח לנו מבחינת המים, או רווינו מבחינת המים.

<דב ציפוני: היום איילת השחר מתפרנסת מחקלאות, הרבה עבודה שכירה, הרבה בנים שלנו רוצים לחזור הנה, לא רק רוצים אלא יושבים פה ומחכים לדירות ואתם יודעים שהדירה רחוקה היום מהצעירים, במרחק של בערך מיליון, מיליון וחצי שקל.

יעקב מרגי: יש הרחבה בקיבוץ?

<דב ציפוני: יש הרחבה בקיבוץ, של 50, ויש עוד תכנון של עד 180 בתים.

<דב ציפוני: יש עוד 30 כרגע בבנייה.

<דב ציפוני: חסר כסף, תביאו כסף, אז נמלא את זה בלי בעיה.

יעקב מרגי: זה הדבר היחיד שיש בשפע במדינה.

<דב ציפוני: אני יודע.

<דב ציפוני: זהו.

יעקב מרגי: תודה רבה לך.

יעקב מרגי: (המשך סיור)

<עמרי שלמון: פרויקט ענק בהיקף של 12 מיליון שקל שהמועצה, כפי שהבנתם, רצה על הגבעות 14 או 15 שנה, ובשנתיים, כשהיה היתר, בנינו את זה בפחות משנתיים.

<עמרי שלמון: חנכנו לפני כשנתיים.

<עמרי שלמון: לגבי תלמידים.

<עמרי שלמון: תראה, יעקב, אנחנו הצגנו לכם את זה כמה פעמים בפגישות, בסיורים וגם בכנס הגדול של מנהלי האתרים, שמאוד שימחת את המנהלים והמנהלות בדברים שאתה אמרת, כי ראו ששטח מדבר עם שטח וזה דבר נורא חשוב, כי אנחנו נתקלים במצבים שבאים ונואמים נאומים בגובה של 40,000 רגל ופה הייתה בהחלט הבנה משותפת, קיבלנו הרבה תגובות אחר כך ורוצים עוד לחדש איתך את הפגישות.

<עמרי שלמון: הסוגיה העיקרית, המועצה לשימור מזה מספר שנים, אילן שלגי כחבר ועד מנהל יעיד על כך, לקחה על עצמה משימה שהמדינה למעשה לא הרימה אותה, למרות שהיה צורך בה, והמשימה היא לתת איזה שהוא ארגון גג, איזה שהיא התייחסות, איזה שהיא פינה חמה וקשובה לאתרי המורשת.

<עמרי שלמון: מדינה קטנטנה, שיש בה 170 אתרי מורשת, זה יכול להיות אתר שמקבל 3,000 או 2,500 מבקרים בשנה ויש לנו אתרים בינוניים של 30,000, 40,000 שהחל מ-30,000 מבקרים האתר כבר יכול להחזיק את עצמו ולהיות מאוזן וכאלה שמקבלים 80,000 ו-100,000 מבקרים, למשל מחנה המעפילים בעתלית.

<עמרי שלמון: זה מספר עצום, אלה מספרי המבקרים, שהם מספרים בסך הכול הם בסדר וזה נותן, יעקב, סדר גודל של 3 מיליון מבקרים בשנה ב-170 האתרים הללו, אבל המספר המדהים, שהזכרנו את זה כבר בפגישות בינינו.

<עמרי שלמון: בסך הכול 27% מסך המבקרים באתרי המורשת אלה תלמידים ממערכת החינוך.

<עמרי שלמון: ברגעים שאנחנו רואים שאין יותר מדי אנשים מסביב ולא להרגיז, אומרים שזה ברמה של ועדת חקירה, כי האתרים הללו הוקמו לא למען אף אחד שיושב כאן במיניבוס, בלי לפגוע באף אחד, כי אנחנו כבר מוטים, אנחנו סיירים, אנחנו כבר טיילנו, עולם המושגים והערכים שלנו מגובש ומערכת החינוך מגיעה בסך הכול ל-27%, תעשו חשבון, מבחינת מבקרים.

<עמרי שלמון: זה לא אומר, יכול להיות שבעתלית יש 65%, במחנה המעפילים בעתלית, אבל בסך הכול הכללי אלה המספרים.

<עמרי שלמון: יש עלייה מדהימה שעומדת היום על 340%, בביקורי יחידות הצבא, שזה ממש מהפך שעשו באתרים האלה.

<עמרי שלמון: בהסכם אחד שעשינו עם משרד הביטחון יש עלייה עצומה במספרי החיילים שמבקרים באתרים, כולל ב-2015 שהיא שנה של מצב חירום, איזה מין מלחמה, איזה מין אינתיפאדה, שהצבא לא עובד, לא עם גרף אימונים ולא עם גרף תעסוקה, הוא מריץ את הפלוגות והגדודים שלו בשטח והמ"פים רוצים לתת עניין לחיילים שלהם במקום שבו הם נמצאים והם לוקחים אותם לאתרים, דרך ואוצ'רים, שזה דבר פנטסטי.

<עמרי שלמון: אבל התלמידים, זה הסיפור.

<עמרי שלמון: לגבי מצודת כ"ח, היה לנו ברור שמיום הפתיחה האתר הזה יהיה מאוד מאוד מבוקש.

<עמרי שלמון: באזור קבר האחים והתצפית לעמק החולה ולאגמון, לאגם החולה, אנחנו מדברים על סדרי גודל של בין 200,000 ל-350,000 מבקרים בשנה.

<עמרי שלמון: זה ציר תיירותי, זה ציר מרכזי, התצפיות, הערכים, השיר על דודו, האתוס שהתפתח מסביב לקרב או לקרבות במצודת כ"ח מביאה הרבה מאוד טיילים, תנועות נוער, תלמידים וכו'.

<עמרי שלמון: אז למעשה אנחנו בהצלחה גדולה מהיום הראשון שפתחנו את האתר הזה, אבל האתר הזה הוא לא חוכמה, כי הוא יחסית מתמודד, גם בהיותו מרוחק וכו' הוא מתמודד יחסית עם פחות בעיות של להביא קהלים.

<עמרי שלמון: אני חוזר למיני מהפכה שעשינו, למעשה באה המועצה ב-2009-2010 ואמרה לכל האתרים הללו, 'תבואו אלינו', אני לא רוצה להגיד תחת צל קורתנו, כי הצל שלנו הוא לא גדול, אין לנו כרגע שום מקור מימון, אבל נתחיל להתגבש ולעבוד ביחד.

<עמרי שלמון: היה פחד גדול, כי כל מנהל אתר נלחם במרכאות ושלא במרכאות עם מנהל האתר השכן שלו ואנחנו באנו ואמרנו, תראו, אנחנו מבינים שיש יתרון לגודל ואנחנו מעריכים שהעבודה המשותפת, ביחד, מה שגיורא הציג לגבי הרשויות המוניציפאליות, שזה נתון מעניין, לא להילחם ולא לעשות - - - אתה יודע, יעקב, היית לוקח מפה של עמותת תיירות, של איזה שהיא מועצה אזורית, אז מסביב לבן, אין כבישים ואין תיירות ואין כלום.

<עמרי שלמון: אז את זה כולנו למדנו, אני חושב שגם במועצה אנחנו מובילים סדר יום של שיתופי פעולה עם כלל הארגונים.

<עמרי שלמון: עם משרד התיירות יש ניסיונות, שלא עולים בינתיים, של שיווק משותף.

<עמרי שלמון: אז כמו שציינת, אני חושב שבחו"ל המורשת זה דבר שהוא התיירות ואנחנו לאט לאט - - - עכשיו אנחנו נוסעים על כביש 90, הכביש הארוך במדינה, על קטע ממנו.

<עמרי שלמון: אז זה הסיפור, שיתופי פעולה, שעוד צריך להרחיב ולעשות בו מה שיותר.

<עמרי שלמון: כל ה-170 האתרים האלה התחילו לאט לאט לטפטף לכיווננו.

<עמרי שלמון: הקמנו פורומים מחוזיים, שמונה מחוזות של מנהלי אתרים בכל מחוז ומחוז והם התחילו להיפגש ביניהם וכנסים ארציים, עכשיו הם בשישי, והמערכת הזאת גייסה גם הרבה מאוד כספים, בעיקר דרך מורשת ודרך תרומות ודרך קרנות ולמעשה היום המועצה לשימור אתרים אחראית ולקחה על עצמה את כל ההכשרות של כל הצוותים, ממנהלים ועד מדריכים.

<עמרי שלמון: השבוע יוצא קורס מדריכים ארצי חדש.

<עמרי שלמון: זה במחזורים, פייסבוק, שיווק, ביקורי חיילים, הזכרתי, ביקורי עולים, לא הזכרתי, בנות שירות, גרעיני בנות השירות, יש היום 80 תקנים שאנחנו בנינו לטובת האתרים האלה על בסיס שמונת המחוזות הללו.

<עמרי שלמון: כך שזו חגיגה שלמה, אבל, כמו שציינת, גדלים, הציפיות גדלות ואנחנו כל הזמן רצים אחרי השמיכה הזאת ולהעביר אותה מצד לצד.

<עמרי שלמון: יש הרבה מאוד הצלחות, עם הרבה מאוד אבנים שעוד לא הפכנו בדרך.

<עמרי שלמון: עוד כמה מילים על מצודת כ"ח.

<עמרי שלמון: קרב הרואי אחד, אחד משלושה שהיו על המצודה הזאת, היה ברור שהיא שולטת על המעבר הזה של הכביש המנדטורי לאצבע הגליל.

<עמרי שלמון: גיורא הזכיר את זה קצת.

<עמרי שלמון: היה ויכוח, למשל ז'בוטינסקי הוביל קו של לסגת עד לקו ראש פינה ושם להיערך.

<עמרי שלמון: הם החליטו להתעקש ונשארו באצבע הגליל ומצודת כ"ח הייתה תצפית ששלטה על כל הכביש הזה ועל כל העמק.

<עמרי שלמון: לפיכך גם הקרב לכיבושה היה קרב חשוב ומכריע ובעיקר מתואר כסך של כישלונות, אבל הרבה מאוד סיפורי גבורה, אנחנו ניחשף אליהם.

<עמרי שלמון: מצודת כ"ח, השיר על דודו, אין כמעט תלמיד שלא שמע משהו על מצודת כ"ח והבנו שזה באמת סיפור שהמקומי וההשלכות שלו על כלל מלחמת העצמאות ועל כלל ההתיישבות היהודית בגליל ובארץ ישראל, יש לו משמעות אדירה מבחינת ההנהלה.

<עמרי שלמון: תסתכלו כאן מימין.

<עמרי שלמון: פה בונים עוד משהו של מלונות.

<עמרי שלמון: אתם רואים כאן את הפילבוקס הזה עם שתי הקומות, מצד ימין, זה נקרא הפילבוקס של ג'חולה, יש פה מעיין שנקרא ג'חולה, עין תאו בעברית.

<עמרי שלמון: פה המחלקה שעלתה לקרב השני, בג'חולה, בפילבוקס הזה.

<עמרי שלמון: philbox, אגב, זה phil, תרופות, box, יש כל מיני צורות, זה הזכיר קופסה של - - - בדרך כלל הם מתומנים או משושים, פה הוא מרובע או עגול.

<עמרי שלמון: אגב, בצמתים המרכזיים הזזנו אותו איזה 100 מטר, זה אסור אגב, לא היה צריך לגלות אבל הזזנו אותו, שמרנו עליו בצורה הזאת.

<עמרי שלמון: גם היום מגדלי השמירה שהצבא עושה בצמתים ממתכת, הגבוהים, הממוזגים, הם נקראים בצבא פילבוקס.

<עמרי שלמון: שם התארגנה המחלקה בראשותו של דודו, דוד צ'רקסקי, מפקד המחלקה, הם נחו שם לקראת העלייה למצודת כ"ח, דרך נחל קדש.

<עמרי שלמון: כנראה ששם הם שכחו דרגש שעליו היה צריך לשים את מטען חומר הנפץ, בשביל ליצור אפקט של עומק, וכשהם הגיעו למצודה הסתבר שהדרגש הזה לא איתם וזה היה דבר מהותי להתנהלות הקרב.

<עמרי שלמון: אנחנו עולים כעת לרמות נפתלי, לעמק קדש, עיר תנ"כית מאוד גדולה, ולאט לאט העומק נפרס מתחתינו.

<עמרי שלמון: כאן משמאל מועצה אזורית מבואות החרמון.

<עמרי שלמון: במצודת כ"ח יושב משמר הגבול.

<עמרי שלמון: עד לפני שנה עוד ישבה שם פלוגה מבצעית והיום זה יחידת החינוך שלהם.

<עמרי שלמון: זאת אומרת כל קורס והשתלמות עובר דרך יחידת החינוך ובתר"ש, בתכנית הרב שנתית של המשטרה, הם אמורים לעזוב גם את המצודה הזאת וללכת לצומת ברקאי, ששם הולך להיות המרכז, יש שם אנדרטה שלהם, שם הם הולכים להקים את המרכז החינוכי שלהם, ויש גם כמובן את המוזיאון של המשטרה בבית שמש, שהוא מאוד מרשים, הוא חדש לחלוטין, הוא עבר משפרעם ויש שם פעילות שגם הם בתוך הלופ הזה של 170 אתרי מורשת.

<עמרי שלמון: אחד הדברים, יעקב, שחשובים לנו מאוד זה הקשר עם השטח.

<עמרי שלמון: אתם רואים שבכל מקום מגיע ראש מועצה ומעבר לצ'פחות ולטפיחות יש פה מפגש אמיתי של הרבה מאוד שנים שהוא בעיניי כלי עבודה מרכזי ביותר ליכולת להרים דבר ביחד.

<עמרי שלמון: לגיורא יש חינוך וזבל והרחבות, אשפה, לא זבל, וכבישים והמון מורכבויות, שלא לומר קשיים ובעיות, שהוא צריך ביום יום שלו, ועכשיו נכנס לו גם נושא השימור.

<עמרי שלמון: יש הבנה, דרך הקשר הזה, שהשימור הוא חשוב בין היתר לגאוות היחידה של המקומות, וראיתם באיילת השחר, בן איילת השחר, הוא בטח כבר בן 80 או משהו כזה והשימור או המורשת זה חלק מהחתך של הגאווה שלהם.

<עמרי שלמון: חתך, אני קורא לו הסטרטיגרפי, שמייצר גאווה ואהבה למקום.

<עמרי שלמון: וכמו שאנחנו מדגישים, ואמרנו כבר מספר פעמים, זה לראות איך הדבר הזה יפעל, איך הסנדלרייה הזאת תהיה כלכלית, איך המוזיאון הזה, שהוא רק מרכז מבקרים, יוכל לשאת את עצמו.

<עמרי שלמון: בעניין הזה הצטבר הרבה מאוד ידע וזה מאוד מאוד מגוון.

<עמרי שלמון: כמו שאמרתי, המגמה היא לא להקים אתרי ביקור חדשים, כי צריך לחזק את הקיימים וגם זאת משימה לא פשוטה כלל ועיקר.

<עמרי שלמון: לגבי גיוס הכספים, יעקב, בהמשך לשאלתך, למעשה כל אבן שיש מתחתיה שקל או מעליה לירה אז תמצא אותנו שם.

<עמרי שלמון: המועצה היא אמנם עמותה, היא הוקמה בהחלטת ועדת החינוך של הכנסת ב-84' ואנחנו גאים בזה.

<עמרי שלמון: אז גם כשבאים הפקידים ואומרים 'רגע, אתם עמותה, אתם פרטיים', אז אל"ף, אנחנו סמי ממלכתיים, בי"ת, הממלכה החליטה, הכנסת, הריבון, על הקמתנו ואנחנו גם הגוף היחידי, מעבר לכל הסיפורים, הגוף היחידי שנטוע בשטח ומטפל במורשת של העת החדשה.

<עמרי שלמון: יש לנו תקנת תמיכה אצל מירי רגב, יש ועד מנהל חדש, יושב פה אילן, זה יהיה חלק מדיון, כי המדינה רוצה לתאגד אותנו מסיבות של טובת השימור, בין היתר.

<עמרי שלמון: זה דיון שהוועד המנהל אצלנו יצטרך להחליט עליו, הוא דיון לא פשוט.

<עמרי שלמון: זה אחד מהדברים שנרצה את עזרתך.

<עמרי שלמון: תקנת תמיכה שהיא בערך חצי מהתקציב שלנו, אנחנו בסדרי גודל של 40, 41, 39 מיליון, תלוי בשנה, שזה שליש המנגנון, זה לא המנגנון, זה השוטף, זה התשתית, זה קצת רכבים וקצת מנהלים, צוותים מאוד קטנים, למעשה אנחנו 100 איש על כל הארץ, ושני שליש הולך לפיתוח.

<עמרי שלמון: אז זה גם דרך התמיכה, גם דרך מורשת, שהקפיצה את העניין לערכים מאוד מאוד משמעותיים בשנים האלה, קרנות, תרומות.

<עמרי שלמון: יש לנו תכנית להביא את זה לטובת שלמה הלל, הנשיא שלנו, שפיקד על העלאת יהודי מעפילים בני תנועות הנוער מבגדד, מעירק, באוגוסט 47', שני אמריקאים גנבו מטוס באירופה, ההגנה עלתה עליהם, הביאו אותם לחיפה, שמו שם את שלמה, הטיסו אותו לבגדד והוא ארגן שם שתי טיסות ועוד אחת מאיטליה, להעלאת מעפילים.

<עמרי שלמון: 150 מעפילים שעלו בדרך האוויר.

<עמרי שלמון: למבצע הזה קראו על שם הטייסים הגויים, מייקלברג, שגנבו את המטוס וההגנה שילמה להם במטבעות זהב.

<עמרי שלמון: זה סיפור מדהים.

<עמרי שלמון: אנחנו, בהרבה דרייב ורצון של שלמה הלל הולכים להביא מטוס כזה, קומנדו 46, מחוץ לארץ.

<עמרי שלמון: אנחנו אחרי החלטה של הוועד המנהל, איתרנו אחד בבוליביה ועוד אחד בהאיטי.

<עמרי שלמון: אותו מודל בדיוק, לא אותו אחד.

<עמרי שלמון: אותו אחד, נעשה תחקיר, ההוא בהאיטי, שהוא מפורק, זה למעשה שניים, אז צביקה האוזר, שהתחיל עם המהלך הזה כשהיה מזכיר הממשלה והוא פריק של שימור, אמר שבבדיקה שנעשתה זה אולי המטוס המקורי.

<עמרי שלמון: יכול להיות, כי זה היה בחיל האוויר, אחר כך ארקיע קנתה אותו ואז הוא הסתובב בעולם.

<עמרי שלמון: בכל אופן להביא מודל כזה.

<עמרי שלמון: כרגע הרעיון להביא אותו בטיסה וצריך בשביל זה כסף.

<עמרי שלמון: קיבלנו לזה ביום שלישי בלילה מיליון דולר, זה מנדבן אמריקאי, יהודי, ג'ק גרינברג, דרך ה-JNF ארצות הברית.

<עמרי שלמון: אז באמת מנסים לעשות מאמצים גדולים, אבל תמיד חסר.

<עמרי שלמון: אז אנחנו הגענו למצודת כ"ח, נפגוש כאן את קרן.

<עמרי שלמון: אגב, רוב המנהלים אצלנו הן מנהלות, ואז אני אומר שבגלל זה זה מצליח.

<עמרי שלמון: קרן היא ילידת בת ים, חברת קיבוץ דן.

<קרן – מנהלת האתר: שלום, ברוכים הבאים.

<קרן – מנהלת האתר: כפי שהבנתם, שמי קרן.

<קרן – מנהלת האתר: אני אקצר כאן.

<קרן – מנהלת האתר: עמק החולה לפנינו, באתם היישר מהעמק, עליתם למעלה, היום כביש הצפון.

<קרן – מנהלת האתר: אז, ימי המנדט הבריטי, הדרך היחידה שעולה למעלה ליישובי ההר וממשיכה מערבה עד ראש הנקרה, כשהגעתם הגעתם מכביש 90 וזו הייתה הדרך היחידה שנכנסה פנימה לאצבע הגליל.

<קרן – מנהלת האתר: בעצם השער של אצבע הגליל, אנחנו עומדים באזור השליטה עליו.

<קרן – מנהלת האתר: למה זו הייתה הדרך היחידה?

<קרן – מנהלת האתר: הרי היום יש לנו כל מיני אפשרויות להגיע לאצבע הגליל, רמת הגולן כמובן לא שלנו, העמק, אגם החולה, לא האגמון, לא אזור קטן שאנחנו יכולים לראות אותו פה, אלא ממש אגם שחולש על רוב העמק וביצות מסביב והדרך היחידה, שוב, כמו שאמרתי, כביש 90.

<קרן – מנהלת האתר: כל זה, אני אומרת כדי לציין את המיקום האסטרטגי של המבנה הזה שחבוי לו פה בין הברושים.

<קרן – מנהלת האתר: המבנה הזה הוא אחד הטגארטים שמן הסתם תכנן אותו סר צ'רלס טגארט, אחרת הוא לא היה אחד מהם, הוא מתכנן אותו בעקבות המרד הערבי בשנת 36', מה שאנחנו מכירים מאורעות תרצ"ב-תרצ"ט, אנחנו סובלים מהטרור והבריטים סובלים מהטרור, מביאים לפה את אותו מומחה לטרור, את אותו סר צ'רלס טגארט, והוא מתכנן בכל הארץ.

<קרן – מנהלת האתר: 'היפכו את המשטרות שלכם', הוא אומר לבריטים, 'למצודות, פה בצפון תבנו ממש מערך הגנה', במקום גבול שהיה קיים רק על המפה, 'תבנו גבול, גדר, שתפריד בין לבנון', ששם המנדט הצרפתי, 'לבין פלשתינה-א"י', פה המנדט הבריטי לבנות גדר.

<קרן – מנהלת האתר: אנחנו מכנים אותה, אגב, חומת טגארט.

<קרן – מנהלת האתר: יש כל מיני הבלחות כאלה, ניואנסים שיש היום שזה מעניין, אז חומת טגארט, על הגדר.

<קרן – מנהלת האתר: יש לנו חמש משטרות, בין המשטרות יש פילבוקסים, אותם מבנים קטנים ועגולים כדי לשמור על קשר עין ואת כל הדבר הזה בונים, שימו לב, סולל בונה.

<קרן – מנהלת האתר: תיכף נתקרב ליד המצודה ואני אראה לכם כמה מאפיינים שלה, אבל לפני כן אני אגיד עוד כמה מילים, כי אנחנו נמצאים פה באזור מאוד מיוחד.

<קרן – מנהלת האתר: על הנוף קצת דיברתי, אני לא אכנס יותר מדי לנוף, אבל המשטרה הזו, שעכשיו הזכרתי אותה, הייתה אז משטרת נבי יושע.

<קרן – מנהלת האתר: נבי יושע, על שם הכפר הערבי הסמוך נבי יושע, שם המוסלמים השיעים מאמינים שהנביא הוא יהושע.

<קרן – מנהלת האתר: אנחנו בחבר'ה מכירים אותו יותר בתור יהושע בן נון, רק שבמסורת שלנו הוא בכלל לא מגיע לפה.

<קרן – מנהלת האתר: הם מאמינים שהוא קבור פה.

<קרן – מנהלת האתר: זה היה כפר קטן וכאן עלייה לרגל והיה היישוב הכי קרוב למשטרה הזו ולכן המשטרה נקראה משטרת נבי יושע.

<קרן – מנהלת האתר: אגב, במאמר מוסגר, זה אחד הכפרים שנסראללה ידידנו רוצה להחזיר, אחד משבעת הכפרים השיעיים.

<קרן – מנהלת האתר: אני מאמינה שבדרך אולי הוא יעצור לקפה, אנחנו נראה מה אנחנו נארגן לו בקפה, אבל מעבר לזה משטרת נבי יושע.

<קרן – מנהלת האתר: היום המשטרה הזו, עדיין משטרה, היום זה בסיס של מג"ב ולא סתם בסיס של מג"ב, גם סמל היחידה שלהם, הציור של מג"ב זו המצודה הזו.

<קרן – מנהלת האתר: היום היא נקראת מצודת כ"ח, כ"ח לזכרם של 28 שנהרגו כאן בשלושה קרבות במלחמת העצמאות.

<קרן – מנהלת האתר: כשאנחנו נעלה למעלה לכיוון המוזיאון והמצודה אנחנו נעבור ליד קבר אחים.

<קרן – מנהלת האתר: אני אומרת את זה מראש משתי סיבות, אחת, אם יש כאן כוהנים שלא רוצים להתקרב, אפשר לעשות את העיקוף מסביב, והסיבה השנייה היא, כי בסופו של דבר הכול, כל הסיפור שלנו יגיע לנקודה הזו, 19 מתוך ה-28, או מתוך 22 שנהרגו בקרב השני, שעליו נדגיש לא מעט, קבורים פה בקבר האחים.

<קרן – מנהלת האתר: אז אנחנו נעבור, מי שרוצה דרך, ואנחנו נסתכל, אם יש שם איזה שהוא שם שאולי קופץ אני אתייחס, אני אתייחס שם לאחד לפחות ואחר כך נמשיך פנימה ונציץ אל המצודה.

יעקב מרגי: ומשהו על הכיוון הזה?

<קרן – מנהלת האתר: אז אמרתי ככה, עמק החולה.

<קרן – מנהלת האתר: אני יכולה להרחיב יותר, בגלל הזמן הקצר אני מנסה לעשות מה שיותר - - -

יעקב מרגי: על חשבוני.

<קרן – מנהלת האתר: על חשבונך.

<קרן – מנהלת האתר: אוקיי, אז אם מתכופפים אפשר לראות את החרמון.

<קרן – מנהלת האתר: רמת הגולן, אמרנו, מולנו, העמק, האגמון זה האזור של ההצפה, השמורה נמצאת קצת יותר - - -

יעקב מרגי: התחילו כבר בשלב ההצפה?

<קרן – מנהלת האתר: ההצפה, בשנות ה-90, ודאי.

יעקב מרגי: התחרטו על ההתערבות בטבע.

<קרן – מנהלת האתר: כן, אבל גם ההצפה היא הצפה מאוד מינורית.

<קרן – מנהלת האתר: אני אראה בפנים תמונה - - -

יעקב מרגי: אבל אין מאז התפתחות של מאפייני ביצה?

<קרן – מנהלת האתר: לא, לא ברמה הזו, אין ספק שאדמת הכבול מהווה כאן מה שנקרא אהבה-שנאה עבור החקלאים, כי מצד אחד היא מאוד מאוד פורייה ואפשר לראות את כל העמק, מה שלא היה אז אדמה חקלאית, מצד שני בגלל שהיא יותר מדי פורייה יש לפעמים שריפות טבעיות שמתפרצות ולא מעט בעיות.

יעקב מרגי: - - - מתערבים בטבע - - -

<קרן – מנהלת האתר: טבע האדם לפעמים הוא להתערב בטבע ואז מנסים להחזיר ורואים פתאום מה קורה בעקבות ההחזרות.

<קריאה: מזל שבהזדמנות הזו לא ייבשו את הכנרת.

<קריאה: היא כנראה עושה את זה באופן עצמאי עכשיו.

<קרן – מנהלת האתר: 'היש עוד פלמ"חניק כמו דודו, הייתה לו בלורית מקורזלת שיער'.

<קרן – מנהלת האתר: אז לא נכתב על הדמות, אלא נלקח השם של החבר בתור הפלמ"חניק שעליו חיים חפר כותב את השיר, זה דודו.

<קרן – מנהלת האתר: אני אזכיר גם את יזהר ארמוני, לא סתם, מכיוון שהוא מקבל כאן את עיטור הגבורה, הוא בקבוצה הראשונה של ה-12 שמקבלים בתום המלחמה את עיטור הגבורה.

<קרן – מנהלת האתר: אני אספר את זה מאוחר יותר.

<יהודית גידלי: מי עשה את כל האנדרטה הזו?

<קרן – מנהלת האתר: משרד הביטחון.

<קרן – מנהלת האתר: בהתחלה, בשנה הראשונה זה היה יותר בשיתוף עם המשפחות והם אלה שקידמו, אבל זה כבר משרד הביטחון, אגף הנצחת החייל.

<עמרי שלמון: אתם תראו תיכף תמונה שעשו את קבר האחים, שיהודה עם חבריו אסף למעשה - - -

<קרן – מנהלת האתר: הקיר הצפוני של המצודה.

<קרן – מנהלת האתר: רוב ההתרחשות בקרב השני קורית פה.

<קרן – מנהלת האתר: עכשיו אני אחזור למאפיינים של הטגארט הזה כדי שנראה איך זה גם משתלב לנו אחר כך בסיפור.

<קרן – מנהלת האתר: אז קודם כל אפשר לראות מאוד בבירור את החלונות הצרים, בכל חלון חרך ירי, בזה אותו טגארט חושב לעצמו אם צופים, רואים אויב מרחוק אפשר להוציא רק את הנשק, את הקנה מהחרך ולעצור את אותו כוח שמגיע, אבל מה קורה אם אותו כוח אויב מגיע למרגלות המצודה.

<קרן – מנהלת האתר: כדי להוציא נשק ולירות בהם צריך ממש להוציא ראש, להוציא ידיים, זה מסכן את מי שנמצא בפנים ועל כן הוא ממציא את המזגן.

<קרן – מנהלת האתר: לא בדיוק מזגן, זה מה שכולם אומרים לי, אבל זה ארגז הטלת רימונים.

<קרן – מנהלת האתר: הרעיון הוא מאוד פשוט, ארגז פלדה מוצמד לקיר, בתוך הקיר יש חור, מי שנמצא בפנים פשוט מכין את הרימון לזריקה, היה חרך למטה, סגרו אותו שלא ייכנסו היונים, כמו החרך בצד, פשוט עוזבים את הרימונים, אפשר בקצב די מהיר וכך הכוח שנמצא למטה חוטף את הרימונים בראש, כשיש ארגז כזה בכל אחד מהקירות.

יעקב מרגי: הנה חברת הכנסת מירב בן ארי.

יעקב מרגי: הגעת ברגע השיא.

מירב בן ארי: אני לא משאירה אותו לבד אף פעם.

<קרן – מנהלת האתר: ברוכה הבאה.

יעקב מרגי: על זה מגיע לה כל הכבוד.

<קרן – מנהלת האתר: ברוכה הבאה.

<קרן – מנהלת האתר: אני קרן, את תשתלבי כבר בעניינים.

מירב בן ארי: אין בעיה, הייתי פה כבר.

<קרן – מנהלת האתר: מצוין.

<קרן – מנהלת האתר: אני חוזרת לעניין שסולל בונה בונים את המצודה הזו.

<קרן – מנהלת האתר: בזכות התכניות גם אנשי הפלמ"ח ידעו - - - רואים את הקו הזה למטה?

<קרן – מנהלת האתר: הקו הזה מסמל את היסודות, היסודות שנמצאים מתחת לאדמה, אבל כנראה לא בעומק רב, מסתיימים מעל האדמה, כ-70-80 סנטימטר ובעצם הרצפה של המצודה מתחילה רק מעל זה, כך שמה שאמרת קודם, כשהם מתכוננים לקרב הם יודעים שכדי להיכנס דרך הקיר הם צריכים לפוצץ, כדי לפוצץ הם צריכים דרגש להניח עליו את חומרי הנפץ.

<קרן – מנהלת האתר: זה הסיפור של הקיר, קצת של המצודה.

<קרן – מנהלת האתר: הדגם הזה עם הצריח, הצריח לתצפית, יש בסך הכול שבע מצודות, הטגארטים, שבע מצודות מהדגם הזה, כולן בצפון, חמש על הגבול ועוד שתיים בפנים.

<קרן – מנהלת האתר: אלה המאפיינים של המצודה, שתיכף יתקשרו לנו גם לסיפור ועוד רגע אחד אנחנו נכנסים פנימה.

<קרן – מנהלת האתר: לפני שניכנס אני רוצה כמה מילים על הפסל ובפנים אנחנו נעשה כמה דקות הפסקה, יש לכם שם קצת שתייה וכיבוד קל, תתכבדו ואחר כך אנחנו נמשיך.

<קרן – מנהלת האתר: שם גם נפגוש את אחד האנשים שבאים לפה לפחות פעם בשבוע, השם שלו, או הכינוי שלו, אבל ככה אנחנו פה בגליל מכירים אותו הוא טוג'ו.

<קרן – מנהלת האתר: טוג'ו היה פלמ"חניק.

<קרן – מנהלת האתר: אמנם הוא לא לחם באחד משלושת הקרבות, אבל יש לו קשר מאוד אישי לקרבות והוא כבר יספר על הקשר הזה בהמשך.

<קרן – מנהלת האתר: הפסל.

<קרן – מנהלת האתר: את הפסל פיסל עמנואל הצופה.

<קרן – מנהלת האתר: עמנואל הצופה היה גם כן פלמ"חניק, חבר בהכשרת הפלמ"ח בדפנה, הכשרת הצופים בדפנה.

<קרן – מנהלת האתר: הכשרת הצופים בקרב השני, בקיבוץ דפנה, שם הם הוכשרו - - -

<יהודית גידלי: איפה זה נמצא כאן?

<קרן – מנהלת האתר: צפונית אלינו, קרוב יותר לגבול, אבל באצבע.

<קרן – מנהלת האתר: הכשרת הצופים דפנה, בקרב השני נלחמים כאן בין יתר הכוחות ובקרב השני הם מאבדים 12 מחבריהם.

<קרן – מנהלת האתר: כשאני אומרת הכשרת פלמ"ח זה אומר שזה אנשים שגדלו ביחד, שהלכו לגן ביחד, לבית הספר ביחד, לתנועה והתגייסו לפלמ"ח ביחד ובפלמ"ח הם נמצאים בקיבוץ, באוהל, ביחד וכש-12 מהם בבוקר אחד נהרגים זה אומר ששכונה שלמה פחות או יותר יושבת שבעה.

<קרן – מנהלת האתר: זה באמת אסון מאוד גדול וזה משהו שרודף את אותה הכשרה עד עצם היום הזה, והבנתם בערך בני כמה הם.

<קרן – מנהלת האתר: החבר'ה האלה הם גם היו אלה שהגו ודחפו, ובראשם יהודה דקל, את הרעיון של המוזיאון.

<קרן – מנהלת האתר: אז הפסל, מה אתם רואים בפסל?

<קרן – מנהלת האתר: עמרי, אל תגלה.

<קרן – מנהלת האתר: זה אמנות, בשביל זה אני נותנת לכם להגיד, למה שאני אגיד - - -

יעקב מרגי: משמעות של תמיכה.

<קריאה: שלושה קרבות.

<עמרי שלמון: רואים שבר, רואים פצועים, רואים מסע אלונקה.

<קרן – מנהלת האתר: עמרי, אמרתי שאתה לא תגלה.

<קריאה: כשאמרנו את זה לפסל הוא אמר 'אתם לא מבינים'.

<יהודית גידלי: קודם כל מי הפסל?

<קרן – מנהלת האתר: אמרתי בהתחלה, עמנואל הצופה, זה היה כל הדיבור שלי לפני.

<קרן – מנהלת האתר: הפסל המקורי נמצא בעירון, כי עירון זה הקיבוץ שהכשרת דפנה הקימו.

<קרן – מנהלת האתר: זה אולי אחד הדברים החשובים, כי אותן הכשרות מקימות פה קיבוצים, מקימות יישובים וזה דבר חשוב מאין כמוהו, כי זה לא רק לסגור את העבר, זה גם ליצור משהו להווה ולעתיד.

<קרן – מנהלת האתר: אז הפסל הזה, שיש לו ארבעה אלמנטים, ארבעתם באותה צורה, רק שלושה עומדים ואחד שוכב, השוכב הוא פצוע, הוא מדמים ידיים.

<קרן – מנהלת האתר: הפצוע, איך שהשלושה האלה מחזיקים אותו במרחב, הם לא באותו צד, זה לא רק שניים, בצורה הזו הם לא ייתנו לו ליפול, הם תמיד יהיו שם, הם תמיד יתמכו בו, מי שאמר תמיכה, תמיד יהיו איתו.

<קרן – מנהלת האתר: גם האבן היא אבן בזלת, היא אבן מוצקה, אמנם לא מקומית מפה, אלא מקומית משם, אבן מוצקה מאוד שאומרת, חבר'ה, על הרעות בקרבות האלה היה אפשר - - -

יעקב מרגי: כשאת אומרת משם ובזלת - - -

<קרן – מנהלת האתר: הגולן.

<קרן – מנהלת האתר: הגולן הוא שם.

<יהודית גידלי: שם הרי גולן.

<קרן – מנהלת האתר: כן, הם מתפרסים אגב, הם גם שם וגם שם.

<קרן – מנהלת האתר: הסיפור של הבזלת, האבן הכול כך חזקה מראה אולי גם על איך שהם ראו את הרעות, כי הרעות היה כאן דבר כל כך חזק שהתחיל להיבנות מאז ונכנס לתוך התרבות הישראלית שלנו.

<קרן – מנהלת האתר: (המשך סיור)

<עמרי שלמון: המוזיאון, דיברנו על הפרויקט, כמה הוא לקח.

<עמרי שלמון: סטטוטורית זו עבודה מלאה עצמית של המועצה לשימור אתרים, מהתכנון יש לנו צוותים של בעיקר יוצאי ברית המועצות וקבוצה של חיילים ומשוחררים מכפר כמא, צ'רקסים.

<עמרי שלמון: גם מתכננים, גם תכננו, גם את כל המערכות ולעיצוב לקחנו חברה חיצונית וגם קבוצות השימור שבנו ביחד עם קבלן.

<עמרי שלמון: אבל זה רעיון, תכנון, ביצוע, כל המועצה לשימור ואז פתאום נולדה לנו קרן, היא קיבלה דבר מוכן, שבועיים לפני הפתיחה.

<קרן – מנהלת האתר: משהו כזה.

<עמרי שלמון: בפתיחה עוד לא נתתי לך משכורת, או שכבר נתתי לך?

<קרן – מנהלת האתר: בפתיחה אמרת לי לבוא, אבל רק רמזת לי שאני כנראה - - -

<עמרי שלמון: היא קיבלה במה שאנחנו קוראים - - - אבל יש לה כל כך הרבה מה לעשות, בפיתוח תכניות ובפיתוח בכלל של רעיונות נוספים.

<קרן – מנהלת האתר: עובדים על זה.

<עמרי שלמון: קצת על מבקרים, על הפילוח שלהם.

<קרן – מנהלת האתר: מבחינת מבקרים, את 2015, שהיא השנה היחידה שיש לי אותה מלאה, מינואר עד ינואר, היו כאן קרוב ל-30,000 מבקרים.

<קרן – מנהלת האתר: אנחנו מדברים על מקום שהוא מאוד קטן ולכן מספר המבקרים הזה מבחינתנו הוא היה הישג יפה ואני מקווה לשמור ואולי אפילו להעלות את זה, לא אולי, להעלות את זה בשנים הקרובות.

<קריאה: רובם ישראלים?

<קרן – מנהלת האתר: כן, עם מעט מאוד תיירים.

<קרן – מנהלת האתר: קבוצות של יהודים לפעמים, אוונגליסטים, אבל הם לא הנתח הגדול.

<קרן – מנהלת האתר: מבחינת הישראלים שמגיעים לפה, אז הרוב עומד על גמלאים, אחר כך יש לנו חיילים ותלמידים.

יעקב מרגי: התלמידים רק בסוף.

<קרן – מנהלת האתר: כרגע בסוף, נכון, שזה מבחינתי הדבר שהכי כואב והמטרה להעלות.

<קרן – מנהלת האתר: בשנת 2015 וגם 2016 אני רואה עלייה מאוד גדולה כל הזמן, עלייה גדולה של חיילים.

<קרן – מנהלת האתר: כנראה שהמקום הזה עונה על איזה שהוא צורך גם במורשת קרב וגם בערך שהוא אחד מערכי צה"ל שגורם לחיילים, וגם קיבלנו עוד מאלוף פיקוד צפון הקודם, את ההבטחה שכל חייל שעובר לפיקוד צפון נכנס למוזיאון הזה.

<קרן – מנהלת האתר: ההבטחה הזו כנראה מתקיימת ויש לנו מבחינת חיילים - - -

מירב בן ארי: למה יש כל כך מעט תלמידים?

מירב בן ארי: מה הסיבה?

<קרן – מנהלת האתר: כמה סיבות.

<קרן – מנהלת האתר: לפי הניתוח שלי קודם כל, אני מוכרחה להגיד שעוד לא לגמרי התשובה היא סופית.

<עמרי שלמון: דיברנו על זה הרבה בדרך.

<קרן – מנהלת האתר: אבל שאלה מעולה.

<עמרי שלמון: זאת השאלה והיא גורמת לכאב ראש, כאב הלב הכי גדול שלנו.

<קרן – מנהלת האתר: קודם כל עניין של מחיר.

<קרן – מנהלת האתר: הם אומרים רשות שמורות הטבע, אנחנו מקבלים 7 שקלים או פחות לתלמיד, מבחינתם זה מאוד עוזר.

<קרן – מנהלת האתר: גם כל פעם שהם מביאים טיול לצפון הם חייבים לעשות קיאקים, הקיאקים זה קרוב ל-100 שקל לתלמיד, אז כבר התקציב יורד, אז ה-10 שקלים שאנחנו מבקשים זה כבר נורא קשה.

<קרן – מנהלת האתר: בשנתיים האחרונות בדיוק בתקופה של הטיולים היו שביתות, היו לנו ביטולים של מאות תלמידים והיה שנתיים אחורה מתח ביטחוני.

<קרן – מנהלת האתר: בקיצור היה כל פעם איזה תירוץ אחר, אבל היו הרבה מאוד ביטולים, שאין לי הרבה מה לעשות, חוץ מלהגיד להם 'חברים, הגליל כרגע הכי בטוח, בואו'.

<קרן – מנהלת האתר: אבל זה בעייתי.

<קרן – מנהלת האתר: גם כאלה שמבטלים ברגע האחרון כי הם מאחרים לקיאקים.

<קרן – מנהלת האתר: הקיאקים האלה, אם יכולתי להגיד מה אני חושבת, זה כיף גדול, אבל, אבל.

מירב בן ארי: כן, אין בזה שום משהו ערכי.

<קרן – מנהלת האתר: נכון.

<קרן – מנהלת האתר: אפשר לחבר את זה למשהו ערכי, זה לא - - -

<יהודית גידלי: זה טיול שנתי, צריך גם משהו כיפי.

<קרן – מנהלת האתר: נכון, אין שום ספק, אבל כשהם מכתיבים את כל הדברים, כי זה באמת התירוץ שאני שומעת הכי הרבה, אותי זה קצת מרתיח.

<קרן – מנהלת האתר: אבל, שוב, אין לי שום דבר אישי נגד הקיאקים ויש בזה משהו ערכי, לא אחד, אבל כשזה בא על חשבוני אז אני רוצה גם.

<קרן – מנהלת האתר: אני חושבת שהעניין של מחיר, של תכנון ועדיין לא מכירים אותנו מספיק וזו עבודה שלי.

יעקב מרגי: תכנון טיול.

יעקב מרגי: זה חייב לבוא, להיות על השולחן - - -

<קרן – מנהלת האתר: אני מסכימה, מאה אחוז.

יעקב מרגי: השאלה איך אתם מביאים את זה למודעות.

<קרן – מנהלת האתר: אז אנחנו התחלנו לשווק יותר לבתי ספר השנה, בהתחלה עבדנו בעיקר מול הסוכנים, כי ראינו שהרבה קבוצות של בתי הספר באות דרך סוכנים גדולים, כמו אגד, כמו צוקי יעלים וכדומה ועבדנו מולם ואז הבנו שעדיין צריכים לפנות לבתי הספר כי בתי הספר הרבה פעמים מבקשים מהם לאן ללכת.

<קרן – מנהלת האתר: אנחנו צעירים, שנתיים וחודשיים, אז הכול בתהליך למידה.

<קרן – מנהלת האתר: זה יבוא, אנחנו עשינו עכשיו איזה שהוא מבצע עם תלמידי האזור, אני מקווה שבתי הספר מהאזור, קודם כל, הם הכי חשובים מבחינתי, הם יגיעו, וכמובן נמשוך את בתי הספר האחרים.

יעקב מרגי: מי שעולה לפה זה בדרך כלל - - - ואין הרבה, חוץ מזה אין הרבה - - - לכן אם זה יהיה חלק מכלי העבודה של הסוכנויות, של מנהלי בתי הספר.

<קרן – מנהלת האתר: מסכימה, אני איתך.

יעקב מרגי: ואני אומר, אני יועץ בחינם, בסוף בסוף בסוף סיור כזה למנהלי המחוזות במשרד החינוך, אתה תראה פיק אחרי זה, כי הם יידעו להעביר את זה הלאה.

<עמרי שלמון: אנחנו נצטרך מאוד את הרוח הגבית שלך.

יעקב מרגי: אין בעיה.

<קרן – מנהלת האתר: עכשיו אני קוטעת רגע את הדיון הזה, מכיוון שהזמן שלנו קצר, יש לנו עוד סרט של חצי שעה לראות בעוד כמה רגעים, אז אני רוצה ברמת כותרות להגיד מספר דברים כדי שיביאו אותי לספר את העיקר.

<קרן – מנהלת האתר: אז בכותרת הראשונה, עברנו, דיברנו בחוץ על תקופת המרד הערבי, עכשיו אנחנו עוברים קדימה בתקופת מלחמת העולם השנייה, כשהיה איום של פלישה של הנאצים לאזור הזה, בין אם מדרום, אל עלמיין, רומל והסיפור מדרום, אבל גם פה מצפון, אמרנו, בלבנון הצרפתים שולטים, הצרפתים כבר נכבשו, ממשל וישי תחת הנאצים, והאיום שהם יפלשו גם מצפון הוא ממשי.

<קרן – מנהלת האתר: בעקבות הסיפור הזה מקימים את הפלמ"ח.

<קרן – מנהלת האתר: הפלמ"ח בהתחלה מוקם על ידי הבריטים, כוח לגיטימי, הבריטים מעבירים נשק ותחמושת ומלמדים את התו"ל הצבאי עד שהאיום הזה מוסר והבריטים תופסים את הראש ואומרים לעצמם 'אוי ואבוי מה עשינו', מיד מוציאים מחוץ לחוק.

<קרן – מנהלת האתר: היישוב היהודי מאוד זקוק לכוח הזה שנקרא הפלמ"ח, הוא מעביר את הכוח הזה למחתרת באופן סודי, מעבירים את המתגייסים לקיבוצים, ההתיישבות העובדת כאן באה לעזרה, מגבשים אותו יחד עם הרעיון של הכשרות הנוער והנה, המתגייסים החדשים לפלמ"ח, רובם בוגרי תנועות הנוער, מגיעים לקיבוץ, הקיבוץ שמארח אותם נמצאים שם תקופה של כשנתיים, לסירוגין עובדים ומתאמנים, עבודה כדי לכלכל את עצמם, שהקיבוץ יוכל להעניק להם אוכל וכביסה וכדומה ואימונים כמובן.

<קרן – מנהלת האתר: אז הקמתו של הפלמ"ח, דיברנו, ואני קופצת עוד קצת בזמן, כ"ט בנובמבר, ההחלטה החשובה, תכנית החלוקה, אבל יום לאחר מכן גם פרוץ מלחמת העצמאות.

<קרן – מנהלת האתר: הבריטים מתחילים להתכונן לעזיבה כשהתאריך שנקבע להם לסיום המנדט הוא ה-15 במאי, את אזור הגליל העליון הם עוזבים קודם לכן, את המצודה הזו הם עוזבים ב-15 באפריל, בדיוק חודש לפני כן, והם משאירים אותה, כמו רבות אחרות, בידי הערבים.

<קרן – מנהלת האתר: חלק, מעט, הם משאירים גם ליהודים, כמו במטולה, חלק הם פשוט עוזבים, כמו בראש פינה, אבל את זו הם מעבירים לידי הערבים.

<קרן – מנהלת האתר: עכשיו אני מחזירה אתכם לנקודה הראשונה, שפגשתי אתכם בחוץ, המיקום האסטרטגי השולט על כל האזור של המצודה הזו יכול להכתיב את הגורל של הגליל העליון היהודי ומבחינת אנשי ההגנה זה קריטי ועל כן עוד באותו ערב יוצאים לניסיון הראשון.

<קרן – מנהלת האתר: בעוד כמה רגעים, כשאני אראה לכם דברים במוזיאון אני אדבר מעט על הניסיון הראשון, אבל בנקודה הזו אני רוצה לדלג לסוף הניסיון השני.

<קרן – מנהלת האתר: הניסיון הראשון היה מעכשיו לעכשיו וכמובן נכשל.

<קרן – מנהלת האתר: אגב, אם יש לנו שלושה ניסיונות ברור לנו שהשניים הראשונים נכשלו.

<קרן – מנהלת האתר: הניסיון השני היה ניסיון שמצד אחד היה הכי מתוכנן עם באמת תכנית של התקפה והסחת דעת, תכנית באופן יחסי לימים ההם לעילא ולעילא, אבל מצד שני הכישלון בו היה הגדול והצורב ביותר, ובסוף הקרב השני, כשאותו דודו צ'רקסקי, שהצבעתי עליו שם בחוץ, נותן את פקודת הנסיגה, נסיגה שלא הייתה מתוכננת כאן סיפורי הרעות מתחילים לקרות.

<קרן – מנהלת האתר: מה היה בסיפורי הרעות האלה?

<קרן – מנהלת האתר: אז קודם כל אני אתן את הכותרת של אותם סיפורי רעות, נסיגה, כשהיא לא מתוכננת יש פצועים, סוחבים, לא משאירים את הפצועים בשטח.

<קרן – מנהלת האתר: אבל בסיפור הזה של הרעות מסתבר שהוא לא רק כמו שאותם פלמ"חניקים קיבלו את הפקודה 'לא מפקירים פצועים בשטח', אלא פתאום מבינים כמה שהוא הרבה יותר עמוק.

<קרן – מנהלת האתר: הילדים האלה, בני ה-17-18, שיצאו לקרב פתאום מבינים שזאת סכנת חיים אמיתית, שזו דילמה, כי יש כאלה שרצים לחלץ את הפצועים ונהרגים יחד איתם.

<קרן – מנהלת האתר: אמרנו, יש את אלה שסוחבים החוצה את הפצועים, יש פצועים שסוחבים פצועים, אחד המ"מים, שמחה זקס, מספר 'אני נפצעתי ברגל, אחד הלוחמים שלי נפצע ביד והוא גורר אותי, לוקח אותי מטר, מתקדם עוד מטר תחת אש, לוקח אותי עוד מטר וככה מתקדם'.

<קרן – מנהלת האתר: יש לנו פצועים שסוחבים פצועים.

<קרן – מנהלת האתר: אבל יש גם דילמות נוספות תחת הכותרת הזו של הרעות, למשל ביום הזיכרון האחרון בעיתון 'הארץ' מנחם יפתח מפרסם, 'הייתי ליד חנן כוכבא, הוא היה פצוע קשה, לא יכולתי לסחוב אותו, לא יכולתי לפנות אותו והדילמה הזו הכתה בי ואני נותן לו ביד רימון ועוזב'.

<קרן – מנהלת האתר: תראו, איזה קשת רחבה יש לסיפור הזה של הרעות.

<קרן – מנהלת האתר: יש את הסיפור הזה של הרעות, זה לא שאנחנו המצאנו את הרעות, אבל מאז מלחמת העצמאות, מאז הקרבות האלה, זה אחד מהבולטים שבהם, הסיפור הזה של הרעות מתחיל לקבל את המשמעות שלו עבור החברה הישראלית, מתחיל לקבל ולהיכנס כחלק מהזהות לתוך החברה.

<קרן – מנהלת האתר: חלק מזה עושה גם הצבא שמאמץ את הערך הזה לאחד מערכי צה"ל ומחנך את הלוחמים עליו, וזה לא שמור רק לדור תש"ח.

<קרן – מנהלת האתר: זה גם היום.

<קרן – מנהלת האתר: אותם לוחמים היום, למשל ב'צוק איתן' סיפורי הרעות שהיו שם הם סיפורים מצמררים ומדהימים וזה בהחלט אחד הערכים היפים והמוסריים שאנחנו אימצנו.

<קרן – מנהלת האתר: אני עכשיו מדליקה את המסך הזה, כאן אנחנו נראה את חיים גורי.

<קרן – מנהלת האתר: חיים גורי, שכתב את שיר הרעות, הוא לא כותב אותו על המקום הזה, הוא בעצמו מציין 'על הנגב יורד ליל הסתיו', הוא בחטיבת הנגב, אבל הוא גם אומר, אי אפשר לנתק את המשמעות של השיר, את התקופה, את האנשים, מהקרבות שהיו פה ועכשיו אנחנו נשמע את זה בקולו.

<קרן – מנהלת האתר: אחר כך אנחנו נעשה עוד סיור קצר במוזיאון וניכנס לסרט.

<קרן – מנהלת האתר: (סרטון).

<קרן – מנהלת האתר: מעלים שאלות לדילמה ולדיון וההדרכה היא לא הדרכה כזו שהיא פרונטלית ורק סיפור, אלא ממש הפעלה לצעירים, הפעלות הרבה יותר חווייתיות.

<קרן – מנהלת האתר: בואו נמשיך.

<קרן – מנהלת האתר: אני אצביע עכשיו על כמה דברים כדי שנוכל להיכנס לאולם.

<קרן – מנהלת האתר: בניין המשטרה, כפי שהוא היה לפני שבנו אותו כמצודה - - - זה מיד לאחר תכנון הטגארט.

<קריאה: - - -על ידי הטורקים לא מאוישת לפני כן?

<קרן – מנהלת האתר: לא בתור משטרה.

<קרן – מנהלת האתר: יש במלכיה מעבר גבול.

<קרן – מנהלת האתר: מעבר גבול זה אומר שעוברת שם איזה שהיא דרך שאפשר לנוע בה בכלי רכב כי לא היה גבול, היה אפשר לעבור את הגבול בכל נקודה.

<קרן – מנהלת האתר: פאוזי קאוקג'י.

<קרן – מנהלת האתר: היום נסראללה, אז פאוזי קאוקג'י, כמובן צבא ההצלה של קאוקג'י זה מי שאנחנו נלחמים כנגדו.

<קרן – מנהלת האתר: אפשר לראות כאן את עבודת הגודרים שהייתה כדי להקים את אותה הגדר.

<קרן – מנהלת האתר: אם אנחנו ממשיכים, הפינה שמוקדשת להכשרות הפלמ"ח, אנחנו מראים כאן גם את התמונות של היום יום.

<קרן – מנהלת האתר: אגב, מי שמזהה זה השחקן בומבה צור ז"ל, רואים את הבנים והבנות כי היו גם בנים וגם בנות שהתגייסו, רואים את האימונים, אימונים שבהם צועקים 'אש אש אש', לא באמת נלחמים, אבל זו הפינה שמוקדשת להם.

<קרן – מנהלת האתר: כאן יש את אחד המסכים אולי הכי חשובים שאני מקווה בעתיד של המוזיאון להתייחס בפינה יותר גדולה לסיפור הזה וזה מה שאמרתי בחוץ, סיפור הקמת הקיבוצים ויצירת מציאות שהיא מציאות של חיים בעקבות המלחמה.

<קרן – מנהלת האתר: אנחנו נמשיך הלאה, אני רק מצביעה על דברים ואנחנו ממשיכים.

<קרן – מנהלת האתר: כאן יש פינה מאוד מעניינת.

<קרן – מנהלת האתר: כמובן שלפני מספר הימים החיבור לטלוויזיה, עכשיו הוא עובד רק על סאונד ואנחנו לא מצליחים להתגבר על זה עד שיבואו מתל אביב המתקנים.

<קרן – מנהלת האתר: אבל אני אראה לכם את זה בצורה כזו.

<קרן – מנהלת האתר: יש שתי אפשרויות, בכל טאבלט יש שתי אפשרויות, האוטומטי והאינטראקטיבי, אנחנו ממליצים לבחור את האינטראקטיבי וכשמכוונים את הטאבלט לשולחן עצמו הוא מתרגם אותו לתלת ממד.

<קרן – מנהלת האתר: אפשר להסתובב מסביב ואנימציה של הקרב השני מולבשת על הסיפור שנמצא כאן.

<קרן – מנהלת האתר: אפשר להתקרב, להתרחק, המספר מתחיל באיזה שהוא שלב לספר, אני לא רוצה עכשיו ממש להיכנס.

<קרן – מנהלת האתר: המספר מתחיל לספר ורואים את כל הכוח עולה למעלה, את ההתרחשות.

<קרן – מנהלת האתר: לצעירים זה אחד הדברים המרתקים, הם יושבים ומסתכלים.

<קרן – מנהלת האתר: אם לפני כן הם היו לא קשובים, אחר כך כבר יש להם את השאלות הנכונות לשאול, מה גם שרואים את כל האזור הזה כפי שהוא היה אז, בלי עצים, הכול חשוף, תראו גם בתמונות, הן אמיתיות, תראו שלא עבדנו עליכם.

<קרן – מנהלת האתר: הכול חשוף, מה שגורם למצודה להיות במיקום שהוא הרבה יותר שולט על כל האזור.

<קרן – מנהלת האתר: אנחנו נמשיך הלאה עכשיו, זו הייתה רק הדגמה קצרה.

<עמרי שלמון: זו דוגמה איך מנגישים בערכים של היום, כשלמעשה האמל"חים, אמצעי הלחימה, משרתים את הסיפור בשפה עכשווית.

<קרן – מנהלת האתר: האזור הזה גם מוקדש לקרב הראשון, ששוב, אנחנו לא ניכנס אליו לעומק.

<קרן – מנהלת האתר: בקרב הראשון, שיצאו הכוחות שהיו פה באזור, בין השאר גולני.

<קרן – מנהלת האתר: היום אני אומרת גולני ואנחנו יודעים שהקרב הזה הוא בטוח שלנו, אבל אז מדובר בחטיבה צעירה שהוקמה עוד לפני צה"ל והם בסך הכול שלושה שבועות אחרי גיוס, באו לכאן כדי לעזור ולאבטח את היישובים.

<קרן – מנהלת האתר: הם לא מנוסים, הם עולים באוטובוסים משוריינים, אנחנו יכולים לראות את האוטובוס המשוריין של אגד, עם החלונות הקטנים, הסנדוויץ' המפורסם של מתכת עץ מתכת שמרכיבים שם במסגרייה וככה הם עולים ומתגלים כשהם פחות או יותר כאן, באזור החניה היום, הם מתגלים, יורים לכיוון הכוח, הם לא מצליחים לירות מתוך האוטובוס, יוצאים החוצה, ארבעה הרוגים, כעשרה פצועים והם מבינים שהם לא יצליחו.

<קרן – מנהלת האתר: הם נסוגים כשהנסיגה עצמה הייתה הרואית, אחד הנהגים, האחרון, מעמיסים אצלו את כל הפצועים ואת כל ההרוגים והוא נוסע ברוורס, ככה הוא מחלץ.

<קרן – מנהלת האתר: ואז נותנים לאנשי הפלמ"ח את תכנון הקרב השני, 'אתם חייבים לעשות את התכנון הזה כמה שיותר מהר' והם נופלים בליל ירח כמעט מלא, י"א בניסן, זה כמעט ליל הסדר ולכן הם יוצרים כוח עיקרי שמגיע מצפון, כוח של הסחת דעת מדרום ואת כל הדברים האלה אנחנו נראה בסרט.

<קרן – מנהלת האתר: כמה מילים על הסרט.

<קרן – מנהלת האתר: אחרי הסרט אנחנו ניפגש בחוץ ונשמע את טוג'ו, הסיפור שלו קשור לסוף הסרט.

<קרן – מנהלת האתר: אני אסכם על הקרב השלישי ואז גם הוא ידבר כחמש דקות.

<קרן – מנהלת האתר: הסרט הוא סרט דרמטי, הוא לא דוקומנטרי, הוא לא היסטורי אפילו בחלקו, כדי לנסות ולהעביר את הסיפור.

<קרן – מנהלת האתר: הוא מספר על אותה הכשרת פלמ"ח שהזכרתי קודם, הכשרת דפנה.

<קרן – מנהלת האתר: הוא מראה את החיים שלהם בקיבוץ, הוא מראה את התכנון של הקרב השני ואת הקרב עצמו בקפיצות בזמנים על מנת להעצים את הדרמה ולפנות לקהל הצעיר, לחבר לדמויות, לחבר לרגש, באמת סרט מאוד מרגש.

<קרן – מנהלת האתר: הרבה פעמים קבוצות של תיכונים ושל חיילים אחרי הסרט הזה באמת הרבה יותר מבינים, שואלים את השאלות הנכונות.

<קרן – מנהלת האתר: שאר הדברים אני אתן לכם לשאול אותי אחריו.

<קרן – מנהלת האתר: שתי הדקות הראשונות מוקדשות ליהודה דקל שהקים את המוזיאון.

<קרן – מנהלת האתר: ואם אני לא הספקתי לדבר עליו הרבה, אז עכשיו בסרט - - - (הקרנת סרטון)

<קרן – מנהלת האתר: אני לא אכביר במילים, אני רוצה לתת לטוג'ו לספר קצת.

<קרן – מנהלת האתר: אנחנו כמעט ולא נספיק לדעתי להגיד שום דבר על הקרב השלישי שהוא קרב חשוב ביותר, כי בסופו של דבר בקרב השלישי תפסנו את המצודה.

<קרן – מנהלת האתר: אז אני אגיד לכם, אבטיח לכם שאנחנו לא מפספסים אותו בהדרכות, תיאלצו להאמין לי, על הקרב השלישי, כיוון שאנחנו קצרים בזמן.

<קרן – מנהלת האתר: אתם מוזמנים בהחלט לבוא לשוב, אבל הבאנו במיוחד את טוג'ו ולכן אני רוצה לתת לו כמה דקות לומר כמה מילים.

<אברהם יעקובזון: זמן זה דבר יקר, אבל יש כמה דברים שצריך לומר אותם.

<אברהם יעקובזון: מציגים אותי תמיד בשם טוג'ו כי זה שם שנדבק לי בפלמ"ח וככה ברחבי הגליל המשפחה וגם בארץ זה השם שלי.

<אברהם יעקובזון: אני לא מתבייש בו, אבל למעשה שמי אברהם יעקובזון, נולדתי במאורעות אב תרפ"ט בחיפה אז אתם יכולים לדעת בדיוק בן כמה אני.

<אברהם יעקובזון: בשבת השחורה ב-46' גמרתי את בחינות הבגרות ובעקבותיה הגעתי לאשדות יעקב לעזור להם, כשכל הבחורים הועברו לרפיח.

<אברהם יעקובזון: התחברתי שם לחבורה בתנועה המאוחדת ויחד איתם התגייסנו לפלמ"ח והוצבנו בכפר גלעדי, בספטמבר 46'.

<אברהם יעקובזון: שם התחלנו את סדרת האימונים וההכשרה.

<אברהם יעקובזון: כעבור כמה חודשים, בחודש מרץ חברו אלינו חבורה של אנגלוסקסים, אמריקאים ודרום אפריקאים, בוגרי מלחמת העולם השנייה בצבאות ויחד איתם הקמנו את קיבוץ מעין ברוך.

<אברהם יעקובזון: אני ממייסדי מעין ברוך, חבר מעין ברוך וחי שם עם משפחה, ילדים, עד עצם היום הזה.

<אברהם יעקובזון: אחרי שהקמנו את הקיבוץ חזרנו והמשכנו להילחם במסגרת הגדוד השלישי של הפלמ"ח.

<אברהם יעקובזון: באותו יום של הקרב השני, שראיתם את סופו, אני הייתי בפלוגה אחרת עם שלוש פלוגות ט', ג' ו-י"א.

<אברהם יעקובזון: ט' זו הפלוגה שלחמה, י"א הפלוגה שהייתה בכנען לטובת צפת ופלוגה ג' שהייתה במגדל, לטובת טבריה ועמק הירדן.

<אברהם יעקובזון: הקרב פה היה במוצאי שבת-יום ראשון.

<אברהם יעקובזון: לנו בפלוגה ג' היה קרב ביום שישי בערב, קרב על מבנה בטבריה, מלון טיבריוס שערבים תפסו ואיימו על העיר, על השכונות היהודיות.

<אברהם יעקובזון: הצלחנו, בלי נפגעים, ולמחרת בשבת כל תושבי טבריה הערבים בליווי בריטי עברו דרך השכונות היהודיות ועזבו את העיר.

<אברהם יעקובזון: אנחנו חזרנו לבסיס, למגדל.

<אברהם יעקובזון: ביום ראשון בצהריים מגיע אליי טנדר מהגדוד, אומר 'טוג'ו, אנחנו צריכים אותך בגדוד', לקחתי את הנשק האישי, עליתי לגדוד, לקחו אותי לחולתה הישנה, לחצר, אל קצין המודיעין, אל מול שולחן החול הגדול, שכל האזור עם הסימון של המשטרה.

<אברהם יעקובזון: ואז אומרים לי 'טוג'ו, אתה רשום אצלנו כסייר של הגדוד, דע לך שהיה לנו קשר עם הכוח של פילון פרידמן'.

<אברהם יעקובזון: פה למטה, הרביעי מצד ימין עם כובע גרב.

<אברהם יעקובזון: הוא היה המ"מ של החסימה הדרומית.

<אברהם יעקובזון: הקשר נותק בצהריים, אז 'קח כיתה ועלה איתה בלילה דרך הערוץ הדרומי שעולה לכיוון רמות נפתלי, תגיע, תראה מה קרה ותחזור ותדווח'.

<אברהם יעקובזון: פעולה לכאורה לא מסובכת, הבעיה הייתה שאני קיבלתי כיתה מפלוגה ט', שאני לא הכרתי אותם והם לא הכירו אותי, אבל קיבלנו.

<אברהם יעקובזון: בלילה יצאתי עם בית הביטחון של כפר גלעדי, למטה על כביש 90 של היום, ועלינו.

<אברהם יעקובזון: הגעתי לקו של הכפר, מדרגה ועוד מדרגה ונפלתי בום על החסימה.

<אברהם יעקובזון: פילון ושני לוחמים הרוגים, כולם, פילון פרידמן, חבר הכשרת כפר גלעדי, טוג'ו חבר הכשרת כפר גלעדי, לא הייתה לי בעיה לזהות אותו מיידית.

<אברהם יעקובזון: כולם הרוגים, אבל שניים רואים שהם פצועים קשה, מדממים עם הרבה דם והוא שלם לחלוטין, למעט נקב קטן ברקה.

<אברהם יעקובזון: הייתה לי אלונקה אחת, הורדתי אותו לעמק, נקבר בתחילה בכפר גלעדי על יד קברות השומר, לאחר מכן המשפחה העבירה אותו לירושלים, להר הרצל.

<קרן – מנהלת האתר: טוג'ו, אני נאלצת להגיד לך שזה יהיה משפט אחרון, כי הם כבר חייבים לסיים.

<אברהם יעקובזון: אם כבר הגיעו כל כך רחוק, עוד חמש דקות.

<אברהם יעקובזון: מסכימים?

<קרן – מנהלת האתר: כן, שכנעת אותם יפה.

<אברהם יעקובזון: אנחנו מיד, כל הגדוד, לא היה זמן לתחקירים וטראומות, התרכז בכנען, התחלנו את הקרבות על צפת, שני קרבות קשים, לאחר מכן בגליל, באזור ירושלים, לטרון, מבצע דני ובדרום.

<אברהם יעקובזון: כשגמרנו את הקרבות חזרנו למשק, להקים אותו מחדש, אבל העיקר שאני רוצה לספר זה על האישיות של פילון פרידמן.

<אברהם יעקובזון: האישיות שלו זה למעשה חתך של נוער תש"ח.

<אברהם יעקובזון: כך אני קורא לזה.

<אברהם יעקובזון: אני מקווה שתסכימו איתי.

<אברהם יעקובזון: פילון, יליד פולין, בן 3 הוריו הגיעו לארץ, עלו לירושלים, התחיל ללמוד בבית ספר עממי, בגיל 14, בעיצומה של מלחמת העולם, הוא נולד ב-29', הוא אמר להוריו 'זה לא זמן להמשך לימודים.

<אברהם יעקובזון: מה שאנחנו צריכים בארץ זה חלוצים, אני הולך להכשרה חלוצית'.

<אברהם יעקובזון: הוא התחבר לחברת הנוער של מחנות העולים בקיבוץ גבת והיה איתם שנתיים.

<אברהם יעקובזון: בן 16 הוא גמר את חברת נוער.

<אברהם יעקובזון: מאחר שהיה מפותח לגילו, הוא היה הצעיר ביותר באותה חברת נוער, הוא התגייס יחד איתם לפלמ"ח.

<אברהם יעקובזון: שנה ראשונה באפיקים, בסופה של השנה שלחו אותו לקורס מ"כים.

<אברהם יעקובזון: כשאני הכרתי אותו באפיקים, לאחר מכן כשעלינו לכפר גלעדי, הוא כבר היה מ"כ.

<אברהם יעקובזון: כשהגיע לגיל 18 הוא בא לגדוד, למולה כהן שהיה המג"ד, ואמר 'אני מבקש לצאת ללימודים שהיו חסרים לי עד כאן'.

<אברהם יעקובזון: אמר לו מולה, 'תצא לקורס מ"מ, תגמור ותצא ללימודים'.

<אברהם יעקובזון: יצא לקורס מ"מ בג'וערה, גמר בהצטיינות וחזר לגדוד.

<אברהם יעקובזון: אלא מה?

<אברהם יעקובזון: מה שקרה לו זה שהוא חזר אחרי כ"ט בנובמבר.

<אברהם יעקובזון: הוא בא לגדוד, אמרו לו 'פילון, מצטערים, אבל גמרת חניך מצטיין, יש לך תפקיד מיוחד במינו, להדריך מחלקה שקיבלנו זה עתה, מחלקה של עולים חדשים יוצאי קפריסין, שרובם היו כבר פרטיזנים ולחמו נגד הגרמנים במלחמה.

<אברהם יעקובזון: קבל אותם, תהפוך אותם לחיילי פלמ"ח'.

<אברהם יעקובזון: הקיבוץ להבות הבשן, ששנתיים קודם לכן עלה על הקרקע.

<אברהם יעקובזון: ממש בשיפולי הגולן הסורי.

<אברהם יעקובזון: הוא קיבל אותם, כמעט לא זכר את האידיש שלו והם עברית כמעט לא ידעו, אבל בכושר שלו ובכריזמה שלו הוא הצליח להתחבר אליהם ולהתחיל להפוך אותם ללוחמים, לוחמים שכבר נלחמו יחד עם הקיבוץ בהתקפה שהייתה על הקיבוץ.

<אברהם יעקובזון: אבל כשהוא הגיע לקבוצת הפקודות לקראת המבצע ושמע מה מוטל עליהם הוא אמר למפקדים שלו, למולה כהן ולמשה קלמן, הסמג"ד, 'אני מבין את הצורך, אבל הלוחמים שלי', הוא לא קרא להם חיילים, אלא לוחמים, 'לא מוכנים עדיין לפעולה הזאת', אמרו לו, 'אין לנו ברירה, זה הכוח שיש בידינו, חייבים לבצע את המשימה, לכן אתה בחסימה ולא בכוח התוקף'.

<אברהם יעקובזון: קיבל ויצא, יצא בלילה.

<אברהם יעקובזון: הוא הגיע למקום וביצע את הירי הראשון כנגד המשטרה וקיבל מכת אש חזקה ונפצעו לו שני הלוחמים.

<אברהם יעקובזון: כאשר הגיעה פקודת הנסיגה הגיע אליו אחד מהלוחמים שלו, משה רזניצקי, ואמר לו 'פילון, הגיעה פקודת נסיגה', אומר לו פילון 'אני עם שני לוחמים פצועים, אני לא יכול לעזוב אותם, אני נשאר איתם' ונשאר איתם.

<אברהם יעקובזון: את הסוף אתם יודעים, אבל דבר נוסף שנודע לנו מהפקידה הפלוגתית, תרזה, שרשמה את הכול, שלפני שהם יצאו לקרב, כשהמחלקה הייתה מרוכזת במשטרת מטולה הוא הגיע אליה, אחרי קבוצת הפקודות, ואמר לה 'תרזה, אני מבקש ממך כך, כשהלוחמים יעלו על המשאית שתיקח אותם, תצאי למרפסת, תנופפי להם ביד לשלום.

<אברהם יעקובזון: אין להם משפחות בארץ, אין להם קרובים, אני רוצה שהם יידעו שיש מישהו שאוהב אותם וחושב עליהם'.

<אברהם יעקובזון: אבל הוא אמר לה עוד דבר 'דעי לך שאני לא אפול חי בידי הערבים'.

<אברהם יעקובזון: וכך מצאתי אותו.

<אברהם יעקובזון: אם תרשו לי עוד שתי דקות.

<אברהם יעקובזון: סיפור נוסף של סגירת מעגלים.

<אברהם יעקובזון: כל שנה אנחנו עולים הנה ביום הזיכרון של הקרב השני.

<אברהם יעקובזון: באחד מהימים שאני עולה ויושב, מחכה לטקס, מגיעה אליי משפחה, אמא ושני בנים בוגרים.

<אברהם יעקובזון: כשהם מתקרבים אליי אני רואה מולי, תסתכלו עוד פעם על פילון, את פילון הולך מולי, חי, בריא ונושם.

<אברהם יעקובזון: אני מחזק את עצמי חזק ומסתבר שהאמא זאת האחות של פילון, בוגרת ממנו בארבע שנים, ושני בניה, והבן הבכור שתי טיפות מים, בצורה ובגודל הגוף.

<אברהם יעקובזון: מסתבר ששמו פילון, כמובן שם המשפחה השתנה.

<אברהם יעקובזון: הם באים אליי, מחבקים אותי ואומרת האם 'טוג'ו, בזכותך יש לנו קבר קרוב לבקר.

<אברהם יעקובזון: מאז אתה מ אומץ אצלנו במשפחה'.

<אברהם יעקובזון: אז אני מאומץ.

<אברהם יעקובזון: לא רק שאני מאמץ אחרים, אלא גם אני בעצמי מאומץ.

<אברהם יעקובזון: זה הקשר שלי עם פילון והמשפחה.

<אברהם יעקובזון: עוד שני משפטים.

<אברהם יעקובזון: משפט אחד לטובת המוזיאון.

<אברהם יעקובזון: עמרי, שמלווה יודע שאני קשור למקום כבר שנים רבות.

<אברהם יעקובזון: אני מגיע הנה לעתים תקופות להדרכה ואני רואה את המקום.

<אברהם יעקובזון: הייתה לנו ביקורת, הם קיבלו את הביקורת שלנו, לשנות כמה דברים למקום מיוחד במינו שמסמל, חוץ מהסיפור, גם ערכים.

<אברהם יעקובזון: אבל אני טוען שהצבא האמיתי של הלוחמים זה אותם הקיבוצים של הלוחמים של חטיבת יפתח שלחמו ואחרי המלחמה חזרו והקימו את ביתם.

<אברהם יעקובזון: אני אקרא לכם רק שורה קצרה, סאסא אתם מכירים, ברעם, יראון, מלכיה, יפתח, משגב עם, מעין ברוך, הגושרים, גדות.

<אברהם יעקובזון: חוץ מהיישובים שנמצאים בדרום, כל אלה לוחמים שלחמו ובנו את ביתם וזה הצבא האמיתי שלנו ביישוב.

<אברהם יעקובזון: דבר נוסף, שאלה אליכם.

<אברהם יעקובזון: אני למדתי, נדמה לי שזה היה בכיתה ו', על טור חשבוני, שיש מספר קבוע שזה עולה בחזקתו כל הזמן.

<אברהם יעקובזון: אז אני שואל אתכם, אם לפני כמה שבועות לימדתי קבוצה של תלמידים, לאחר מכן קבוצה של מורים, בשבוע שעבר קבוצה של גמלאים של משרד החינוך, השבוע אתכם, האם ייתכן שבפעם הבאה אני אדריך את שר החינוך?

<קריאה: הוא לא היה פה?

<אברהם יעקובזון: תשיבו לו.

מירב בן ארי: אנחנו נגיד לו.

מירב בן ארי: תזמין אותו.

<קרן – מנהלת האתר: הוא מוזמן.

יעקב מרגי: קריאתך נשמעה.

<קרן – מנהלת האתר: אנחנו גם נשמח אם ילווה אותו ראש הממשלה, או להיפך.

יעקב מרגי: אז, עמרי, תעשה את מה שהצעתי לך, מנהלי מחוזות והנהלת המשרד.

<אברהם יעקובזון: אני את שלי אמרתי.

<קרן – מנהלת האתר: חברים, אין לי הרבה מה להוסיף על מה שטוג'ו אמר.

<קרן – מנהלת האתר: אני מזמינה אתכם שוב לשמוע גם על הקרב השלישי.

<קרן – מנהלת האתר: (המשך סיור)

<עמרי שלמון: זה אחד ההבדלים בינינו לבין הארכיאולוגיה, לנו יש מזל שיש תמונות ועדויות ואנשים בשר ודם ששומעים אותם.

<עמרי שלמון: גם אנחנו תוך עשר-עשרים שנה נהיה סוג של ארכיאולוגיה, במובן של איך מציגים דברים.

<עמרי שלמון: חלק מהמורכבות של הקמת המוזיאון הזה, שהוא כן נתון בדיון מעמיק למרות שיהודים לעולם לא מתווכחים ויהודים תמיד מרוצים ותמיד מפרגנים, לפחות בארץ, בעיקר עם הלוחמים.

<עמרי שלמון: את הסרט הזה העברנו דרך כמה, את התסריט ואחר כך את הרעיון ואת הטיוטה הראשונה, את הצילומים הראשונים, גם דרך הלוחמים ואצלם זה עבר.

<עמרי שלמון: אבל פה, על כל תמונה ועל כל מילה - - - אתם יודעים, גם האיזונים, למה הזכירו את זה ולא הזכירו את ההוא.

<עמרי שלמון: זה חלק מאיך שיצירה נולדת, עם הרבה כאבי בטן, וזה בסדר גמור.

<עמרי שלמון: עיקר העיקרים, על אף הוויכוח ועל אף הקשיים ועל אף ועל אף ועל אף בסוף ה-40,000, 50,000, 100,000 מבקרים, תלמידים וחיילים ועם ישראל ותיירים שמגיעים למקום הזה, זו בעצם התשובה, זה הדבר שבעינינו הוא החשוב ביותר.

<קריאה: אין לך פה מערכת באנגלית.

<עמרי שלמון: יש, אפילו בדיבור.

<עמרי שלמון: אצלנו באתרים זה מובן מאליו, אנחנו כבר רגילים לקרוא תוך כדי סרט.

<עמרי שלמון: וזה לא שלא מכירים אותו בעולם, ותרגום וסב טייטל וכתוביות, הוא לא מתקבל באהדה.

<עמרי שלמון: אצלנו כבר המבט והמוח מורגלים לסוג כזה של תרגום.

<עמרי שלמון: שאל אותי יושב ראש הוועדה במה עוסקת המועצה כעת.

<עמרי שלמון: אז המועצה ממשיכה לפתח את הקיים, הזכרנו קצת את עתלית, יש מכון איילון, בתל חי יש חצר תל חי, שזה יהיה בסיור הבא, חנכנו ב-2008 שדרוג מלא ב-8 מיליון שקל של התצוגה בחצר, שזו נקודת מבט אחרת לגמרי ממה שהוצג עד היום בחצר.

<עמרי שלמון: חצר כנרת, שהיא מובילה.

<עמרי שלמון: מחשבה מאוד מאוד מעמיקה והתארגנות בהיקפים מאוד מאוד משמעותיים באתר המעברה.

<עמרי שלמון: כעת מתבצעת חשיבה מאוד רצינית לגבי אתר המעברה, אני חושב שאתר המעברה מייצג כמה דברים.

<עמרי שלמון: האחד, כמה חשוב לשמר גם דברים עכשיו.

<עמרי שלמון: אנחנו מנסים לשים בצד איזה קרוון מהעלייה של שנות ה-90 ואין למצוא, יש כמה מפורקים ואכולים.

<עמרי שלמון: זה המהלך שהביא מיליון עולים, זה לא פשוט.

<עמרי שלמון: והצריפים בצריפין.

<עמרי שלמון: מהמעברה לא נותר זכר, יש מקום אחד, במחנה אלנבי בירושלים, בתלפיות, שם עומד עדיין צריף.

<קריאה: אבל אוהלים יש בצה"ל.

<עמרי שלמון: אוהלים אין בעיה, אבל יש הרבה מאוד עדויות.

<עמרי שלמון: בכל אופן אחרי החלטה של הוועד המנהל אנחנו הולכים על מהלך של הקמת אתר המעברה.

<עמרי שלמון: אני הערתי על זה שלא נותר, כי האותנטיות היא הדבר אולי החזק ביותר בעבודה של השימור, אותנטיות זה שם המשחק.

<עמרי שלמון: היה לנו עכשיו את טוג'ו, לראות את טוג'ו בתור שחקן או בתור סיפור, או אפילו בתור סרט, הוא מצולם, יש לנו הרבה מאוד עדויות, הוא מצולם כבר כמה פעמים על כל העדות שלו, הקטע הארוך גם, היום היה הקצר יחסית, ובתחום שלנו זה דבר נורא נורא חשוב, האותנטיות.

<עמרי שלמון: מהמעברה, לצערנו, המדינה לא השכילה להשאיר זכר.

<עמרי שלמון: שר האוצר, בהיותו יליד ובן גבעת אולגה, הייתה מעברת אגרובנק, הוא שלח אותנו לשם, ניגשנו, מצאנו איזה שטח אחד וחצי וזהו.

<עמרי שלמון: זאת בעיה, מצד שני זה משחרר אותנו מ - - - מי שהרס את מעברת באר שבע זה חבר יקר העונה לשם אריה מזרחי, ממשרד השיכון, שהוא גדל במעברה הזאת, יליד עירק, היום הוא יושב ראש המועצה הציבורית שמקימה את מוזיאון המעברה והוא אומר 'אני מכה על חטא'.

<עמרי שלמון: זה אריה מזרחי, איש יוצא מגדר הרגיל.

<עמרי שלמון: אחד המקומות שאנחנו הרגע הכי מתכווננים אליהם, יש תכנית, יש פרוגרמה, יש לנו חבורה שכוללת את אריה מזרחי וחברים נוספים, יוסי אלפי מאוד מוביל את העניין הזה ביחד איתנו, מאוד מעורב, שלמה הלל שלנו, וכמו שאמרת, זה כבר עבר קריאה ראשונה בוועד המנהל ואנחנו רצים על הגבעות להקים את זה.

<עמרי שלמון: השלב הבא זה באמת למצוא את המיקום כי ממנו נגזר הכול והמקום הרלוונטי ביותר כרגע, מהרבה מאוד בחינות, גם מרכז הארץ, גם אזור פנוי, גם מקום שהייתה בו מעברה זה מעברת חירייה בפארק אריאל שרון.

<עמרי שלמון: המעברה עצמה נמצאת היום מתחת להר האשפה, אבל טיפה הצידה זיהינו שם שטח ואנחנו כבר מתכננים, מארגנים שם 40 דונם ואני מקווה שרמ"י, רשות מקרקעי ישראל, והמנהלת של פארק אריאל שרון - - - יעקב, הוא יהיה אותנטי אחד לאחד.

<עמרי שלמון: הזכיר פה אילן אוהלים וצריכים והספר והסנדלר והמרפאה והכיתה והמכולת, הכול יהיה אותנטי, כמובן ממוזג, עם כל הפסיליטיז וזה הולך להיות אתר ברמה הלאומית.

<עמרי שלמון: אנחנו מעריכים שתידרש החלטת ממשלה, כרגע אנחנו מכינים את עבודת המטה וזה יהיה אחד המפעלים - - - אנחנו מדברים פה על שנות ה-50, זה בהחלט נכנס כבר וחזק מאוד לתוך תחום הטיפול שלנו ואנחנו לוקחים את זה, גם אם לא ביקשו מאיתנו, כי המועצה מצטיינת, בין היתר גם, קצת בחוצפה, כי מעזים לעשות דברים ואני חושב שהתעוזה עצמה היא כלי עבודה די חשוב ולפעמים גם משלמים על זה, מקבלים על הראש קצת.

<עמרי שלמון: אנחנו כעת ניסע לאחוזת דוברובין, יואב דוברובין.

<עמרי שלמון: סיפור של סבוטניק, של משפחות הגרים, יש לנו בגליל מספר משפחות, אולי המפורסמת ביותר זה משפחת קורקין, מסג'רה יבנאל.

<עמרי שלמון: גם מנהלת את חצר כנרת אצלנו, היא בת קורקין.

<עמרי שלמון: סיפור נפלא של גויים שהתגיירו כנגד כל העולם, כנגד כל דבר של היגיון ושנאת יהודים.

<עמרי שלמון: הוא בא והתיישב כאן ביסוד המעלה, הקים משק, מין אחוזה מחוץ לאנשי המושבה, שישה או שבעה מילדיו מתו במלריה, אחד נשאר, עברו לראש פינה.

<עמרי שלמון: סיפור ציוני חזק מאוד.

<עמרי שלמון: האחוזה הזאת נתרמה לקרן קימת לישראל ועוד לפני הקמת המועצה, ב-1981-2, כבר במושבה, יוסי מזרחי היה אז ראש המועצה המקומית, שימרו את האחוזה הזאת שסובלת היום מהיעדר פעילות.

<עמרי שלמון: אנחנו בעיצומה של הכנת תכנית אב.

<עמרי שלמון: נפגוש כאן את ראש המועצה המקומית החדש, הוא כבר שנתיים עוד מעט, אילן אור, יוצא השב"כ, איש מרשים ביותר שהולך בתחום של הנחלת המורשת איתנו יד ביד, עם הרבה מאוד אהבה ורצון לקדם דברים, כולל בתוך המושבה, הוא קצת יספר לנו, וגם באחוזת דוברובין.

<עמרי שלמון: ככל שייוותר הזמן גם ניתן איזה שהוא פרק של טבע, כי כפי שאתם יודעים הארץ המקסימה שלנו היא טבע, היא נוף, היא מורשת, היא המתנה בכבישים, היא תור בבית חולים וכהנה וכהנה.

<עמרי שלמון: יוסי קורקין, היה סגן אלוף, כעת סגן מפקד השייטת.

<עמרי שלמון: הדוד של זהבה מחצר כנרת, מנחם קורקין, נהרג עם הכ"ג, כ"ג יורדי הסירה.

<עמרי שלמון: שהיום קוראים לזה כ"ד, כי היה גם קצין בריטי.

<עמרי שלמון: זהבה חכם גבאי היא מנהלת חצר כנרת, היינו שם ביחד.

<עמרי שלמון: אנחנו, המועצה, למעשה פועלת בסדר היום שלה בשלוש זרועות, אחת זה הזרוע הציבורית.

<עמרי שלמון: אילן שלגי כאן מייצג אותה, ועד מנהל מאוד חזק שמאוד משפיע על סדר היום.

<עמרי שלמון: 7,000 נאמנים בכל הארץ, כשיש לנו בכל יישוב אחד או שניים או שלושה, שהם למידע מהם אלינו ומאיתנו אליהם.

<עמרי שלמון: גוף מאוד מאוד חשוב, המועצה, בהיותה עמותה, יכולה להפעיל גוף כזה גדול ועוד לצאת במאבקים גם נגד המדינה.

<עמרי שלמון: אז אנחנו אומרים תמיד שאנחנו לעתים נגד המדינה ומוסדות התכנון, אבל אנחנו בעד המדינה, זאת אומרת אנחנו עושים את העבודה שהמדינה אחר כך יודעת גם להודות לנו.

<עמרי שלמון: יש הרבה ויכוחים וזה חלק מהקשיים והמורכבויות ביום יום.

<עמרי שלמון: גוף שני זה הגוף הפיזי.

<עמרי שלמון: נגענו בו כבר, זה קבוצות של משמרים וחוליות של תכנון שהם מבצעים בערך 20%-30% מסך השימור בארץ, את היתר אנחנו מבצעים באאוט סורסינג, גם אדריכלים, גם מהנדסים וגם קבלנים, באמצעות טיפול דרך הרשויות במקומות השונים.

<עמרי שלמון: הזרוע השלישית, נשמע עוד מעט קצת את אלעד, זה הזרוע החינוכית.

<עמרי שלמון: עסקנו בו לא מעט ביום הזה והיא עולה על ראש שמחת הוועדה לא אחת במפגשים בינינו והיא ניבטת בעיקר, כאמור, דרך 170 אתרי המורשת, ההכשרות של הצוותים, השדרוג של האתרים והקשר היומיומי עם כל אתר ואתר, כשהמטרה היא להנגיש באמצעותם את נושא השימור לאוכלוסיות הולכות וגדלות.

<עמרי שלמון: את כאבי הראש וגם כאבי הלב, הודות למערכת החינוך, כבר הצגנו וזה אנחנו נצטרך, יעקב, להגיע לאיזה שהיא תכנית עבודה שהנושא הזה יגיע לתחילת פתרונו ולהיכנס באמת לאיזה שהוא שביל חדש שהוא משפר את התקלה הזאת.

<עמרי שלמון: (המשך סיור)

<עמרי שלמון: אנחנו ממשיכים במפגש כאן.

<עמרי שלמון: ביקשנו את אילן אור, כששתי המועצות, המועצה המקומית והמועצה לשימור, למעשה מארחים אותנו, אנחנו מארחים את עצמנו ואתכם.

<עמרי שלמון: אילן, ראש המועצה המקומית, אתה בשבילנו גם אחרי שנתיים עדיין חדש, לפחות במרץ הנעורים שאתה ממשיך לשדר ואחר כך כמה דברים אלעד, ראש תחום החינוך אצלנו, וננצל באופן הזה את הזמן.

<אילן אור: אז תודה רבה לעמרי.

<אילן אור: ברוכים הבאים, כבוד היושב ראש, חברי ועדה ואורחים נכבדים.

<אילן אור: אני רוצה לברך אתכם שהגעתם ליסוד המעלה.

<אילן אור: לפני שנדבר על יסוד המעלה, מה קורה ומה אנחנו עושים פה, אז עמרי אמר שאני חדש, אז אני חייב לומר לכם שאני גר ביסוד המעלה בערך 26-27 שנים, אני לא בן המקום, אני התחתנתי עם דם כחול, אשתי היא דור חמישי פה - - -

יעקב מרגי: זה בסדר, כולנו הולכים אחרי האישה בסוף.

<אילן אור: ואני עדיין חדש ביסוד המעלה ועדיין שואלים אותי 'הבן של מי אתה?' ו'למי אתה נשוי?' גם כשאני ראש מועצה.

<אילן אור: זה בסדר, אני רגיל לזה שאני חדש, כנראה שאני לעולם אהיה חדש.

<אילן אור: יסוד המעלה זאת מושבה שנוסדה ב-1883, עלייה ראשונה.

<אילן אור: בדרך החוצה אנחנו נעבור דרך המוזיאון הצנוע של המושבה, של המועצה המקומית, בדוברובין.

<אילן אור: הניה, מנהלת האתר, תיתן לנו כמה הסברים על האתר ועל מה אנחנו רואים כאן.

<אילן אור: המושבה יסוד המעלה היא מושבה חקלאית, היא עדיין חקלאית.

<אילן אור: בחזון שלנו אנחנו חקלאים, אנחנו נישאר חקלאים, עם הצביון הכפרי והחקלאי.

<אילן אור: אנשים שואלים אותי 'תגיד, כמה תושבים אתם?

<אילן אור: ' אז אנחנו מונים כ-1,800-1,900 איש, בפועל גרים פה יותר מ-2,000 כי יש פה גם תושבי קבע שנמצאים פה כל השנה, יש לנו בין 200 ל-300 עובדים זרים שחיים פה, שאנחנו נותנים להם שירותים ואנחנו צופים לגדול, אנחנו יוצאים בהרחבה בקרוב של 65 יחידות דיור, לבני המקום ואחרים שיצטרפו.

<אילן אור: בהחלט רואים את היישוב הזה צומח, גדל.

<אילן אור: אם אתם שואלים אותי למה אני בעצם נמצא פה, כמה מילים עליי, אני אחרי קריירה ארוכה במשרד הביטחון, בשירות ביטחון כללי, עסקתי שם בכל מיני תפקידים, אני בא מתחום הסיכול, מכיר את הגזרה הזאת מצוין.

<אילן אור: לא תראו אותי הרבה בטלוויזיה, כי יש פה איזה דיסוננס בין איך שאני נראה, אבל ברדיו תשמעו אותי, כי הייתי מעורב בכל מיני דברים שזה לא המקום לדבר עליהם.

<אילן אור: לפני חמש-שש שנים פרשתי והחלטתי לצאת לשליחות נוספת ובעיניי להיבחר פה ולשמש פה כראש מועצה, ביישוב כזה כמו יסוד המעלה, זו יציאה לשליחות נוספת.

<אילן אור: בחזון האישי שלי חיזוק הגליל זה לא רק מילים, זאת אידיאולוגיה שצריכים לממש אותה וחיזוק הגליל זה להביא לפה, לחזק את הגליל, לחזק את ההתיישבות בצפון וכדי לחזק את ההתיישבות בצפון אנחנו בהחלט בכיוון של לחזק את התעסוקה בצפון.

<אילן אור: בלי לחזק את התעסוקה, בלי לחזק את החינוך בצפון אז בעצם אנחנו יכולים להישאר במקום ולא להגיע לשום מקום בהמשך.

<אילן אור: אפשר לראות את המצב הדמוגרפי היום במדינת ישראל כשמדברים על הרכב האוכלוסייה, לכן יש פה ערך מאוד מאוד חשוב.

<אילן אור: אם אנחנו לוקחים, למשל, את נושא התחבורה והחיבור בין המרכז לצפון, אז אני רוצה לומר לכם שהיום לנסוע מתל אביב לצפון, ליסוד המעלה, כשאין פקקים זה שעה וארבעים, כשנוסעים בערך על 100-120 - - -

יעקב מרגי: אנחנו לא נגלה.

<אילן אור: אבל עדיין זה לקרב את הגליל, את הצפון, למרכז ואת המרכז לצפון.

<אילן אור: אנחנו מדינה קטנה ואני חושב שאנחנו, הגליל המזרחי והגליל המערבי, אנחנו הדבר הבא ונורא נורא חשוב לפתח.

<אילן אור: דיברנו על חינוך קודם.

<אילן אור: ביסוד המעלה יש בית ספר יסודי, יש גנים, רק עכשיו אנחנו הולכים לבנות, יש גידול של אוכלוסייה, משפחות באות לפה, אנחנו הולכים לבנות עכשיו שני גנים חדשים בעוד שבועיים, כי יש פה ביקוש.

<אילן אור: יש פה משפחות צעירות, חבר'ה רוצים לחזור לפה ומה שהם מחפשים זה חינוך איכותי ואנחנו משתדלים, במסגרת האמצעים שיש לנו, כן לספק את זה.

<אילן אור: אבל עוד פעם, אנחנו לא אוטונומיים, אנחנו לא יודעים לעבוד לבד בלי עזרה של משרדי הממשלה.

<אילן אור: כשאני רואה את הפסיליטיז, אני רואה את התנאים ואת האמצעים שיש באזור תל אביב, אני אומר שאני רוצה להביא את האיכות שיש באזור המרכז פה לצפון, אני רוצה לתת אלטרנטיבה של דיור בר קיימא לזוגות צעירים שהם לא חייבים להיות בני המקום.

<אילן אור: גם לבוא לפה, לצפון, יש פה קיבוצים, יש פה גליל שמשווע לאוכלוסייה צעירה - - -

יעקב מרגי: אתה ועדת תכנון עצמאית?

<אילן אור: אנחנו ועדה מרחבית.

<אילן אור: זאת שאלה מצוינת, למה?

יעקב מרגי: יותר משנה אני מנסה להוציא היתר בנייה במושב אצלי.

מירב בן ארי: אנחנו נעזור לך.

יעקב מרגי: תאמין לי שאני יודע לעזור לאחרים, לא רוצה שאף אחד יעזור לי, זה יעלה לי ביוקר.

<אילן אור: יש יתרונות לקוטן ואנחנו יישוב קטן.

<אילן אור: קודם שאלו אותי, איך זה שאתם מועצה עצמאית?

<אילן אור: כי ב-1949, כשהקימו את השלטון המקומי במדינת ישראל, אז יסוד המעלה קיבלה אוטונומיה מוניציפאלית, כמו כל שאר המושבות שהיו במדינת ישראל.

<אילן אור: המושבה, כמו שאמרתי, נוסדה ב-1883 ועם קום המדינה הם קיבלו עצמאות מוניציפאלית, כמו מטולה, כמו ראש פינה, כמו ראשון לציון, כמו כפר תבור, כמו מזכרת בתיה, כמו פתח תקווה.

<אילן אור: אז מי שהיה במרכז גדל ואנחנו נשארנו - - -

יעקב מרגי: אני לא יודע אם הם לא מתחרטים שהם גדלו.

יעקב מרגי: כשהם רואים את כפר תבור היום והם רואים איך המושבות, ראש פינה ומטולה, איך הן משומרות יפה.

<אילן אור: נכון, אבל אני לא חושב שהייתה כל כך - - - זה כמו שאמרתי קודם, המטרה שלנו זה לשמר את הצביון הכפרי והחקלאי שלנו.

<אילן אור: זאת אומרת זה כן יישאר בחקלאות.

<אילן אור: זה שאנחנו נוכל לגדול בצורה שאנחנו נחליט איך אנחנו רוצים לגדול ונשמור על הצביון הכפרי והחקלאי ולא להפוך לעיר, אנחנו לא רוצים להיות עיר, אנחנו, למשל כמו המושבה יסוד המעלה, לא רוצים להיות ראש פינה עם כל הקניונים, אנחנו כן רוצים לפתח את החקלאות, כן רוצים לפתח את העולם של הביו טכנולוגיה.

<אילן אור: קודם סיפרתי שיש לנו פה, למשל, חברה שנקראת קולפלנט, שהצליחה לייצר קולגן, שזה חומר רפואי, מצמחי טבק שעברו מניפולציה של הדנ"א שלהם, ואז בתהליך של ביו טכנולוגיה הם יודעים לייצר את החומר הרפואי הזה שמשתמשים בו לטובת גידול של תאים בגוף, צמיחה של תאים, האצה של צימוח של תאים וזה חומר שמחליף סחוסים בניתוחים רפואיים.

<אילן אור: זה מדהים, למה זה מדהים?

מירב בן ארי: אתה מגדל פה את הטבק?

<אילן אור: כן, גם פה.

<אילן אור: ואגב, עושים ניסויים בכל הארץ איפה המקום הכי טוב לגדל טבק ויסוד המעלה היא בהחלט מקום מדהים לגדל את הטבק הזה.

<אילן אור: מה הרעיון?

<אילן אור: שהחקלאים פה ימשיכו להיות חקלאים ולגדל את הטבק, אבל הילדים והנכדים שלהם, שלא רוצים להיות חקלאים, בטוח שאחד ירצה, יש הרי בנים ממשיכים פה, בגלל זה נשארנו חקלאים, יילכו למכון וייצמן, ילמדו ויכירו את הטבק הזה ואת החומר הרפואי הזה.

<אילן אור: אפשר לייצר גם מוצרים רפואיים, כי הבסיס שלהם זה המוצרים החקלאיים, שזה החקלאות המסורתית.

<אילן אור: זה עולם אחד שאנחנו הולכים לקדם אותו, כל הנושא הזה של האגרוטק והביוטק, והעולם השני זה התיירות החקלאית.

<אילן אור: מה שאתם רואים פה זה יזמים, יש פה מסעדה, שבהחלט מתפרנסים.

<אילן אור: חומי וגליה קדוש הם היזמים, הם בעלי המסעדה פה, הם שכרו את המסעדה, הם מפעילים אותה - - -

מירב בן ארי: זה כבר גם אולם אירועים כזה, לא?

<אילן אור: כן.

<אילן אור: עוד פעם, כדי להתפרנס זה גם לובש צורה בערב לאולם אירועים וזה נהדר מבחינתי, כי זה מספק תעסוקה לבני המקום, זה מספק תעסוקה לצעירים שלנו, חבר'ה בני נוער שמחפשים איפה לעבוד ולא משוטטים ומסתובבים ללא תעסוקה.

<אילן אור: זה בהחלט מקום שלובש ופושט צורה.

מירב בן ארי: תגיד, מבחינת תחבורה ציבורית?

מירב בן ארי: כשאני חושבת על הצפון, אתה אומר חינוך טוב, נראה לי שבחינוך כאילו - - -

יעקב מרגי: לכל אלה שגרים במרכז, כשיש מקומות רחוקים, השאלה שעולה היא התחבורה הציבורית.

מירב בן ארי: כן.

מירב בן ארי: בוועדה תמיד אומרים שבצפון החינוך הוא נהדר, באמת, כל הבעיות שלנו הן במרכז, רוב הבעיות, אבל מה שנראה תמיד כבעיה זה התחבורה הציבורית.

מירב בן ארי: בני נוער, איך הוא בא לפה, איך הוא חוזר הביתה, ותעסוקה.

מירב בן ארי: אני סיפרתי בוועדה ששמעתי על זוג סטודנטים שבאו לתל חי ושמעתי אותם מדברים בגלי צה"ל, שהם ממש רצו להישאר אחרי הלימודים, אבל הם אמרו שפה על כל מקום עבודה יש 30 וכשמגיעים לתל אביב יש על כל 30 מקומות עבודה בן אדם אחד.

יעקב מרגי: ההיצע גדול יותר.

מירב בן ארי: ההיצע, זה מה שנראה לי, אלא אם כן אתה אומר - - -

<אילן אור: קודם כל את צודקת, אבל אני אחלק את התשובה שלי לשניים, אני אתחיל עם התחבורה הציבורית.

<אילן אור: מאחר שאנחנו הבנו, היישובים פה בגליל המזרחי, שאנחנו סדר גודל של 220,000 תושבים, 18 רשויות, 220,000 תושבים.

<אילן אור: כשאנחנו הבנו שכל רשות של 2,000, 6,000, אנחנו רשויות קטנות, גם רשות של 20,000 זאת רשות קטנה, כשאנחנו הבנו שיש יתרון לקוטן, של איכות חיים, של דאגה, של דמוקרטיה ייצוגית, שאתה יכול לבחור את הנציגים שלך, שאתה יכול לשמור על האופי של היישוב, על הצביון, אלה דברים מאוד ייחודיים שחשוב לשמר אותם, וכל אחד רוצה לשמור על המורשת שלו.

<אילן אור: אבל מצד שני בחנו מה משותף מבחינתנו כדי לא לאחד רשויות, אלא בואו נפעל על מנת לקדם אינטרסים משותפים.

יעקב מרגי: להיאבק ביחד.

<אילן אור: לכן הקמנו את האשכולות, את אשכול גליל מזרחי, שהוא כולל בתוכו 18 רשויות ולצורך העניין אנחנו מקדמים אינטרסים משותפים כמו תעסוקה, למשל יש את הרעיונות של מזון מרפא, אין דבר כזה מזון מרפא, אבל כל הנושא של אגרוטק, הביוטק, המאבק הזה של להעביר לפה את מכון וולקני.

<אילן אור: בעיניי הוא יותר מראוי.

<אילן אור: זה כמו שבאר שבע היא בירת הסייבר, בואו נהפוך את אזור הגליל, לא יסוד המעלה, יסוד המעלה גם תיהנה מזה, כי אם תבוא משפחה והמקום ימוקם בקרית שמונה והיא תחליט לגור פה וליהנות מאיכות החיים שיש פה, אני אשמח, אני איהנה מזה, אני אוכל לתת להם.

<אילן אור: זאת אומרת אנחנו בהחלט רואים את הגליל כאזור אחד שיודע לתת שירותים, גם של חינוך, גם של תרבות.

<אילן אור: הילדים הגדולים אצלנו, מכיתה ז' ומעלה, לומדים בהר וגיא בקיבוץ דפנה.

<אילן אור: כי אין פה הצדקה, עדיין, לבית ספר תיכון, אולי בעתיד, לא יודע מתי זה יקרה, אז יהיה, כשתהיה הצדקה מספרית אולי זה יקרה, אבל כרגע אנחנו בהחלט נהנים משיתופי פעולה.

<אילן אור: אני אתן לכם למשל דוגמה, של שירות וטרינרי.

<אילן אור: אם יש לי חצי משרה של שירות וטרינרי, או רבע משרה, אז לקחנו את כל הרשויות, חיברנו את כל רבעי וחצאי משרה לכמה משרות ויצרנו שיתוף פעולה של שש משרות של וטרינרים שנותנים מענה ל-200,000 תושבים.

<אילן אור: תחשבו, מה זה 200,000 תושבים בסדר גודל של עיר, זה נהדר.

<יהודית גידלי: זה שכונת רמות.

<אילן אור: נכון, תחשבי, שישה וטרינרים.

מירב בן ארי: רק בדרום אצלנו, כפר ארגזים ושלם זה האזור.

<אילן אור: אז מה אני רוצה לומר?

<אילן אור: בנושא של התחבורה, אני במקרה היושב ראש של ועדת התחבורה באשכול גליל מזרחי.

<אילן אור: אז כשהחלה הרפורמה בתעריפי התחבורה הציבורית החל מינואר 2016, במטרופולינים, שזה באר שבע, תל אביב, חיפה וירושלים, אז אותנו לא החשיבו.

מירב בן ארי: כן, אבל היה לא מזמן החלטה - - -

<אילן אור: רגע, ואז נאבקנו.

<אילן אור: אמרנו, סליחה, למה אנחנו לא?

<אילן אור: המחיר של כרטיס אוטובוס מיסוד המעלה לקרית שמונה הלוך-חזור עולה 50 שקלים, ואז אמרנו, חבר'ה, זה לא מוצדק, לא רק שאנחנו פריפריה ואנחנו משלמים יותר?

<אילן אור: נאבקנו בתור אשכול ולשמחתי ב-1 באפריל הרפורמה הוחלה גם עלינו ואפשר במחיר של 13.5 שקלים ביום לנסוע מאזור קדרים ועד מטולה כולל רמת הגולן, הלוך-חזור, בדיוק כמו המטרופולין.

<אילן אור: אנחנו נחשבנו לתת מטרופולין חיפה.

<אילן אור: התחבורה הציבורית.

<אילן אור: היום אנחנו, יחד עם משרד התחבורה, עובדים על תכנית שתשדרג עכשיו את קווי התחבורה הציבורית באצבע הגליל, בכל אזור האשכול, ותתחבר לחיפה, אבל בעיקר באזור האשכול.

<אילן אור: חלק מהעניין הזה זה באמת למשל קווי תחבורה של אחר הצהריים.

<אילן אור: אין שום סיבה שהורים פה ישלמו הרבה מאוד כסף כדי להסיע ילדים שלהם לחוגים בשמיר, קיבוץ שמיר, וזה בערך 2,500 שקל בשנה, שזה הרבה מאוד כסף.

<אילן אור: אז הילד יכול לקנות כרטיס חודשי, אם יהיה פה קו שייסע מראש פינה, יסוד המעלה לשמיר בעלות של - - -

<קריאה: זה בשעות אחר הצהריים.

<אילן אור: נכון, אז - - -

יעקב מרגי: הרפורמה שנעשתה אצלנו בדרום, אני רוצה לומר, לאחרונה, אתם חייבים להעתיק אותה.

יעקב מרגי: ללחוץ, להיאבק.

יעקב מרגי: אתה רואה אוטובוסים נעים בתחומי המושבים, מה שלא היה פעם, זה נקרא דן דרום, מקיף, חובק.

יעקב מרגי: אתם צריכים להיאבק ולהעתיק את זה.

<אילן אור: זה בדיוק מה שאנחנו משתדלים לעשות עכשיו, לבנות תכנית ובהמשך ליישם אותה, ובהחלט גם לשדרג את הקווים לחיפה ולתל אביב.

<אילן אור: היום, עם דרכי התחבורה הציבורית, עם ההרחבה של הכבישים, בהחלט לקרב את המרכז לצפון ואת הצפון למרכז.

<אילן אור: תראו, אני גרתי בניו יורק שלוש שנים, נסעתי כל בוקר שעה וחצי לעבודה וזה נראה לי נהדר, לא הייתה לי שום בעיה.

מירב בן ארי: עם הסאבוויי?

<אילן אור: לא, היה לי רכב, אבל אשתי נסעה למנהטן עם הסאבוויי, דור טו דור, שעה.

<אילן אור: אחת המטרות שלנו זה - - -

מירב בן ארי: תשאל אותו כמה לוקח לו כל יום להגיע לעבודה.

יעקב מרגי: מאז שיש כביש 6 אני לא מתלונן.

יעקב מרגי: יש את הפקק של שער הגיא, כשתיפתר הבעיה הכול ייפתר.

יעקב מרגי: אבל הסך הכול הכללי, היום להתנועע בארץ - - -

<אילן אור: המטרה הבאה שלנו, לעוד שלוש שנים, להביא לפה את הרכבת לעמיעד, וזה אפשרי.

<אילן אור: מכרמיאל לעמיעד, יש כבר תכנון כללי, צריך לזה מיליארד וחצי שקל.

<אילן אור: זה מה שצריך.

<אילן אור: בקנה מידה של מדינה, עם תקציב כמו שלנו, זה לא משהו בלתי הגיוני.

<אילן אור: זה דבר חשוב בהיבט של תחבורה.

<אילן אור: התעסוקה תבוא, לדעתי, יחד עם השדרוג של התחבורה והאפשרות - - - אין שום סיבה, היום באזור הצפון את יכולה לקנות בית, גם ביסוד המעלה, סדר גודל של מיליון וחצי שקל, בשכונת הארגזים או בדרום תל אביב, היום 2 מיליון שקל זה דירה של חדר וחצי, אז למה לא לבוא לגור בצפון?

מירב בן ארי: כן.

<קריאה: תעסוקה, תחבורה וחינוך, בסופו של דבר - - - באיזה שהיא נקודה.

<קריאה: שאלת, צריך להסיע אותו, אז הנה, זה כבר - - -

<אילן אור: נכון, זה בדיוק העניין.

<אילן אור: זה מה שאנחנו רוצים לעשות, להביא למצב - - - יש לנו פסיליטיז, יש לנו פה את תל חי ויש את מיגל.

<אילן אור: אנחנו לא רק תל חי, יש לנו את המכללה בצפת, יש את תל חי, יש פה חמש מכללות, בית ספר לרפואה בצפת - - -

יעקב מרגי: אוהלו.

<אילן אור: נכון, יש פה בהחלט חמש מכללות.

<אילן אור: רק דבר אחרון, עוד דבר נורא חשוב לומר, אחד הדברים שאנחנו בהחלט, ופה אני רוצה להודות לחברים מהמועצה לשימור אתרים, זה על שיתוף הפעולה וההבנה ועל היכולות, לי מאוד חשוב שיתוף הפעולה הזה.

<אילן אור: אני חושב שזה בהחלט לקחת נכסים שקיימים לנו כיהודים שחיים במדינת ישראל, כתושבים של אזור הצפון ובהחלט למנף אותם למען ההיסטוריה, למען שימור ההיסטוריה, שימור המורשת ובהחלט למען עתיד הילדים ועל כך אני רוצה לנצל את ההזדמנות ולהודות לחברים על העשייה, על שיתוף הפעולה בכל התחומים, גם של שימור האתרים וגם החינוך, בעיקר החינוך.

<אילן אור: אני חייב לספר לכם פה רק קוריוז.

<אילן אור: במסגרת עבודות חישוף שעשינו פה גילינו שיש במושבה בית כנסת עתיק מהמאה השישית.

<אילן אור: משהו מדהים, שכנראה בתקופה הכלכותית במאה ה-11, עבר הסבה למפעל לסוכר.

<אילן אור: זה מבנה, יש מנורה עם מבנה שנראה כמו בית כנסת, מקום מדהים.

<אילן אור: יחד עם רשות העתיקות התחלנו לחפור את האתר הזה וגילינו כל מיני ממצאים וזאת חידה גדולה של איך זה עבר מבית כנסת למפעל סוכר, אבל מה שיפה בפרויקט הזה שמי שחופר שם זאת הקהילה, זה הילדים של בית הספר, יחד עם המבוגרים, יחד עם המועדון של הקשישים, יחד עם רשות העתיקות שיושבים וכל חרס שהם מוצאים, הם יושבים ושומעים את הסיפור של ההיסטוריה, של ההתיישבות במקום הזה שנקרא יסוד המעלה, שב-1883 התחילו ליישב אותו.

<עמרי שלמון: זה הקושן שלנו - - -

<אילן אור: זה הקושן שלנו מהתקופה ההיא.

<אילן אור: ואת אותו פרויקט אנחנו מממשים יחד עם החברים משימור אתרים.

יעקב מרגי: קח בחשבון שלא יקרה לך מה שקרה לאלי מלכה מרמת הגולן, שבאחד מבתי הכנסת העתיקים שם, שכחתי איך קוראים לו, נכנס אחד משוגע לדבר, רתם אותו והם נותנים לו שחזור מלא.

<עמרי שלמון: באום קנטיר.

יעקב מרגי: זה שנים שמדברים על זה ו - - -

<אילן אור: יש פה נכסים, יש פה פוטנציאל, יש פה יכולות, צריך פשוט לקחת ולמנף את זה ואני אומר עוד פעם, זה בזכות שיתופי הפעולה והעבודה המשותפת עם משרדי הממשלה.

<אילן אור: לצורך העניין אתם הכתובת, יחד עם כל הארגונים הנוספים שפועלים על מנת לשדרג את החינוך.

<אילן אור: החינוך זה בעצם העתיד, העתיד של המקום הזה, החינוך זה העתיד של המדינה והוא הבסיס גם לתעסוקה, גם לדיור ולכל מה שיקרה פה בשנים הבאות.

<אילן אור: תודה רבה.

<אלעד בצלאלי: רציתי להסב את תשומת לבכם לכמה דברים שעברתם עליהם, אבל לא בטוח כמה יצא לכם לעצור ולחשוב עליהם.

<אלעד בצלאלי: תחשבו על אתר המורשת הזה, כמו מוזיאון הרעות, או כמו אחוזת דוברובין או כמו אתרים אחרים שהייתם בהם בטח.

<אלעד בצלאלי: כמה השקעה צריך מהתצוגה, חשיבה על התצוגה, מה מופיע ומה לא מופיע, דרך העמידה של המדריך, דרך העברת החומר, דרך התאמת החומרים לגילאים שונים.

<אלעד בצלאלי: מה שאתם קיבלתם היום בהדרכה זה משהו אחר לגמרי ממה שילד מקבל בתוך אתר.

<אלעד בצלאלי: כל כך הרבה חשיבה, כל כך הרבה העמקה בפרטים והדבר הזה קורה היום ב-170 אתרי מורשת בכל הארץ.

<אלעד בצלאלי: בחבילות שקיבלתם קיבלתם את החוברת היפה עם כל 170 האתרים, מאוירת כזאת, מדרום, ממוזיאון אילת, המוזיאון הכי דרומי שלנו, ועד מוזיאון השומר.

<אלעד בצלאלי: אני מקווה שעוד מעט יפתחו חזרה את המוזיאון באיילת השחר.

<אלעד בצלאלי: פריסה אדירה של אתרים והאתרים האלה, הדבר היחידי שהם עושים זה יושבים ומחכים לקהל, עובדים ומחכים לקהל.

<אלעד בצלאלי: לצערי, אני לא יודע אם עמרי כבר הזכיר את זה, אבל אם אנחנו מדברים על פילוח מבקרים בשנה, אנחנו רואים עם השנים ירידה, איטית אמנם, אבל ירידה הולכת וזוחלת של תלמידי מערכת החינוך בעוד שאוכלוסיות אחרות - - -

יעקב מרגי: לצערי הרב הם פוקדים את המסיבות - - -

<אלעד בצלאלי: אני לא חושב שיש סתירה, דרך אגב, ילד - - -

יעקב מרגי: אין סתירה, אבל העצמה של זה לעומת זה.

<אלעד בצלאלי: אני זוכר את השיחה איתך, וגם אני זוכר את עצמי בתור ילד, עם אותן חוויות, הייתי יוצא למסיבות והייתי עושה שטויות והייתי נוסע לטיול השנתי, אבל גם הכרתי אתרים.

<אלעד בצלאלי: לא את כולם, אבל בטח ובטח את האתרים בסביבת הבית שלי.

<אלעד בצלאלי: אז היום זה מתרחק, זה מתרחק בגלל דברים שמערכת החינוך לא תמיד אשמה בהם - - -

יעקב מרגי: הבן שלי לא מקבל ממערכת החינוך מה שאני קיבלתי.

<אלעד בצלאלי: אז זה גם מורים - - -

מירב בן ארי: אני אמרתי, אני לא מצליחה להבין איך מישהו ממשרד החינוך לא נמצא איתנו פה.

מירב בן ארי: אבל בלי קשר, אנחנו נביא - - -

<אלעד בצלאלי: אני עוד מעט עשר שנים במועצה לשימור אתרים, אין שר חינוך שלא הגענו אליו ולא הצגנו לו תכנית.

<עמרי שלמון: - - - להגיד לך, בכל הוועדות נציג משרד החינוך היה - - -

<אלעד בצלאלי: המערכת יודעת לארגן את זה, זה לא שהיא לא יודעת, עם רט"ג יש כבר הסכם שש שנים, יש הסכם עם רשות הטבע והגנים, הכניסה המסובסדת, הצענו אותו דבר.

<אלעד בצלאלי: יש סל תרבות, סל תרבות לא מכיל אתרי מורשת.

<אלעד בצלאלי: למה אי אפשר להכין משהו ממוסד, שהמדינה, אנחנו מוכנים להירתם, אנחנו יכולים היום לרתום את כל האתרים לעניין הזה, כדי להנגיש למערכת החינוך את אתרי המורשת, כדי שיהיה יותר קל.

<אלעד בצלאלי: אף אחד כבר לא יכול לחייב את מערכת החינוך, מנהל בית ספר הוא עצמאי לחלוטין, אבל אם יש לו מערכת שמקלה עליו אז הוא יבוא, יהיה לו יותר קל.

<אלעד בצלאלי: זה לא שלא מגיעים היום ממערכת החינוך, מגיעים ממערכת החינוך, אבל אפשר לעשות הרבה יותר כדי לקרב אותם אלינו.

יעקב מרגי: אין ספק שזה לא אחד על חשבון השני, אבל צד אחד מועצם וזה חייב לבוא על חשבון צד שני.

יעקב מרגי: אני זוכר את הטיולים השנתיים שלי, מעט מים, אם בכלל, אבל כשבאנו לאזור בית שערים, ואם זה באזור ירושלים, אז נכנסנו לקברות הסנהדרין, מאיפה זה בא לי?

יעקב מרגי: ואני עד היום מחובר לזה.

יעקב מרגי: זה שהיום התייר הישראלי, תיירות פנים, נשארו כאלה שעושים תיירות פנים, באים לבית מלון וזהו.

יעקב מרגי: לא אומרים לו בקבלה, אין תכניות בקבלה, מקסימום מארגנים לו איזה נסיעה למפעל תכשיטים, אבל - - - זה אומר שמשהו פה, בתכנית, לא עובד.

<אלעד בצלאלי: הבעיה הייתה לנו אותו דבר עם צה"ל.

<אלעד בצלאלי: לפני שמונה שנים הייתה לנו בעיה דומה עם צה"ל, היו משהו כמו 20 אתרים בכל הארץ שהיה להם הסכם עם צה"ל וכמעט שלא הגיעו חיילים.

<אלעד בצלאלי: עשינו הסכם גלובלי עם משרד הביטחון, הורדנו מחירים, הם שוחטים אותנו עם המחירים, באמת סליחה על הביטוי, ממש הורגים אותנו ואנחנו כל שנה רק עוברים את המכסה.

<אלעד בצלאלי: בשנה שעברה הגענו ל-100,000 חיילים, שיא בכל הזמנים.

<אלעד בצלאלי: למה זה?

<אלעד בצלאלי: בגלל שעכשיו נוח להם, קצינת חינוך לא צריכה בכלל לחשוב כמה זה עולה לה, זה חינם.

יעקב מרגי: אותה חשיבה ואותה אכפתיות והתמדה מול מערכת החינוך, לא יעזור כלום, לא להתייאש.

<אלעד בצלאלי: נכון, אבל פה אנחנו צריכים עזרה.

יעקב מרגי: אחד הדברים שאני אומר בסיכום, או שנעשה ישיבה שנזמין את כל מנהלי המחוזות של משרד החינוך, או לסיור או לישיבה, כולל הנהלת המשרד, נשים את זה על השולחן.

יעקב מרגי: היום יש טרנד לנסוע לחו"ל, אתה לא מקבל יותר ממה שאתה מקבל באתרים.

יעקב מרגי: אני הולך לפעמים, לוקחים אותנו לאיזה, סליחה על הביטוי, איזה פונדק דרכים קטן, שיפרתי את מה שרציתי לומר, משקיעים שם, נסעת שעתיים וחצי להגיע לשם, אתה אומר נו, ו- ו-?

יעקב מרגי: אתה מחכה לשמוע את ה-'ו-', אין כלום.

יעקב מרגי: פה לפחות זה מתחבר אליך, מתחבר, אתה לומד.

יעקב מרגי: ילד רואה, מלווה את טקס יום הזיכרון, מלווה את יום העצמאות, מלווה חלק מתכנית הלימודים, אם נשאר בה משהו, אני לא כל כך מעודכן, לגבי המורשת ואיך קמה המדינה הזאת.

יעקב מרגי: כשהוא בא למקום כזה, מחבר את הראייה לשמיעה לקריאה ללימוד, זה עושה לו משהו.

יעקב מרגי: אין שום סיבה שזה לא יהיה.

יעקב מרגי: לא בגלל שאני יושב מולך, או כדי - - - תשמע, יש חבר'ה צעירים, יש דור שגדל פה, שחושב שזה מובן מאליו, ככה זה היה, ככה זה הגיע.

יעקב מרגי: וחבל, זו החמצה.

יעקב מרגי: יוצאים לטיולים, משקיעים, אז סל תרבות, בסדר, רוצים לתת עצמאות בסל תרבות, קבעו 30% חובה בסל, איך נקבע 30%?

יעקב מרגי: למה 30%?

יעקב מרגי: למה אני צריך לתת חופש פעולה?

יעקב מרגי: אנחנו משתחררים על המזבח הזה של עצמאות, למה המדינה לא יכולה לקבוע, כן בצניעות ומותר לה לקבוע ערכים שחשובים לה.

<אלעד בצלאלי: היא חייבת, מה זה מותר לה?

יעקב מרגי: אני אומר את זה בזהירות ואתה אומר 'חייבת', אבל זה לא בהכרח, כשאתה בא לדיונים - - -

מירב בן ארי: מרגי, אתה יודע שזה לא נכון, כי הוא קובע דברים.

מירב בן ארי: 5 יחידות מתמטיקה, הוא לקח ליד וקבע.

מירב בן ארי: ירושלים המאוחדת, שנת ירושלים, הוא קבע.

מירב בן ארי: הכול עניין של סדר עדיפויות.

מירב בן ארי: ועדת הרפרטואר, סל תרבות, הוא החליף את הוועדה, שינה את סל התרבות, העניין הוא סדר עדיפויות.

מירב בן ארי: אבל דווקא אני חושבת שיש לכם שותף, יש לכם שותף טוב.

מירב בן ארי: אגב, מה עם תנועות הנוער, ארגוני הנוער וכאלה?

<אלעד בצלאלי: תנועות נוער באותה בעיה, אפילו בעיה יותר גרועה, כי התקציב שלהם עוד יותר גרוע ויכולת ההתארגנות שלהם היא קשה מאוד וכמות היציאות שלהם קטנה כל שנה.

<אלעד בצלאלי: אני מגיע מתנועות הנוער, אני יודע כמה הקושי שלהם הוא גדול.

<אלעד בצלאלי: הם כמעט ולא יוצאים לטיולים היום, כמעט לא יוצאים.

יעקב מרגי: מה עם ארגוני הנוער?

<אלעד בצלאלי: אבל תראו גמלאים, הם מציפים אותנו.

<אלעד בצלאלי: דרך אגב, האתרים שלנו מושקעים כל הזמן, דיגיטציה, ראיתם ברעות, פה עשו רסטורציה בעשרות אלפי שקלים, בסרט חדש.

<אלעד בצלאלי: בכל האתרים, בכל הארץ.

<אלעד בצלאלי: זאת אומרת אנחנו מוכנים, שלא תבינו לא נכון, המוזיאונים שלנו לא כמו מוזיאונים באירופה שאתה נכנס והרבה פעמים אתה רואה משהו שנשאר ולא מתקדם, פה יש פיתוח ענק.

<אלעד בצלאלי: המדינה משקיעה המון, אבל את מי שחשוב לנו להביא בסופו של דבר אנחנו - - -

מירב בן ארי: זה איגום המשאבים שיד אחת נותנת ויד שנייה, במקום ל - - -

<עמרי שלמון: תראי, מירב, מה שאמרנו במהלך היום, עד שהגעת - - -

מירב בן ארי: אבל דרך אגב, אני חייבת להגיד משהו אחד, שתנועות הנוער, יש להם מיליונים, מיליונים, תאמין לי, גם ארגוני הנוער.

יעקב מרגי: הוגדל התקציב.

מירב בן ארי: הוגדל, בוא נגיד שאין להם בעיה.

<עמרי שלמון: הוא הוגדל כבר לפני ארבע-חמש שנים.

מירב בן ארי: לא, גם עכשיו, ב-2016.

מירב בן ארי: הם גם יכולים.

<אלעד בצלאלי: הם מגיעים, זה לא שלא מגיעים.

מירב בן ארי: נזמין גם את יושב ראש תנועות הנוער.

<אלעד בצלאלי: בני עקיבא מגיעים כל שנה לביריה והנוער העובד מגיע כל שנה לעתלית.

<אלעד בצלאלי: זה לא שהם לא מגיעים.

<עמרי שלמון: יש לנו בכולל, נניח במחנה המעפילים בעתלית יש 60%-65% של מערכת החינוך.

<עמרי שלמון: דיברנו על כך מהבוקר, 27%, ב-2015, ממערכת החינוך באתרים האלה.

<עמרי שלמון: אני חוזר עוד פעם, זה ועדת חקירה דבר כזה, כי האתרים האלה הוקמו בשביל הנוער, הוקמו בשביל התלמידים, לא בשביל אף אחד ממי שיושב כאן, סליחה על העברית הקלוקלת, זה לא בשביל אף אחד שהגיע פה לסיור היום.

<עמרי שלמון: זה מיועד לתלמידים והם לא מגיעים.

<עמרי שלמון: אז אלעד נתן כמה דוגמאות.

<עמרי שלמון: במשרד הביטחון אנחנו רואים בדיוק את ההצפה ואנחנו מבינים גם מאיפה היא, היא גם רמת העניין, אגב.

<עמרי שלמון: ירושלים, שהזכרת, החליטו ירושלים, עלו כולם לירושלים ולא הייתה שום בעיה עם העניין הזה.

<עמרי שלמון: רשות הטבע והגנים, דבר שנעשה כבר לפני שבע, שמונה שנים, עובד, 4 שקלים לתלמיד - - -

<אלעד בצלאלי: זה כבר עלה.

<עמרי שלמון: זה כבר עלה והמדינה משלימה.

<עמרי שלמון: אני רוצה סיפור אחד קצר, תסלח לי יהודית על לוח הזמנים.

<עמרי שלמון: יש פה קרוב, תל נעמה, תל נועימה, תל ארכיאולוגי, משהו כמו לפני 9,000 שנה, זה בצומת הגומא לכיוון כפר בלום, ליד כפר בלום.

<עמרי שלמון: יש שם תל ארכיאולוגי ושם בשנות ה-40 שתי משפחות יהודיות מיוגוסלביה הקימו שם את משק המדגה הראשון, משפחת שוורץ.

<עמרי שלמון: יש לנו תמונות מקסימות, עם שלג, עם בתים.

<עמרי שלמון: לקחו את אריה שרון, שהיה אחד האדריכלים ברמה הכי גבוהה, גם היום הוא נחשב, הוא כבר נפטר, אנחנו בקשר עם הבן שלו, והוא תכנן להם את היישוב הזה.

<עמרי שלמון: באו יהודים מיוגוסלביה ומווינה, משפחה מווינה, מאוסטריה, משפחה מיוגוסלביה, והקימו את משק המדגה הראשון, שאחר כך כל הקרפיונים והמושטים וכל בריכות הדגים, הכול התחיל פה.

<עמרי שלמון: אנחנו רצינו לשקם את הבתים האלה, לשמר אותם, להחיות אותם למרכז למוזיקה, למרכז לנוער, לפינות משחקים, וזה ניתן.

<עמרי שלמון: רשות העתיקות, בראשותו של עליו השלום אמיר דרורי, באה למנהל המחוז ואמרו 'חבר'ה, זה אתר עתיקות, אתם לא יכולים לגעת'.

<עמרי שלמון: קראנו לאמיר דרורי עם מנהל המחוז, ד"ר צביקה גל, ישבנו על התל, ככה הביאו כיסאות, כמו איזה סרט בריטי על הקולוניות, עם שמשיות, מישהו הביא בירה, לא לפרסום, לא נגעתי, אני נהגתי, ושקנאים עוברים, שומעים את הוואקום - - -

יעקב מרגי: אם אתה מדבר על התקופה של אמיר דרורי, היה מותר לשתות ולנהוג.

<עמרי שלמון: ואנחנו מדברים, תראו, משק, משק ציוני, התיישבות יהודית, שנות ה-30, שנות ה-40, הכול פסטורלי, הכול הזוי כמו איזה סרט של פליני, משהו כזה, כן לחפור, לא לחפור, כן להקים, לא להקים, כבר הקימו שם את הבתים, רק צריך לשמר אותם ולהביא להם חשמל.

<עמרי שלמון: ליד אמיר דרורי יושב הסגן שלו, הסגן שלו דאז היה פרופ' וסיליוס צפיריס, לא הלך בחיים לבית כנסת להתפלל, גוי, יווני, שבא לארץ, רצה ללמוד תיאולוגיה, גר שם ליד שער מנדלבאום, כל יום עבר ברגל לרמאללה ללמוד, ראה אחרי שנה שתיאולוגיה לא מעניינת אותו, חזר ולמד באוניברסיטה העברית ארכיאולוגיה, נשאר בארץ, התחתן, הוליד ילדים והוא ישראלי לכל דבר.

<עמרי שלמון: לדעתי הוא עוד חי, אבל לא בטוח שבארץ.

<עמרי שלמון: הוא אומר, 'תראו, איזה עם משונה אתם, אני יושב פה ואני לא מאמין לשיחה הזאת.

<עמרי שלמון: אתם, כל מה שקשור מתחת לפני הקרקע, מביאים משלחות ותקציבים ומחקרים ופרסומים וחוקים ומה לא, מה שאתם, השכבה הזאת שלכם, של הציונות, של ראשית ההתיישבות, שאתם צריכים להנחיל, על זה אתם מתווכחים?

<עמרי שלמון: ' הוא אומר ,'אני אומר לכם את זה כארכיאולוג'.

<עמרי שלמון: הוא חטף מאמיר על הראש, לא משנה, 'ואני לא מהעם שלכם, אני נוצרי יווני, אבל אתם עם משונה, אם לא תשתנו אני לא יודע לאן תגיעו'.

<עמרי שלמון: ואז אמיר דרורי אישר שם את העבודה, אבל עד היום לא עשו כלום.

<עמרי שלמון: מכל מיני בעיות אחרות.

<עמרי שלמון: אבל זה, מירב, יעקב, מציג טיפה את הדילמות שאנחנו נתקלים בהם ביום יום.

<עמרי שלמון: אני לא צלבן ואני עדיין חי והייתי שם בשיחה הזאת.

<עמרי שלמון: עד היום אני זוכר את זה, הוא נתן לנו בומבה גדולה בראש.

<עמרי שלמון: ואז, כשיעקב אומר שבכל העולם כל איזה פונדק, עושים עליו מסיבה, אני לא יודע מה, וכל העולם ואשתו באים לראות, אנחנו בתחילת הדרך.

<עמרי שלמון: אם כי, אני לא אומר, יש הישגים עצומים, יש מודעות, אבל אלעד דיבר פה על ההארד קור, שמורידים את כל הברכות ומגיעים ללב הבצל, ודיברנו על זה הרבה, יעקב, תלמידים לא מגיעים לאתרים האלה.

<עמרי שלמון: הנה, פה, דוברובין, סיפור מדהים, סיפרתי בדרך קצת לחברים שלנו.

<עמרי שלמון: הרמנו לעצמנו להנחתה, יש הרבה מה לעשות ואני נורא נורא שמח על הרוח הגבית הזאת, בעיקר, אתם יודעים מה?

<עמרי שלמון: אצל שניכם, הבנת הנקרא.

<עמרי שלמון: זה לא מובן מאליו.

<עמרי שלמון: מערכת החינוך לא תמיד - - -

<הניה – מנהלת האתר: אפשר להוסיף משהו?

<עמרי שלמון: כן.

<עמרי שלמון: אז עכשיו אנחנו ככה, עד עכשיו היו הדברים הטובים, העוד יותר טובים כשיש הרבה מה לעשות והפחות הטובים, אילן, שלא נוכל לעשות סיור, כי אנחנו בלחץ אטומי.

מירב בן ארי: מה?

מירב בן ארי: לא הולכים לראות את האתרים?

<אילן אור: הולכים לשמורה?

<עמרי שלמון: לשמורה כן.

<עמרי שלמון: היסוד אולי בסוף, כשהם יוצאים, אבל לאחוזה - - -

יעקב מרגי: למה?

יעקב מרגי: נעשה את זה טלגרפית.

<אילן אור: כן, רק נעבור.

יעקב מרגי: אנחנו כבר פה.

מירב בן ארי: כן, חבל.

<הניה – מנהלת האתר: בהמשך למה שהעליתם בנושא התחבורה הציבורית, אני - - -

<אילן אור: הניה מנהלת את האתר, תגידי את זה.

<הניה – מנהלת האתר: מאתמול זה 29 שנים.

<הניה – מנהלת האתר: אני מחברת את התחבורה לנושא ההגעה של התלמידים לבתי הספר.

<הניה – מנהלת האתר: בזמנו היה אוטובוס של המועצה המקומית, היה הסכם עם קרית שמונה, היו מביאים את התלמידים, ההסעה הייתה לוקחת תלמידים של יסוד להר וגיא, אוספת את הילדים של קרית שמונה, מביאה אותם לבקר במוזיאון, בסוף היום עושים שינוי.

<הניה – מנהלת האתר: אני רואה תלמידים שמגיעים אלינו, או ילדי גנים, כי יש איזה פרויקט של משרד החינוך של חינוך למוזיאונים של גני ילדים, שמועצה אזורית גליל עליון, מועצה אזורית מבואות חרמון, שהן מועצות חזקות, מביאות את התלמידים ומביאות את הילדים, אין בעיה של תחבורה.

<הניה – מנהלת האתר: מגיעים לקרית שמונה, מגיעים לחצור הגלילית, יש להם בעיה של תקציבים של תחבורה ובעקבות זה תלמידים לא יוצאים.

<הניה – מנהלת האתר: שם זה המפתח.

<הניה – מנהלת האתר: אני חושבת שגם בכנסים דיברנו על זה.

<הניה – מנהלת האתר: (המשך סיור)

<הניה – מנהלת האתר: אני מסתכלת, ניגשת לשאול מה מי מו, מסתבר שהוא רופא יהודי הולנדי שהבת שלו עלתה לארץ ישראל והוא מנסה לשכנע אותה לחזור להולנד כי הוא לא מבין מה יש לבת שלו לעשות בשממה הזאת.

<הניה – מנהלת האתר: הוא לא מצליח לשכנע אותה לחזור, הוא חוזר לאירופה, הוא חוזר להולנד.

<הניה – מנהלת האתר: מלחמת העולם השנייה, בשואה כל המשפחה בהולנד נכחדה, הנצר היחיד שנשאר זו הבת שנמצאת פה, כבר יש לה נכדים שעובדים ברפאל, איך אני אומרת?

<הניה – מנהלת האתר: תמונה אחת שווה אלף מילים, כי אנחנו ארץ שמפרידה את העליות, אין קשר בין עלייה שנייה לשואה, לעלייה שנייה, וזה פה מחבר את הכול.

<קריאה: הם תרמו?

<הניה – מנהלת האתר: הם לא תרמו כי אין להם.

<הניה – מנהלת האתר: אני הפניתי אותם לארכיון של המועצה, מה נגמר שם אני לא יודעת.

<הניה – מנהלת האתר: אחר כך הסתבר שבאותה שנה היה איזה כנס רופאים יהודיים בארץ ישראל.

<הניה – מנהלת האתר: אז הכול ככה מתחבר.

<הניה – מנהלת האתר: זה תיאור ששלמה ארצי עשה עליו תכנית שלמה ברדיו.

<הניה – מנהלת האתר: אני מחכה שהוא ילחין את זה.

<הניה – מנהלת האתר: (המשך סיור)

<גיא פרץ: ברוכים הבאים לשמורת החולה, אנחנו מאוד שמחים שהגעתם.

<גיא פרץ: אנחנו יודעים שיש לכם לו"ז מאוד מאוד צפוף ורוצים להספיק עוד הרבה דברים אז אנחנו ניגש לחלל האופוריה.

<גיא פרץ: מכירים את האופוריה?

<גיא פרץ: שמעתם?

מירב בן ארי: אני הייתי פה.

מירב בן ארי: לקחתי את המיני גולף.

<גיא פרץ: זה לא פה.

<קריאה: שם זה קק"ל.

<גיא פרץ: פה זה רט"ג, אופי דומה, קצת שונה.

<גיא פרץ: שנינו נמצאים בעמק החולה, אגם מאוד גדול, אנחנו רק שמורת טבע, קצת יותר קשוחים בחוקים ובשמירה על הטבע, לא שהם לא עושים את זה, אבל קצת שונה באופי ובמראה.

<גיא פרץ: המקום הזה, כמו שהוא, זה משנת 58' עד 64'.

יעקב מרגי: יש עוד משהו שאתם שונים מהם, הגב הכלכלי שלהם.

<גיא פרץ: שלהם יותר.

<גיא פרץ: כן, יש הבדל.

<גיא פרץ: אז בואו נכניס אתכם לסרט, למוזיאון.

<גיא פרץ: - - - הקימו אותו, פרויקט מאוד מאוד יקר שעלה לרשות בסביבות 7 מיליון שקל.

<גיא פרץ: מבקרים אצלנו בסביבות 90,000 עד 120,000 מבקרים בשנה, שרובם זה תלמידים, בתי ספר, מכל המגזרים.

<גיא פרץ: השנה, למשל, קצת ירדנו, אבל זה קרה בכל הארץ, 90,000 מבקרים.

<גיא פרץ: מה שכן, אתם תראו, אני אתן לכם לראות את המקום, המקום הזה מאוד יפה, זה מוזיאון קצת שונה ממה שאנחנו רגילים לבוא, לעמוד מול איזה מיצג, או איזה אבן שמישהו מדריך עליה או שאתם יכולים לקרוא, הוא מאוד מוחשי, הוא בעצם נותן לכם לטעום מכל הטבע, חי וצומח שיש לנו בעמק.

<גיא פרץ: מה שיפה, אתם תתחילו בבסיס, בהיסטוריה, ההיווצרות, מה קרה אחרי הייבוש ואיך המקום נראה היום.

<גיא פרץ: יסתיים המיצג, יידלק לכם פה מאחורה במסדרון האור, אתם עוברים באופן עצמאי לחדר הבא, חדר יפה, עם ציפורים, קצת תלמדו על הציפורים, משם אתם תעברו לכל שאר בעלי החיים, בסוף יהיה משחק קצר, תחרות קטנה ביניכם, לראות מי הקשיב הכי הרבה, לא חייב, אפשר לדלג, אבל החלק האחרון של המקום הזה, שזה בעצם הסרט, זה סרט ארבעה ממדים, כיסאות זזים, ממש כאילו לשבת על גב של ציפור ולנדוד איתה את כל הנדידה, שזה אני חושב שחייב ואנחנו לא נפספס.

<גיא פרץ: אז אנחנו נתחיל.

<גיא פרץ: אני אפגוש אתכם בהמשך, אפשר לפסוח על המשחק ולעבור ישר לסרט.

<גיא פרץ: (המשך סיור)

<גיא פרץ: אם מנסים לחשוב או לדמיין מה היה פה לפני 52', תסתכלו על הרי נפתלי, תסתכלו על רמת הגולן, תסתכלו על קרית שמונה, ואם נחזור אחורה עד כורזים, כל זה היה ביצה ואגם.

<גיא פרץ: זה היה הפילטר שמנקה את המים, זה היה הדבר ששומר על המפלס של הכנרת.

<גיא פרץ: הבעיה הזאת שאנחנו היום נמצאים מולה, איזה גובה הכנרת, שהדבר הזה היה - - - בשביל לשמור על המפלס של הכנרת.

<גיא פרץ: כשהאגם הזה היה המים בכנרת היו כחולים, תמיד, כי כל המשקעים שהיו מגיעים מהירדן היו שוקעים פה בביצה ורק מים נקיים היו ממשיכים הלאה.

<גיא פרץ: אז בעצם מה שאתם רואים מולכם זה השריד של, זה מה שנשאר.

<גיא פרץ: ואם שמעתם פעם על העגולשון שחור גחון, הצפרדע ההיא, שאם אתם פותחים כל ספר, אין, נכחד, לא קיים יותר בעולם.

<גיא פרץ: בגלל השימור של ה-4,000 דונם מול 72,000 דונם שהיו פה במקום לצפרדע הזו היה סיכוי.

<גיא פרץ: אלה דברים שאנחנו מתחילים עם הילדים.

<גיא פרץ: כשפקח מסתובב פה בשנת 2011 והוא רואה צפרדע קופצת והוא אוסף אותה ובודקים ופתאום מצאו את העגולשון.

<גיא פרץ: היום אנחנו כבר אחרי מחקר, מצאנו יותר מ-120 פרטים, שחלק מהם בגודל של כף היד שלי, אנחנו קוראים להם סטייקים, 100 גרם ומעלה, שזה מרשים.

<גיא פרץ: אם זה עיטם לבן זנב.

<גיא פרץ: עיטם, רק שתדעו, זה מוטת כנפיים 2.5, אני מטר 90, אז תדמיינו לכם עוד 60 סנטימטר, עוף מרשים.

<גיא פרץ: אם הוא החליט לעוף בחזרה צפונה ולא להיות פה יותר ואחד הפרויקטים שהרשות שמים עליהם דגש זה להשיב את בעלי החיים שהיו פה והצלחנו.

<גיא פרץ: לפני שנה פעם ראשונה, פה בסוף השדרה הזו, זוג עיטמים הטילו ביצה והגוזל הזה פרח ועף.

<יהודית גידלי: שאני מקווה שטיבעתם אותו.

<גיא פרץ: דווקא לא טיבענו אותו, כי לא רצינו להתעסק איתו.

<גיא פרץ: קראנו לו ישראל דווקא.

<יהודית גידלי: למה לא רציתם?

<גיא פרץ: עכשיו יש עוד גוזל, את הגוזל הזה נטבע.

<גיא פרץ: אבל זה גרעין רבייה שמצליח.

<גיא פרץ: מ-64' מנסים להשיב אותם לטבע פה בארץ ישראל.

<גיא פרץ: זה משהו ששמים עליו דגש ברשות הטבע והגנים וזה מה שאנחנו רוצים שהילדים שבאים לפה ילמדו.

<יהודית גידלי: אתה יודע שיש תחנת ציפורים ליד הכנסת.

<גיא פרץ: בוודאי, הייתי שם, בירושלים, למדתי מהם הרבה.

<גיא פרץ: אבל שם יותר מתעסקים בטיבועים בציפורים קטנות.

<גיא פרץ: אצלנו יותר תראו עיטים, חסידות.

<יהודית גידלי: אני לא חושבת שיש בירושלים חסידות ועיטים.

<גיא פרץ: אתם רוצים סיפור יפה על חסידות לפני שאתם הולכים?

יעקב מרגי: במושב שאני גר בו, בזמן הנדידה, יש עונות - - -

<גיא פרץ: כן, נדידה.

<גיא פרץ: ראיתם סרט על נדידה וראיתם לפעמים שליש מהם לא שורדים את הדרך?

<גיא פרץ: נדידה זה דבר קשה, אף אחד לא רוצה לנדוד, ציפורים נודדות בשביל לשרוד, בלי זה אין אוכל, הם לא יכולים להישאר באירופה.

<גיא פרץ: אני אספר לכם סיפור קצר, שתיקחו אותו איתכם על החסידות.

<גיא פרץ: מאיפה באה האגדה הזו שהחסידות מביאות את התינוקות?

מירב בן ארי: קודם כל זו אחת החיות הכי קדושות בנצרות.

<גיא פרץ: החסידה והשקנאי.

מירב בן ארי: נגיד בפורטוגל יש לך כדי ענק שהם שמים על הגגות של הבית כדי שהחסידות יבואו - - - לא היה להם נעים להגיד איך באים הילדים - - - אז היו אומרים חסידות.

<גיא פרץ: דרכנו נודדות כ-50,000 חסידות לבנות, גם חסידות שחורות ורובן מגיעות מגרמניה.

<גיא פרץ: מתי הן מתחילות את הנדידה?

<גיא פרץ: בחורף.

<גיא פרץ: בגרמניה קפוא בחורף, שלג, מי שיישאר מאחורה, אין סיכוי לשרוד, לכן הן מתחילות לנדוד.

<גיא פרץ: שלושה חודשים הם יגדלו גוזלים בגרמניה ותשעה חודשים הן יהיו באפריקה, ופה נשאלת גם השאלה איפה הבית של הציפור.

<יהודית גידלי: מה משך הנדידה?

<גיא פרץ: היא יכולה לנדוד 1,000 קילומטר ביום, 2.000.

<גיא פרץ: תלוי מי.

<גיא פרץ: אם היא עושה1,000 לוקח לה שבוע, שבוע וקצת להגיע לאפריקה, אם היא מתאמצת.

<גיא פרץ: אז אמרתי שהם עוזבים בחורף.

<גיא פרץ: בחורף בגרמניה, בוא נדמיין, קפוא, קר, אין מה לעשות, נכנסים הביתה, מה עושים?

<גיא פרץ: תינוקות.

<גיא פרץ: תשעה חודשים אחרי חוזרת החסידה מה יש?

<גיא פרץ: תינוק בבית, מתי זה קורה?

<גיא פרץ: באביב.

<גיא פרץ: באביב עוד קר.

<גיא פרץ: אם נלך אחורה, כשמתחילות האגדות או הסיפורים, אז כשעדיין קר איך אתה מחמם את הבית?

<גיא פרץ: עם עצים בחורף.

<גיא פרץ: כשמגיע האביב, זה הרבה כסף, כל כך הרבה עצים, אתה מפסיק לחמם, אבל אם יש לך תינוק בבית אתה ממשיך לחמם, אתה רוצה לשמור על התינוק.

<גיא פרץ: כשחסידות מגיעות באביב הן יבחרו את הארובות החמות, כשאתה בא לבקר באביב את הכפר, אוה, שם יש לנו תינוק, שם יש לנו תינוק.

<גיא פרץ: וזה קצת על ציפורים ונדידה.

מירב בן ארי: החסידה נאמנה, היא לא מתחתנת עוד פעם.

<גיא פרץ: נכון, 75% מבעלי הכנף שומרים על בן הזוג שלהם לכל החיים.

<גיא פרץ: עגורים, במשנה, או בתלמוד מדברים על ציפור שנקראת כרוכית.

<גיא פרץ: מה זה כרוכית?

<גיא פרץ: כרוכית זה השטרודל, זה ה'את' שאנחנו שמים במייל.

<גיא פרץ: כל הזמן אמרו אולי הכרוכית הזו זה בעצם העגור, אבל אף אחד לא ידע, כי כרוכית, הם דיברו על ציפור מאוד קולנית ועגור מנצח את כולם, אתה יכול לשמוע אותו מ-3 קילומטרים, הם נודדים גם ביום וגם בלילה והקול הזה זה בשביל שהם ימצאו אחד את השני בחושך, שהם עפים בחושך.

<גיא פרץ: בדקו את מיתרי הקול שלו ונדהמו לדעת שמיתרי הקול שלו בצורה של כרוכית.

<גיא פרץ: אז כשמדברים על הכרוכית זה העגור.

יעקב מרגי: תודה רבה.