ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 273, 2016-10-26 09:30

יעקב מרגי: בוקר טוב, אני מתכבד לפתוח את הישיבה המשותפת של ועדת החינוך, התרבות והספורט והוועדה לזכויות הילד.

יעקב מרגי: זה לא דבר שבשגרה שוועדות עושות דיון משותף.

יעקב מרגי: כשיש דיון משותף זה אומר שכולם מגויסים לפתור אחת ולתמיד או להוביל לכיוון רציונלי בטיפול בילדים אלרגניים במערכת החינוך.

יעקב מרגי: במערכת החינוך הוועדה שבראשותי קיימה מספר דיונים, והוועדה לזכויות הילד קיימה דיונים בנושא הזה, הוועדה לביקורת המדינה קיימה דיון בנושא הזה.

יעקב מרגי: אין ספק שהסוגיה צריכה להיות מטופלת, וכנראה שבפורמט אחר מכפי שהיא טופלה עד היום.

יעקב מרגי: צריך לעשות ראש גדול ולראות.

יעקב מרגי: אני לא אומר שהיא הוזנחה, אני בכוונה לא קובע שהנושא הזה לא טופל.

יעקב מרגי: הנושא הזה טופל, לנושא הזה הוקצו משאבים רבים וזה הולך ומתקדם.

יעקב מרגי: אבל עדיין, מה לעשות, יש בעיות.

יעקב מרגי: יש את הרציונל של ההורים וחלק מהרציונל הוא כזה ויש הורים עם רציונל אחר.

יעקב מרגי: למשרד החינוך יש משימה לא פשוטה שבה הוא צריך לקבוע הקו עובר, וזה לא כל כך נחמד איך לעשות את זה בהרבה תחומים, כל שכן כשמדובר בסיכון של ילדים ובבריאותם של ילדים.

יעקב מרגי: תוך כדי דיון ייתכן וננסה להוביל לחשיבה אחרת בסוגיה מול משרד החינוך כדי לצמצם את החששות - אני לא אומר פגיעה בילדים – את החששות של ההורים למינימום.

יעקב מרגי: עם כל הצער, אני אומר להורים שלא נצליח להגיע ל-100% אף פעם.

יעקב מרגי: אם מישהו יושב כאן סביב השולחן והוא חושב שבסוגיה הזו נצליח להגיע ל-100%, הוא מטעה, טועה ומשלה.

יעקב מרגי: מה שכן, צריך לעשות את האופטימום ואת המקסימום שהמערכת יכולה לתת בסוגיה הזו.

יעקב מרגי: צר לי - ואני אומר "צר לי", ומיד אעביר את רשות הדיבור לחברתי שמגויסת לנושא הזה, חברת הכנסת ד"ר יפעת שאשא ביטון - לצערי הרב, אין שיתופי פעולה בסוגיה הזו.

יעקב מרגי: הסוגיה הזו לא תיפתר אם גולם לא ישלבו ידיים.

יעקב מרגי: כשאני אומר "כולם" זה אומר: משרד החינוך, רשויות מקומיות, המורים.

יעקב מרגי: כן, המורים, ואני אומר את זה בקול.

יעקב מרגי: המורים מסרבים בגלל שזה סוגיה גם של אחריות וגם של הסכם קיבוצי.

יעקב מרגי: אבל לא מרימים ידיים, יושבים לשולחן עגול ומגיעים להבנות ולהסכמות כפי שעושים עם כל ארגון.

יעקב מרגי: מתחילת הקדנציה אני שומע: המורים, המורים, המורים.

יעקב מרגי: אבל לא שמעתי ולא ראיתי שנעשה ניסיון להוביל אותם להסכם בסוגיה הזו.

יעקב מרגי: עירית, כאן אני רוצה את האוזן הכרויה שלך.

יעקב מרגי: יכול להיות שנצטרך לחשוב גם על סביבה נקייה של בתי ספר מאלרגיות מסוימות כדי לייעד את אותם משאבים שמושקעים באלרגיה הזו לטובת ריווח השעות, לטובת אלרגיות אחרות.

יעקב מרגי: משרד הבריאות צריך להיכנס פה לתמונה.

יעקב מרגי: אלו דברי הפתיחה על רגל אחת, ותוך כדי הדיון ניכנס לקראת סיכום.

יעקב מרגי: בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, כבוד היושב-ראש חבר הכנסת מרגי.

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם, אני באמת שמחה על קיום הדיון הזה.

יפעת שאשא ביטון: הוועדה לזכויות הילד אמורה היתה להתכנס באותו נושא בשבוע הבא, ומשום שזיהינו שאנחנו באמת נמצאים באותה נקודת זמן פחות או יותר שבה אנחנו רוצים להגיע לאיזשהו פתרון אז אופייני קצת לי ולמרגי לשלב ידיים ולעשות את הדברים.

יפעת שאשא ביטון: המטרה שלנו היא משותפת – להגיע לאיזשהו פתרון אופטימלי.

יפעת שאשא ביטון: העניין של ילדים אלרגיים במערכת החינוך הוא עניין שעולה יותר ויותר למודעות.

יפעת שאשא ביטון: גם היקף הילדים שהם אלרגיים הולך וגדל עם השנים כך שאנחנו בלי שום ספק נדרשים למענה.

יפעת שאשא ביטון: אך אם בעבר כשהיו מספר מסוים או מספר מצומצם של ילדים נכון היה לקיים מענה מסוים, מאוד יכול להיות שאנחנו נמצאים בנקודת זמן שבה אנחנו צריכים לבחון איזה אופי של מענים אנחנו צריכים לתת.

יפעת שאשא ביטון: אני מאמינה שיש מספר גישות.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהעניין של סייעת הוא עניין שהוא נחוץ וחשוב, אבל אני לא בטוחה שהוא הפתרון הבלעדי כדי להגיע למצב של מניעה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו הרי לא רוצים רק להגיב ולהציל ילדים, אנחנו רוצים להגיע למצב של מניעה.

יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שאנחנו יכולים ליצור את המניעה הזו במערכת הבית-ספרית גם בלי שתהיה סייעת צמודה לכל ילד בכך שאנחנו נכשיר מערכות שלמות להתמודד עם האלרגיות השונות של הילדים שמגיעים למסגרות החינוך.

יפעת שאשא ביטון: מאוד אשמח לשמוע גם על הגישות השונות וגם לפתוח את המחשבה ולראות איך כולנו מתגייסים כדי למנוע חלילה מקרה של פגיעה בילד כזה או אחר מתוך רגישות כזו או אחרת.

יפעת שאשא ביטון: נושא נוסף שאני רוצה לגעת גם בו, ואני זימנתי גם משרד הרווחה, ואם נצטרך נרחיב אותו לדיון נוסף זה מה קורה עם הילדים מגיל לידה עד 3, מה קורה בתוך המסגרות הללו.

יפעת שאשא ביטון: איזה מענים אנחנו נותנים שם, באיזה היקפים אנחנו נותנים את המענים שם.

יפעת שאשא ביטון: שם זה גם קצת יותר מורכב.

יפעת שאשא ביטון: זה ילדים שלא רק צריך למנוע את הגעת אותו אלרגן אליהם לפה, אלא גם משחק בחפצים או כל מיני דברים כאלה יכולים ליצור סכנת חיים של ממש.

יפעת שאשא ביטון: לכן, אנחנו נשמח לשמוע התייחסות גם בנושא הזה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, ואנחנו נפתח את הדיון.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: לפני שאעביר את רשות הדיבור, אני אמרתי על שיתופי הפעולה ודילגתי שלא במתכוון אלא בלהט הדברים, שיתופי פעולה גם של ההורים.

יעקב מרגי: אם מגיעים אליי הורה לילדים אלרגניים והוא אומר: תשמע מה היה אצלי בבית-הספר, כשהורה פונה בצורה מאיימת לאותו הורה לילד אלרגני ואומר לו: תשמע, קח את הילד שלך ותעוף מבית הספר.

יעקב מרגי: אנחנו לא רוצים אותו פה.

יעקב מרגי: אתה מגביל אותנו.

יעקב מרגי: אתה מצמצם, אתה חונק אותנו.

יעקב מרגי: אז גם עם שיתופי פעולה פה של ההורים.

יעקב מרגי: עם כל הכבוד, חייבת להיות פה עבודה מערכית.

יעקב מרגי: כפי שהזכרת, גם הטמעה, אבל גם שיתופי פעולה ונכונות שבה כל אחד יתרום את חלקו בקטע הזה כי אנחנו מדברים על חברה אחת שמשלבת.

יעקב מרגי: לכן, אתן דגש על הקטע הזה של שיתופי הפעולה גם בסיכום.

יעקב מרגי: אם נצטרך להביא אתכם כמו הגננת לשולחן עגול אצלי שלא במסגרת הוועדה, אביא אתכם לשולחן עגול.

יעקב מרגי: אביא את כל הגורמים.

יעקב מרגי: לא ארפה מהנושא הזה.

יעקב מרגי: אני לא רוצה לקיים דיונים נוספים במהלך השנה כפי שעשיתי.

יעקב מרגי: אני מכיר פה כמעט את כל ההורים עם סוגי האלרגיות, ואני לא ניחן בזיכרון חד.

יעקב מרגי: זה רק אומר שזה חוזר וחוזר וחוזר על עצמו וזה לא נגמר, ותאמינו לי שיש עוד נושאים במערכת החינוך שצריך לטפל בהם.

יעקב מרגי: עוד לא טיפלנו בספורט ובתרבות.

יעקב מרגי: חברת הכנסת, בבקשה.

נורית קורן: הדיון הזה הוא מאוד חשוב.

נורית קורן: זה ששתי הוועדות שיתפו פעולה יחד זה מאוד מאוד חשוב, זה רק יתרום לדיון.

נורית קורן: זה נושא שאנחנו עוסקים בו מתחילת הקדנציה.

נורית קורן: כמו שאמר היושב-ראש, אני חושבת שאנחנו צריכים לשלב ידיים ואנחנו גם צריכים לכבד את האחר ולראות איך אנחנו עושים שהחברה שלנו תהיה ערכית ושוויונית יותר.

נורית קורן: אשמח לשמוע את כל המוזמנים.

יפעת שאשא ביטון: כבוד היושב-ראש, ברשותך, לפרוטוקול, משום שיש לנו גם קטינה כאן, אני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנון ככל שתהיה בקשה או שיעלה הצורך יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בדיון או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של קטינים.

יעקב מרגי: מקובל.

יעקב מרגי: אריאל, בבקשה תציג את עצמך.

<אריאל לוי: אריאל לוי, סמנכ"ל משרד החינוך, מנהל המינהל הפדגוגי.

<אריאל לוי: בוקר טוב, אני גם מאוד שמח על קיומה של הוועדה בנושא הזה.

<אריאל לוי: לצדי עירית לבנה, אחראית על תחום הבריאות במשרד החינוך.

<אריאל לוי: ראשית, הנושא הזה הוא נושא שגם בשש-שבע שנים האחרונות מעסיק מאוד מאוד גם אותנו.

<אריאל לוי: אני רוצה לדבר על שני אספקטים שאנחנו עסוקים בהם: זה האספקט המניעתי, זה האספקט החינוכי, ויש את האספקט של ההתערבות הבריאותית במידת הצורך.

<אריאל לוי: בשש-שבע השנים האחרונות הדבר הזה נלמד יחד עם משרד הבריאות, ואני חושב שפה כן יש שיתוף פעולה שנרקם, ונרקם בכלל לא רע גם בהקשר הזה.

<אריאל לוי: יכול להיות שיש עוד מה לשפר ובוא נראה מה מסקנות הוועדה בעניין.

<אריאל לוי: אני כן אגיד שנכון להיום אנחנו מעריכים כ-20,000 ילדים ובני נוער אלרגניים.

<אריאל לוי: אנחנו עובדים בשתי צורות: כפי שאמרתי, הצורה האחת היא הצורה החינוכית, ויש את הצורה במידת הצורך של אישור של שעות סייעת לאותם ילדים שזקוקים לליווי ולמניעה בשעות היום או בשעות ההפסקה מכיתות הגן עד כיתה ב' בצורות שונות.

<אריאל לוי: אם תרצו נפרט.

יעקב מרגי: אמרת: "בצורה החינוכית", תפרט למה מה אתה מתכוון.

<אריאל לוי: למשל, אנחנו היום מעדכנים את חוזר המנכ"ל לגבי הרבה מאוד היבטים, כולל אוכל בקפיטריה כשאתם יודעים שכבר כל מערכת ההזנה שלנו השתנתה והשתפרה למוצרים יותר בריאים.

<אריאל לוי: אנחנו מדברים על העובדה שמחנכים צריכים לדאוג שהורים יידעו שאם יש ילד אלרגני, כולל מסיבות יום הולדת, ולא רק מה קורה בשעות ההפסקה.

<אריאל לוי: אנחנו עסוקים מאוד בשאלה של ליצור את המודעות גם בכתוב וגם בדיבור כלפי החברים של אותו ילד מה מותר ומה אסור.

<אריאל לוי: כולם פה יודעים שלא כמו לפני שבע שנים, היום ילדים יודעים לא להביא מוצרים מסוימים בארוחת בוקר בצורה זו אחרת מכיוון שזה עלול לקרות.

<אריאל לוי: אגב, כולל ניקיון כיתות, וליצור למרחבים יותר סטריליים בבתי ספר, בעיקר באותן כיתות שאותם ילדים אלרגניים נמצאים.

יפעת שאשא ביטון: אריאל, לגבי הנקודה הזו - זה ברמה של העלאה למודעות והמלצה או שזה ברמה של הנחיה?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, יש הנחיה כלפי ההורים וכלפי המערכת?

<אריאל לוי: בימים אלה מתעדכן אותו חוזר מנכ"ל יחסית ישן.

<אריאל לוי: זה יהיה ברמה של הנחיה.

<אריאל לוי: חד משמעית, זה יהיה ברמה של הנחיה.

יפעת שאשא ביטון: שבמקום שיש בו ילד אלרגי למוצר מסוים אז השטח יהיה נקי מאותו מוצר.

<אריאל לוי: אגב, במידת האפשר.

<אריאל לוי: שוב, אנחנו הרי ערים לעובדה.

<אריאל לוי: אנחנו גם לא מצפים להוריד את השומשומים לפעמים, ותיכף נעורר את הדיון גם על העניין הזה.

<אריאל לוי: אבל אם, למשל, בגן של הילדים שלי יש ילדה שהיא אלרגית לבוטנים אז אנחנו דואגים להודיע שאין להביא לצורך העניין חמאת בוטנים בסנדוויצ'ים באותה כיתת גן.

<קריאה: או במבה.

נורית קורן: מי מפקח על זה?

יעקב מרגי: תראה איזה נחמד הבחור.

יעקב מרגי: הוא כבר לא מתפרץ.

<קריאה: אני מתחמם עם האווירה.

יעקב מרגי: אל תתחמם, נגביר את המזגן.

יעקב מרגי: אני מקווה שלא הערתי אותך.

<קריאה: לא היית צריך.

יעקב מרגי: אריאל, אתה מכיר את זה שהילד הוא אולטרה אלרגי או מולטי אלרגי?

<אריאל לוי: כשזה צירוף, כן.

יעקב מרגי: אתה אומר "הנחיה".

יעקב מרגי: אנחנו בדיון ועדה ואני לא רוצה להשלות אף אחד פה שאתה אומר שיהיה במסגרת של הנחיה.

יעקב מרגי: כשהתמקדת של בוטנים ואגוזים יכול להיות שאתה יכול.

יעקב מרגי: אבל לביצים ולעוד ועוד, ואני לא רוצה למנות את כל הסוגים, אתה לא יכול להוריד ברמת הנחיה כזו למטה.

יעקב מרגי: עד איפה אתם יכולים?

יעקב מרגי: תפרט.

<אריאל לוי: אני אגיד מה אנחנו עושים, ואם עירית תוסיף אחריי.

<אריאל לוי: אני כן אגיד שאותם ילדים שהם באמת בסיכון גבוה ומורכבים עוברים ועדה וכן מקבלים את אותו סיוע שאגב הוא סיוע פרובלמטי.

<אריאל לוי: כי יש גיל מסוים שבו הסייעת עוזרת ואולי מונעת, אבל מגיל מסוים זה לא תמיד אפקטיבי מבחינה פסיכולוגית, וחברת הכנסת שאשא ביטון ציינה זאת.

<אריאל לוי: 2,600 ילדים בשנת תשע"ז אמורים לקבל את אותו שירות סיוע במקרים של מולטי או אולטרה או מקרים מיוחדים שאותה ועדה קבעה.

<אריאל לוי: אגב, במידה והורה טוען שהילד שלו לא עבר בוועדה ולא קיבל את הסיוע הדרוש והוא באמת בסיכון יש גם אפשרות לוועדת ערר שגם היא פועלת במשרד הבריאות.

<אריאל לוי: אני כן אציין שמתשע"א אנחנו התחלנו ב-98 ילדים בגילאים שציינתי, אנחנו היום ב-2,600 ילדים.

<אריאל לוי: מהוצאה שכרוכה - אציין כרגע את הסיפור של הכסף, אבל הוא לא מעסיק אותנו כרגע – מ-10 מיליון ל-125 מיליון.

יעקב מרגי: אנחנו נגענו בדיונים.

יעקב מרגי: עזוב, זה לא בעיה תקציבית.

יעקב מרגי: אני מקבל את האמירה המפורשת של משרד החינוך שנאמרה פעם אחר פעם בדיונים כאן שסוגיית התקציב היא לא הבעיה.

<אריאל לוי: אני מסכים.

<אריאל לוי: שנית, העובדה שאנחנו עכשיו מעדכנים את חוזר מנכ"ל זה שיתוף פעולה של שלטון מקומי, של נציגי הורים, של משרד הבריאות, כך שאנחנו לא עובדים באיזה חלל מנותק.

<אריאל לוי: אנחנו מקבלים גם תגובות מאנשים.

<אריאל לוי: אנחנו נמצאים גם בתהליך משפטי מול בג"צ.

<אריאל לוי: אנחנו גם מחויבים להגיש לו חלק מהתיקונים.

<אריאל לוי: אני מאוד מקווה שההנחיות המעודכנות, שאגב חלקן היום הן לא בגדר חובה אבל הן בגדר המלצות מאוד מפורשות ועם הרבה מאוד מודעות שהולכת וגוברת, זה דבר שיקרה.

<אריאל לוי: אני חושב שהדיון עד כמה הפעולה החינוכית המניעתית שאני מאוד דוגל בה, ועד כמה הנחיות משרד הבריאות לחלק הבריאותי, זה הקו הדק שאתה ציינת אותו.

<אריאל לוי: בפתיחת דבריך אמרת: מי שקובע את הרף זה משרד החינוך.

<אריאל לוי: זה לא מי שקובע את הרף.

<אריאל לוי: אנחנו פועלים על-פי החלטות משרד הבריאות.

<אריאל לוי: אם ייקבע שזה בכיתה ג', זה ייקבע בכיתה ג', אם כיתה א', זה כיתה א'.

<אריאל לוי: אנחנו פה נסמכים על אנשי המקצוע בהחלטות לפעולה שצריך לעשות בתוך בית-ספר.

<אריאל לוי: אבל לפעולות החינוכיות אנחנו אחראים.

<אריאל לוי: אגב, החינוך לבריאות מאוד בראש מענייננו, כולל תוכנית לבריאות עד 2020 שכלל בתי הספר צריכים להיכנס בכלל למוד אחר שקשורים לתנועה, להצללה, לאכילה נכונה, ירידה בהשמנה, וכל הדברים האלה שאנחנו ערים להם.

<אריאל לוי: אנחנו הרבה יותר מתקדמים ממה שהיינו.

<אריאל לוי: זה לא אומר שאין לנו עוד דרך לעשות.

יעקב מרגי: יש ילדים שזוכים לסיוע הזה מעבר לכיתה ב'?

<אריאל לוי: רק באישור משרד הבריאות.

יעקב מרגי: כמה כאלה?

<אריאל לוי: ארבעה.

<אריאל לוי: הוועדות עוד לא הסתיימו.

נורית קורן: זה לא משנה, כרגע, כרגע.

יפעת שאשא ביטון: זה מספר מאוד מצומצם של ילדים באישור מיוחד והרבה הרבה לחץ של הורים.

<קריאות: - - -

יעקב מרגי: שקט, אתם רוצים לעזור לי?

יעקב מרגי: אם תראו שאני טועה או משהו תרימו יד ותגידו: אתה מדבר שטויות.

יעקב מרגי: אבל אל תפריעו.

<יצחק בן חמו: ב' לא קיבלו.

יעקב מרגי: בסדר, שניה.

יעקב מרגי: נרד לאט לאט.

יעקב מרגי: נדבר על ועדות ערר ועל הכול.

יעקב מרגי: לא נדלג.

יעקב מרגי: הזמנו את הוועדה לא כדי למרוח.

יעקב מרגי: אם המספרים הם קטנים, זאת אומרת שהקביעה המקצועית שילד עד כיתה ב' זקוק, או מכיתה ב' אפשר להסתדר גם בלי, היא קביעה מקצועית שכמעט אין לה עוררין, אלא אם זו הנחיה גם של אותן ועדות שמאשרות את הסייעת מעל לכיתה ב'.

<אריאל לוי: 2,600 ילדים מקבלים סיוע, מתוכם 2,000 בגנים, 600 בכיתות א'-ב' בהתפלגות זו אחרת.

<אריאל לוי: אלו החלטות של ועדה במשרד הבריאות ואלה ההנחיות, אז משרד הבריאות יתייחס האם אין עוררין על ב', ג' או ד'.

יעקב מרגי: אשאל כמה שאלות כדי שהתשתית לדיון תהיה פרוסה לפנינו.

יעקב מרגי: אתה יודע היום על ילדים אלרגניים שלא אושרה להם סייעת ושההורים לא שולחים אותם לבית הספר?

<אריאל לוי: בתחילת השנה היו מספר אירועים מאוד בודדים.

<אריאל לוי: אנחנו התמודדנו עם כל אירוע ואירוע.

<אריאל לוי: למשל, לבדוק האם בית ספר נערך, האם מנהל בית הספר נערך.

יעקב מרגי: מספרים בודדים, נכון?

<אריאל לוי: כן.

יעקב מרגי: שאלה נוספת.

יעקב מרגי: כמה ועדות ערר מתקיימות בשנה?

<ליזה רובין: אני ד"ר ליזה רובין, מנהלת המחלקה לאם ולילד במשרד הבריאות.

<ליזה רובין: היו 115 פניות לוועדת עררים.

<ליזה רובין: לא כולן הן של ילדים עם אלרגיה.

יעקב מרגי: אני מדבר על אלרגנים.

<ליזה רובין: מאה.

יעקב מרגי: מאה.

יעקב מרגי: רבותי, קחו בחשבון שאני איש של סטטיסטיקות.

יעקב מרגי: תקשיבו טוב טוב, ואני אומר את זה גם להורים, אני איש של סטטיסטיקות.

נורית קורן: כן, אבל צריך להזכיר שהרבה אנשים לא פונים לוועדת הערר.

נורית קורן: מקבלים תשובה וזהו.

<קריאה: כי הם לא יודעים עליה.

יעקב מרגי: אביבית, שניה.

<ליזה רובין: גם טרם לא הסתיים הדיון בכולם מפני שאנחנו ממתינים - - -

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: אבל פניות, את אומרת, כמאה בערך.

יעקב מרגי: מתוך כמה ילדים?

יעקב מרגי: 2,600.

יעקב מרגי: האם את יכולה לתת לי פחות או יותר מנתוני עבר באחוזים לכמה מאושרים מתוך הפניות?

<ליזה רובין: זה כ-5%.

יפעת שאשא ביטון: בודדים.

יעקב מרגי: זה מה שאמרתי, כנראה הקביעה המקצועית היא נוקשה וחד-משמעית.

יפעת שאשא ביטון: אריאל, ראשית, אני חושבת שאני אולי קצת מקדימה את המאוחר אבל כן חשוב שזה גם ייפתח כאן לדיון וזה נושא גיל הילדים.

יפעת שאשא ביטון: האם כיתה ב' זה גיל צעיר מדי?

יפעת שאשא ביטון: האם אנחנו צריכים לשקול מחדש את המסגרת הזו?

יפעת שאשא ביטון: האם אנחנו יכולים לתת מענים, שוב, כמו שאמרתי קודם, באיזשהו מערך מגוון ואחר של התגייסות מערכתית?

יפעת שאשא ביטון: הייתי בשליחות בארצות-הברית, ביקרתי בבתי ספר, ובבתי הספר הכול in-house.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, כל המערכת מוכשרת להתמודד עם הסוגיות השונות שעולות שם.

יפעת שאשא ביטון: ואז במקום לראות הרבה הרבה סייעות או אנשים חיצוניים שנכנסים יש התמודדות מערכתית.

יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שאנחנו צריכים להיות קצת יותר יצירתיים ולראות איך אנחנו בתוך המסגרת מסוגלים לתת מענה הרבה יותר טוב ממה שאנחנו נותנים היום, ולא במתכונת של סיוע אישי אלא באמת במקרים שהם חריגים.

יפעת שאשא ביטון: דבר נוסף, עד עכשיו דיברנו על מניעה, אבל מה קורה עם הטיפול?

יפעת שאשא ביטון: מי נותן זריקות אפיפן?

יפעת שאשא ביטון: האם כשאין סייעת יש מישהו בתוך המערך החינוכי?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו הרי יודעים שאנשי החינוך, לפחות אלה שמוכשרים להוראה, עוברים עזרה ראשונה כחלק חובה מתהליך ההכשרה שלהם.

יפעת שאשא ביטון: יש גם קורסים במהלך השנים כדי לעשות ריענון.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה צריך להיות חלק ממערך שמכשיר אותם גם להתמודד עם הסיפור הזה.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שיש קצת עמדה שונה או אחרת של הארגונים השונים והייתי שמחה לשמוע ממך איפה זה עומד.

יעקב מרגי: לפני שאתה משיב, תוסיף לזה שאני רוצה לדעת את עמדת משרד החינוך לגבי חקיקה בדומה לחוק סברינה.

יעקב מרגי: יצרנו כבר תקדימים בשנה האחרונה.

<אריאל לוי: לגבי השאלה הראשונה של אופן יצירתי – נשמח לכל חשיבה יצירתית.

<אריאל לוי: בחו"ל אין סייעות.

<אריאל לוי: בהרבה מאוד מקומות בחו"ל התפיסה היא לא תפיסה של סייעות.

<אריאל לוי: כמו שאת ציינת, תפיסת in house.

<אריאל לוי: אנחנו כן עשינו דיון על זה גם עם משרד הבריאות, עם מנכ"ל משרד הבריאות, וגם עם נציגי המורים.

<אריאל לוי: אני חושב שזו סוגיה שצריך לחשוב עליה פעם נוספת, ופעם נוספת ופעם נוספת, ולראות אם יש דרכים נוספות לעשות את זה.

יפעת שאשא ביטון: לא כדי לבטל, אלא כדי לייעל ולהרחיב את המענה.

<אריאל לוי: לא אמרתי לבטל.

<אריאל לוי: או להרחיב את המענה או לחשוב על תחליפים במקומות שהסייעת הרפואית קשה להשיג אותה.

<אריאל לוי: שוב, בסוף בסוף גם ההיקפים הכספיים מדברים.

<אריאל לוי: אתם תראו, ואנחנו נוכל להציג את זה ממש בקרוב, גם חלק מההנחיות החדשות הולכות באופן יחסי יצירתית ולא מסתמכות רק על הסייעות.

<אריאל לוי: אין ספק שנשמח לחשוב יחד עם כל מי שרוצה על מענים יותר יצירתיים.

<אריאל לוי: אני חושב שגם חלק מהחברים פה יוכלו להציג רעיונות נוספים.

<אריאל לוי: לגבי הגיל – אנחנו לא אלה שקובעים את הגיל.

<אריאל לוי: אנחנו אנשי חינוך.

<אריאל לוי: פעם זה היה באחריות משרד הבריאות.

<אריאל לוי: זה עבר לאחריות משרד החינוך, ומשרד החינוך עושה את הפעולה הפדגוגית הדרושה.

<אריאל לוי: אבל את הצד של ההחלטות: באיזה גיל, מתי, מי, בכפוף לתקציב, ואיזה מרכיבים, באיזה סיטואציות צריך, זה החלטות של משרד הבריאות ואנחנו נסמכים על ההחלטות המקצועיות שלהם.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל הסיפור פה הוא לא רפואי.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא בשלות של הילד בשלב ההתפתחותי שלו.

<רויטל לן כהן: אפילו לא בשלות, יש פה - - -

יעקב מרגי: סליחה, רויטל.

<אריאל לוי: נכון, אני מסכים עם רויטל.

<אריאל לוי: לפעמים הבשלות - - -

יעקב מרגי: אתן לך עצה, אנחנו מנהלים את הדיון.

<אריאל לוי: אני אוהב את רויטל.

יעקב מרגי: תאהב דברים אחרים מחוץ לוועדה.

יעקב מרגי: כרגע אני מנהל ואתה לא עונה.

<אריאל לוי: דבר אחרון לגבי חקיקה – אני חושב שחקיקה צריכה להיות חכמה במידה ועושים אותה.

<אריאל לוי: לא צריך למהר בחקיקות.

<אריאל לוי: אף אחד מאתנו לא מתנגד עקרונית לשום חקיקה.

<אריאל לוי: אני איש מקצוע.

נורית קורן: השר לא מאשר אותם.

יעקב מרגי: אריאל, גירת את רף הגירוי שלי הנמוך.

יעקב מרגי: אתה יודע מתי משתמשים בחקיקה?

יעקב מרגי: כשיש אטימות.

נורית קורן: נכון.

<אריאל לוי: או כשצריך תקציב.

יעקב מרגי: לא, לא – אטימות.

יעקב מרגי: זה לא הדיון, תודה.

<יצחק בן חמו: אנחנו לפני שנה וחצי התרענו על זה.

<יצחק בן חמו: הוא יודע טוב מאוד.

יעקב מרגי: משרד הבריאות, בדיונים הקודמים עלה שהביטוח הלאומי מצא לנכון לתקצב עד גיל 12 ולזכות בקצבה לאותם טיפולים, או לא יודע בדיוק למה.

יעקב מרגי: ביקשתי לבחון כבר אז אם הרציונל הוא לא דומה.

יעקב מרגי: את מכירה את הסוגיה בביטוח הלאומי?

<ליזה רובין: כן, אני מכירה ונפגשנו עם המוסד לביטוח לאומי.

<ליזה רובין: אני מבינה שהמוסד לביטוח לאומי מקצה כספים בגלל העלויות הדרושות להשגחה על ילדים האלה מחוץ למסגרות.

<ליזה רובין: בתוך המסגרות כאשר אנחנו מקצים סיוע אנחנו גם כן חושבים על הסיכון לחשיפה.

<ליזה רובין: ילדים לא אוכלים כל הימים בבתי הספר וככל שהם גדולים יותר יש יותר אחריות ואנחנו מצפים ליותר סדר בתוך הכיתה.

<ליזה רובין: לכן, הסיכונים לחשיפה הם פוחתים.

<ליזה רובין: אנחנו חושבים שהסוגיות הן אינן אותן סוגיות.

<ליזה רובין: ילד שנמצא מחוץ לבית הספר, הוא נמצא מחוץ לבית הספר בלי המסגרת הבית ספרית.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: יעקב שטיינברג, תציג את עצמך בבקשה

יעקב צור: בוקר טוב לכולם.

יעקב צור: קובי שטיינברג, נציג פורום הוועדים היישובים יחד עם זאב פה.

יעקב צור: אנחנו שומעים את כל העמדות, גם של משרד החינוך.

יעקב צור: אני אישית נפגשתי עם נציגי הבג"צ, עם עורכת הדין שלהם.

יעקב צור: נפגשתי עם עוד הורים.

יעקב צור: ניסינו פה לעשות באמת קבוצת חשיבה מה עמדת הפורום.

יעקב צור: ראשית, אין ספק שילד אלרגן צריך להיות בבית ספר כמו כל תלמיד רגיל ומשרד החינוך צריך באמת לעשות את התהליך כדי למצות את כל האמצעים שנמצאים אצלו כדי שהילד ילמד בבית ספר.

יעקב צור: עם זאת, צריך להיות גם רציונלי.

יעקב צור: כשאנחנו הולכים לתקוף את הכנסת נושא האלרגניים בבתי הספר אני חושב שיש הבדל בין אלרגן, אם זה חלב ניגר או חלב לא ניגר, אם זה שומשום, אם זה אגוזים או בוטנים.

יעקב צור: יש דברים שאפשר להימנע מהם, יש דברים שבתור הורים, אם אני מבקש מהורים לא להביא עכשיו גבינה צהובה לילד שלהם וזה כל עולמו, יש לי בעיה להגיד להם את זה.

יעקב צור: לכן, יש פה אתגרים גם בנושא האלרגניים ברמת הקושי להימנע מהם.

יעקב צור: שנית, כל נושא המודעות.

יעקב צור: שילוט, סימון, צריכים להיות בחדרי מורים.

יעקב צור: כן לקיים תוכנית שתורכב כמובן מאנשי מקצוע ושבתי הספר ייכנסו לתוך הכיתות ויסבירו את הנושא הזה כאשר המטרה היא באמת לעשות איזשהו מאזן בין מודעות לבין אנטי.

יעקב צור: לפעמים כשאנחנו עושים יותר מדי אנחנו גורמים לאנטי בצד השני, וזה חשוב.

יעקב צור: חשוב למצוא את הבאלאנס הזה בין מודעות לבין אנטי.

יעקב מרגי: אתם תהיו מוכנים להשתתף בפורום כזה שימתח את הקו הממוצע?

יעקב צור: ברור, בשביל זה אנחנו פה.

יעקב צור: הפורום כבר ישב עם גורמים כאלה ואחרים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מבחינתי, מיצית את הנוכחות שלך בדיון ברגע שאמרת את זה.

יעקב מרגי: בוא נתקדם הלאה.

יעקב צור: ביקשתי גם מזאב רשות דיבור.

יעקב מרגי: כשאתה תנהל את הוועדה תיתן לו.

יעקב מרגי: אתן לו בהמשך.

יעקב מרגי: לי ולזאב יש מערכות יחסים.

יעקב צור: עוד דבר שהוא כן חשוב והיום זה חסר מאוד.

יעקב צור: יש פה בעיה של קבלת אחריות בנושא הטיפול.

יעקב צור: זוהי כרגע איזושהי פרצה וכן חשוב שיגדירו מי מקבל את האחריות, מי מזריק את האפיפן, כל הקריאה למד"א, איפה האפיפן מוחזק.

<רויטל לן כהן: מי משלם את המד"א אחר כך?

יעקב צור: נכון, כל הטיפול הראשוני.

יעקב מרגי: נציגי ההסתדרות המורים נמצאים אתנו?

יעקב מרגי: הם לא כאן.

יפעת שאשא ביטון: נציגת הגננות הודיעה לי בבוקר שהיא לא יכולה להגיע, אבל היא ביקשה שהאחריות לא תיפול על הגננות.

יפעת שאשא ביטון: אני לא חושבת שהמקום הוא שהאחריות נופלת על מישהו אלא שכולנו מגויסים וצריך לראות איך אנחנו מאפשרים להם להיות מגויסים תוך הגנה עליהם מבחינה פיקוחית.

נורית קורן: אדוני היושב-ראש, יש לי שאלה למשרד החינוך.

נורית קורן: האם החזרת האחיות לתוך בתי הספר תוכל לסייע פה במשהו?

נורית קורן: כי יש פה בעיה מאוד מאוד קשה.

נורית קורן: כי אם אתם אומרים שעד כיתה ב' אתם נותנים, הרי את הטיפול הראשוני צריך לתת ואם המורה לא יכולה ומנהל בית הספר לא יכול, אז לפחות שתהיה אחות.

נורית קורן: אולי העלויות לא יהיו כל כך גבוהות כמו בהחזקת סייעת רפואית.

נורית קורן: חוץ מזה, זה חשוב כדי שלא יהיה אמבולנס וכל הדברים האחרים.

נורית קורן: לגבי האמבולנס – אני חושבת שצריך לדאוג שלא משלמים.

יעקב מרגי: נורית, כל פתרון שאחד מאתנו יזרוק כאן תמצאי ארבע דעות.

נורית קורן: זה עכשיו שולחן עגול.

יעקב מרגי: זה עדיין לא שולחן עגול.

נורית קורן: עוד לא, אבל יש פה את כל הנציגים של כל המשרדים.

יעקב מרגי: אין ספק שהשאלה היא במקום ואין ספק שזה דיון בפני עצמו וצריך שהוא יעלה בשולחן העגול.

יעקב מרגי: אני מקדם בברכה את אבירת איכות השלטון חברת הכנסת קארין אלהרר, יושבת-ראש הוועדה לביקורת המדינה שגם היא קיימה דיון בנושא הזה.

יעקב מרגי: אני מודה לך שהגעת, ואם תרצי להשתלב בהמשך אז בבקשה.

יעקב מרגי: את תשמעי על שולחן עגול, והצהרתי בתחילת הדיון שכנראה לא יהיה מנוס מלהביא לכאן את כולם לשולחן עגול שלא במסגרת הוועדה אלא וולונטרית על חשבון זמני, כדי שנביא את זה למבנה מוסכם.

יעקב מרגי: די, ערכה של שעת עבודה של כנסת יקר מאוד.

יעקב מרגי: בכסף הזה נוכל להוסיף עוד שעות סייעת.

יעקב מרגי: זאב, אתה רוצה עכשיו או בהמשך?

<זאב גולדבלט: בהמשך - - -

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: המועצה לשלום הילד, בבקשה.

<שושי סומך: בוקר טוב, אני שושי סומך מהמועצה לשלום הילד.

<שושי סומך: כמה דברים, והם יעלו פה גם מההורים אני מניחה.

<שושי סומך: אבל באמת מריכוז של פניות שמגיעות אלינו הנושא של החתך הנוקשה, קראת לזה, אדוני היושב-ראש, זועק מהשטח.

<שושי סומך: זה עלה פה בוועדה עשרות פעמים רק בשנתיים האחרונות כשכל פעם משרד החינוך והבריאות אומרים שתהיה איזושהי בחינה.

<שושי סומך: מבחינתי, השאלה הגדולה היא איפה בוחנים בצורה יותר פרטנית.

<שושי סומך: אם אנחנו רואים שרק 5% מאושרים בוועדת ערר אז אין פה בחינה פרטנית שרואה באמת את הצורך של הילד.

יעקב מרגי: תודה שחיזקת לי את הצד הסטטיסטי, בסדר.

<שושי סומך: אנחנו כל הזמן רואים גידול גם באשפוז ילדים אלרגניים, גם בפנייה לסייעות.

<שושי סומך: באופן כללי, גם בעולם יש גידול באלרגניים.

<שושי סומך: זאת אומרת, זו בעיה שאנחנו נדרשים אליה לא רק מהבחינה הזו בישראל.

<שושי סומך: לא כל ילד בכיתה ב' ה זהה לחברו, לא כל אחד - גם האלרגיה משפיעה על היכולת להתמודד.

<שושי סומך: חברת הכנסת קורן העלתה את נושא האחיות.

<שושי סומך: זה ודאי דורש יותר חשיבה.

<שושי סומך: זה דבר שהוא אולי לא תחליף לסייעת, אבל הוא היה יכול להקל משמעותית.

יפעת שאשא ביטון: לדעתי, כשאנחנו מציעים משהו אנחנו צריכים לבדוק אותו פונקציונאלית.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, אם יש אחות בבית ספר ברור לך שהיא חולשת על מספר רב של כיתות.

יפעת שאשא ביטון: היא בטח לא נותנת מענה פרטני ומה אנחנו מצפים ממנה.

יפעת שאשא ביטון: בזה שאנחנו נפרק לרמת התפקיד מה אנחנו מצפים מאותה אחות מאוד יכול להיות שאנחנו נוכל למצוא את הפונקציונאלית הזו בתוך בית הספר במשאבים שהם קיימים אם אנחנו רק נדע לגייס נכון את כל מי שמעורב שם.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך באחריות מכל החומרים שקראתי, ואתמול בערב עברתי עליהם שום, יש הרבה מאוד מענים שאנחנו יכולים לתת היום אם רק נחליט שאנחנו עושים את הצעד הזה ומובילים לשם.

יפעת שאשא ביטון: זה גם לא בהכרח קשור לתקציב.

<שושי סומך: עלתה פה שאלת לקיחת אחריות.

<שושי סומך: אני לא נכנסת בכלל לסוגיה, אבל רק מהמקום שאם משרד החינוך: אנחנו נותנים קורס עזרה ראשונה, אפשר להעיד שלא בהכרח הקורסים האלה נותנים את המענה לסוגיית הילדים.

יעקב מרגי: אין ספק.

יעקב מרגי: גם אם תהייה סייעת עד כיתה ה' תהליך ההטמעה חייב להיות, ותהליך הגברת המודעות.

יעקב מרגי: אריאל, כל מה שאתם עושים זה בקצה, בקצה, בקצה, ואני לא אומר לך את זה סתם.

יעקב מרגי: לצערי הרב, האווירה הבית ספרית בסוגיה הזו נוגעת בקצוות.

יעקב מרגי: כל עוד לא סגרנו את הקטע הזה של שיתופי הפעולה עם המורים ועם הסתדרות המורים, אז לפחות שיתוף פעולה בקטע הזה של הגברת המודעות.

<אריאל לוי: הערה קצרה, שכל אחד יהיה רגע ישר עם עצמו.

<אריאל לוי: המחנכים של היום הרבה יותר מעורבים ומודעים לסוגיות בתחום האלרגיה של התלמידים שלהם.

נורית קורן: גם מורה מקצועי צריך להיות מעורב.

<אריאל לוי: אני לא אומר שלא מורה מקצועי.

יעקב מרגי: ממתי?

יעקב מרגי: שבע שנים, נכון?

יעקב מרגי: אריאל, כשאתה אומר "יותר", ממתי?

<אריאל לוי: מלפני חמש, שש או שבע שנים.

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: היו 60 ילד, ויש 2,000.

<אריאל לוי: מדווחים - תמיד היו אותם מספרים.

<אריאל לוי: יש הרבה יותר מודעות לצורך לשמור עליהם.

<אריאל לוי: אגב, המספרים לא עלו באותו אופן.

<אריאל לוי: המספרים לבקשה לסייעת עלו באופן דרמטי.

<אריאל לוי: אגב, אנחנו רואים את זה גם בחינוך המיוחד בגלל לקויות למידה.

<אריאל לוי: אתה רואה את התופעה הזו ברמה הרבה יותר מערכתית.

<אריאל לוי: כל מה שאני אומר, זה לא שאנחנו לא עובדים בקצה.

<אריאל לוי: יש לנו עוד הרבה מה לעשות, אבל בתחום הזה אני חושב שמאוד התקדמנו.

<שושי סומך: עדיין יש פער מאוד גדול בין ההנחיות לבין השטח.

נורית קורן: אני רציתי לשאול גם קודם מי מפקח?

יעקב מרגי: נורית, תוך כדי דיון.

יעקב מרגי: את לא עוזבת אותנו, נכון?

יעקב מרגי: אוה ורסנו, בבקשה תציגי את עצמך

<אוה ורסנו יוגד: אוה ורסנו יוגד, אימא לקאי, מולטי אלרגי לחלב, בוטנים, קשיו, פיסטוק, פנסטיל, אסמתי, בן שמונה.

<אוה ורסנו יוגד: לא פוקד את בית הספר כרגע, נמצא בבית.

<אוה ורסנו יוגד: אין לו סייעת.

<אוה ורסנו יוגד: הוא וחבריו האלרגיים בבית.

נורית קורן: הוא לא בבית הספר בגלל שאין סייעת?

<אוה ורסנו יוגד: נכון.

<אוה ורסנו יוגד: הוא לא יכול להזריק לעצמו, אין אחיות בית ספר.

<אוה ורסנו יוגד: חוץ מפעילות בבתי ספר אין כלום.

<אוה ורסנו יוגד: הורדתם סייעות, אין מענה רפואי בתוך בית הספר.

<אוה ורסנו יוגד: אתם מדברים על אחיות.

<אוה ורסנו יוגד: אחות אחת שבנוהל משרד הבריאות על 1,600 תלמידים לא תספיק.

<אוה ורסנו יוגד: היא לא תגיע תוך ארבע דקות לבן שלי להזריק לו אפיפן, וארבע דקות זה מה שמפריד בין חיים לבין מוות.

יעקב מרגי: הבן שלך הוא בכיתה ג' והוא לא נמצא כרגע במערכת החינוך.

יעקב מרגי: את לא שולחת אותו.

<אוה ורסנו יוגד: כרגע אני לא שולחת אותו כי אין לי איך.

יעקב מרגי: עברת את התהליך של ועדת הערר?

<קריאות: כשגילו לו שהיא קיימת - - -

יעקב מרגי: אם סיפרתי בדיחה, אני מבקש מאותם אלה שצחקו או מאלה שלא יכולים להתאפק לצאת החוצה כי לא אסבול זאת, בסדר?

יעקב מרגי: לפחות תכבדו פה את האנשים שבאו והשקיעו מזמנם.

<אוה ורסנו יוגד: ועדת הערר הראשונה לפני בג"צ, לא ועדת החריגים הערר העליונה שקמה כשהוגש הבג"צ, טענה לבג"צ שהיא בודקת 80 מקרים.

<אוה ורסנו יוגד: עכשיו זה הפך ל-100 ומשהו.

<אוה ורסנו יוגד: אנחנו עדיין - - -

יעקב מרגי: אוה, שנת הלימודים הגשת ועדה?

<אוה ורסנו יוגד: הגשתי.

יעקב מרגי: עדיין לא קיבלתי תשובה.

<אוה ורסנו יוגד: לא.

<אוה ורסנו יוגד: אנחנו עדיין בבית.

<אוה ורסנו יוגד: אף אחד לא קיבל תשובה.

קארין אלהרר: מתי הוגש הערר?

<אוה ורסנו יוגד: בסביבות - - -

<קריאות: כשהיינו בדיון הם אמרו: תגישו ערר.

<קריאות: - - -

<רויטל לן כהן: - - -

יעקב מרגי: רויטל, אני לא שומע.

יעקב מרגי: רויטל, את לא תקבל רשות דיבור.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, מי שמתפרץ, רשות הדיבור שלו עוברת לסוף, אם בכלל.

יעקב מרגי: אני בכוונה שואל אותך את השאלה.

יעקב מרגי: האם את יכולה לומר לי פחות או יותר חודש?

יעקב מרגי: מתי היה הבג"צ?

<אוה ורסנו יוגד: אחרי הבג"צ הגשנו לוועדת חריגים.

קארין אלהרר: באיזה חודש זה היה?

<אוה ורסנו יוגד: - - - יוני-יולי.

קארין אלהרר: הוא לא הגיע לבית הספר מהראשון לספטמבר?

<אוה ורסנו יוגד: נכון.

נורית קורן: איך אפשר דבר כזה?

יעקב מרגי: זו השאלה הבאה.

יעקב מרגי: לא הגיע לבית הספר.

יעקב מרגי: האם מישהו מטפל?

יעקב מרגי: האם מישהו יצר איתך קשר?

<אוה ורסנו יוגד: כן.

<אוה ורסנו יוגד: צלצל קב"ס והציע לי סטודנט מתלמד להוראה ושאל אותי מה אני חושבת על הפתרון הזה.

<אוה ורסנו יוגד: אמרתי שהפתרון נהדר, ומאז לא שמעתי לא מהקב"ס ולא מאף אחד.

יעקב מרגי: איפה את גרה?

<אוה ורסנו יוגד: בכפר סבא.

<רויטל לן כהן: אדוני, בעלה חבר מועצה יחד איתי באותה סיעה.

יעקב מרגי: תודה על המידע.

<אוה ורסנו יוגד: זה לא ממש עוזר.

יעקב מרגי: זה לא קשור, אבל בסדר.

יעקב מרגי: רויטל לא יכולה להתאפק, מה לעשות?

<רויטל לן כהן: סליחה, התאפקתי עד עכשיו.

קארין אלהרר: מה התשובה של משרד החינוך לעניין הזה?

יעקב מרגי: נשמע.

יעקב מרגי: משרד החינוך, קב"סים, רשויות מקומיות, נשמע אחר כך.

יעקב מרגי: אני בכוונה שאלתי אותך.

יעקב מרגי: קארין, בכוונה הלכתי לשם וזה כדי לשמוע ולהציף עוד נקודה והיא במה מתבטא תפקוד הקב"סים בסוגיה הזו?

יעקב מרגי: האם בטלפון?

יעקב מרגי: או אם בכלל, ביקורים?

יעקב מרגי: אבל זה לא הדיון.

<מיכל מנקס: למה קב"ס?

<מיכל מנקס: - - -

יעקב מרגי: אני לא רוצה לפתוח עוד דיון כי זה התפרצות.

יעקב מרגי: אבל אני מכבד אותך ולכן אענה לך.

יעקב מרגי: הקב"ס לא מכיר את הילד ספציפית ולמה הוא לא מגיע, נכון?

יעקב מרגי: קודם כל, צריכה להבהב נורה ברשות המקומית באגף החינוך?

<מיכל מנקס: לא, לא.

<מיכל מנקס: המורה של הילד, איך היא יכולה להמשיך את השנה?

<מיכל מנקס: מנהלת בית הספר.

<קריאה: לא אכפת לה.

<קריאה: יש לה עוד עשרה תלמידים, מה אכפת לה?

<קריאה: ככה בית הספר פותר את הבעיה.

יעקב מרגי: סליחה, סליחה.

יעקב מרגי: היא צודקת בהערה שלה.

יעקב מרגי: אני יוצא מתוך הנחה שקיבלת טלפון מהמורה ומהמנהלת.

<אוה ורסנו יוגד: הם היו אצלנו בבית.

<אריאל לוי: אז אולי, מיכל, תחזרי בך במקום להגיד: המנהל - מה אכפת, והמורה – מה אכפת לו?

<אריאל לוי: אל תניחו שלמנהלים לא אכפת.

<מיכל מנקס: סליחה, לא אמרתי.

יעקב מרגי: אנחנו לא פותחים.

יעקב מרגי: מיכל, אני עדיין חושב שזה חלק מתפקידו של - - -

<קריאה: מה יעזור הקב"ס?

יעקב מרגי: לקשור קצוות.

יפעת שאשא ביטון: זאת שאלה, נכון.

יפעת שאשא ביטון: הוא מגיע והוא בודק למה לא.

יפעת שאשא ביטון: אם אין לו מענה לצורך העניין והיא מסרבת לשלוח את הילד, הפתרון - - -

יעקב מרגי: הוא חייב לקיים הליך בירור.

יעקב מרגי: שימו את הרגש בצד, בסדר?

יעקב מרגי: סמכותו של הקב"ס ותפקידו של הקב"ס לאחר שהופנתה אליו מבית הספר סוגיה של ילד שלא מגיע לבית הספר היא לבדוק.

יעקב מרגי: יש הליך פרוצדוראלי.

יעקב מרגי: את הרגש שלו הוא מנתק.

יעקב מרגי: אם הוא נדחה בוועדת ערר ועדיין לא, יש לו עדיין מה לומר ויש לו say והוא צריך לומר, זה תפקידו.

יעקב מרגי: אני יודע שהוא לא עושה את זה ואני יודע גם מה רמת התקינה וגם מה רמת השכר והמוטיבציה של הקב"ס, והכול ביחד.

יעקב מרגי: אבל זו לא הסוגיה כרגע.

<מיכל מנקס: זה לא קשור לשכר שלו בכלל.

<מיכל מנקס: אני כמנהלת אגף חינוך - - -

יעקב מרגי: מיכל, זה לא הדיון.

יעקב מרגי: אוה, תמשיכי בבקשה.

<אוה ורסנו יוגד: ועדת החריגים של משרד החינוך אמרה שהיא בודקת 80 מקרים.

<אוה ורסנו יוגד: פה היא עובדת כמו צב והיא החריגה ארבעה לפי מה ששמענו פה.

<אוה ורסנו יוגד: אנחנו כל הזמן שומעים שנוספים עוד ועוד למספרים.

<אוה ורסנו יוגד: לבג"צ ענו שיש כ-2,000 סייעות, ועכשיו יש פה 2,600.

<אוה ורסנו יוגד: מצד אחד, מדברים על 20,000 ילדים אלרגיים, במקום אחר שמענו שמדברים על 5,000 עד 8,000, וכל הזמן המספרים זזים.

<אוה ורסנו יוגד: בעידן המודרני הנוכחי של מרשמי אפיפן, איך אין נתונים מספריים?

<אוה ורסנו יוגד: איך אתם מדברים על זה ואומרים שזה כל הזמן גדל כשאגב נוספו גילאי שלוש עד חמש גם?

<אוה ורסנו יוגד: איך זה שאין נתונים מספריים שמגיעים עדכניים?

<אוה ורסנו יוגד: אנחנו כבר בוועדה שביעית או שמינית בנושא.

<אוה ורסנו יוגד: אני כבר שנתיים בוועדות.

<אוה ורסנו יוגד: הבן שלי לא פוקד את בית הספר.

<אוה ורסנו יוגד: הגשנו בג"צ ואני לא רואה פתרון.

<אוה ורסנו יוגד: הבן שלי הוא לא רק באכילה, הוא גם בשאיפה.

<אוה ורסנו יוגד: בוטנים – מספיק מישהו שפותח שקית במבה, מספיק שמישהו מביא חמאת בוטנים.

<אוה ורסנו יוגד: הוא גם בא במגע עם חלב, והוא עשה תגובות אנפילקטיות למגע עם חלב במשחקייה במגע עם משחק, לא עם האלרגן עצמו, כשמישהו נגע והוא נגע בזה.

<אוה ורסנו יוגד: אני לא רואה פתרונות, אני לא רואה שנותנים לי פתרון.

<אוה ורסנו יוגד: אתם מדברים על האחריות של מנהלים, אני לא רואה את המנהלת נצמדת לבן שלי כמו סייעת ושומרת עליו.

<אוה ורסנו יוגד: אני לא רואה את זה קורה.

<אוה ורסנו יוגד: מה לעשות, הוא בן שמונה.

יעקב מרגי: גם אנחנו לא.

<אוה ורסנו יוגד: אתם מדברים על קב"סים.

<אוה ורסנו יוגד: קב"ס זה טוב ויפה.

<אוה ורסנו יוגד: כשהוא יבוא אכבד אותו בקפה ועוגיות ונדבר, אבל מה הלאה?

יעקב מרגי: צריך להנחות אותו.

יעקב מרגי: את צודקת, השאלה היא במקום.

<אוה ורסנו יוגד: בג"צ יודע שהילדים לא לומדים.

יעקב מרגי: תודה.

יפעת שאשא ביטון: האם מישהו יודע לומר כמה ילדים לא פוקדים את בתי הספר בגלל בעיות של אלרגיה?

יפעת שאשא ביטון: האם יש למישהו נתון?

יעקב מרגי: אם כבר מדברים על נתונים, משרד החינוך, משרד הבריאות, בהמשך הדיון ארצה נתונים לגבי חתך האלרגיות.

יעקב מרגי: אם אתם יודעים לומר לי סוגי אלרגיות ומספרי הילדים, ובכלל כל הילדים האלרגיים שכן אושרו להם ואלה שלא אושרו להם.

<יצחק בן חמו: הם עצמם לא יודעים.

יעקב מרגי: האם חילקתי לך פעם ציונים?

יעקב מרגי: למה אתה מחלק ציונים?

יעקב מרגי: אולי הם כן, תן להם.

<יצחק בן חמו: אני לא חילקתי ציונים.

<יצחק בן חמו: כל ועדה אתה תקבל נתונים אחרים.

<יצחק בן חמו: בתקציב אתה מקבל נתונים אחרים.

<יצחק בן חמו: אני לא יודע, יכול להיות - - -

יעקב מרגי: תשאיר לי.

יעקב מרגי: האם אתה רוצה לדבר עכשיו?

<יצחק בן חמו: לא.

יעקב מרגי: אז חכה.

<יצחק בן חמו: שאלה קטנה – הדיון הזה הוא על מה?

יעקב מרגי: על ילדים אלרגיים.

<יצחק בן חמו: אז שיתנו לנו נתונים רק על הילדים האלרגיים, זהו זה.

יעקב מרגי: בסדר, תודה.

יעקב מרגי: תשתדל, אולי הם יפתיעו אותך עם נתונים.

יעקב מרגי: חכה עד הסוף.

<יצחק בן חמו: קשה לי להאמין, קשה לי, אני כבר שנתיים מחכה.

יעקב מרגי: גם אני הייתי קופצני, אבל מניסיון שלי - - -

<יצחק בן חמו: אני לא קופצני, - - - קוראים לי איציק בן חמו, סליחה שלא הצגתי את עצמי.

יפעת שאשא ביטון: איציק בן חמו, אני חושבת שהדיון פה הוא לא רק בכדי להבין את הנתונים.

יפעת שאשא ביטון: אומר לך ביושר ואולי זה ירגיז אותך, זה לא משנה לי כרגע אם מדובר ב-5,000 ילדים או ב-8,000 ילדים.

<יצחק בן חמו: פתרון, זה מה שאנחנו רוצים.

יפעת שאשא ביטון: בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: מעניין אותי שיינתן מענה בתוך המערכות, ומענה שהוא הרבה יותר רחב ממה שניתן היום.

יפעת שאשא ביטון: זו הסיבה שאנחנו כאן.

יעקב מרגי: בן חמו, תודה.

<יצחק בן חמו: התרענו ואמרנו שאנחנו לא רוצים ללכת לבג"צ, אנחנו רוצים למצוא את הפתרון כאן.

<יצחק בן חמו: יושב-ראש הוועדה, אתה אמרת אם אפשר היה לבזות.

<יצחק בן חמו: מבזים את בית המשפט.

<יצחק בן חמו: אנחנו פה בכנסת ואי אפשר לבזות את הכנסת, ואתה יודע למה אני מתכוון.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אורלי בז, תמצאי לך מקום סביב השולחן.

<אורלי בז כץ: קוראים לי אורלי בז, ואני אימא לשלו, ילד בן 7 וחצי שאלרגי לחלב ואגוזים.

<אורלי בז כץ: לצערי הרב, הוא עבר פעם אחת אכילה ופעמיים שוקים אנפילקטיים מאוד קשים.

<אורלי בז כץ: הוא כרגע בכיתה ג'.

<אורלי בז כץ: אני מבינה שבעקבות כל מה שהוא עבר יש לו סייעת רפואית צמודה בבית הספר.

<אורלי בז כץ: העניין הוא מה קורה בכיתות ד' ו-ה'?

יעקב מרגי: את כבר עלית לכיתות ד' ו-ה' – זה בסדר.

יעקב מרגי: זה חשוב.

נורית קורן: בצדק, היא דואגת.

<רויטל לן כהן: תראה כמה זמן לוקח לוועדת ערר.

<אורלי בז כץ: אני אומר לך גם מדוע.

יעקב מרגי: אני לא מקל ראש, להיפך.

יעקב מרגי: אם יש אפטר שוק גם ב-ד'-ה', אז אנחנו עוד דנים ב-ג'.

יעקב מרגי: את מבינה?

יעקב מרגי: אני לא מקל.

<אורלי בז כץ: אני יכולה להגיד שאני בורכתי בבית ספר ובהורים בכיתה.

יעקב מרגי: איפה את גרה?

<אורלי בז כץ: בהוד השרון.

יעקב מרגי: חשבתי שגם בכפר סבא, זה ליד.

<אורלי בז כץ: באמת כולם בבית הספר מאוד מחבקים אותנו ומאוד מתחשבים בשלו, וגם הילדים בכיתה.

<אורלי בז כץ: כשיש טיולים בבית הספר אז אני יוצאת עם הילד, למרות שהסייעת אתו.

<אורלי בז כץ: תודה לאל, עוד לא נצרכנו להזריק בתוך בית הספר.

<אורלי בז כץ: הילד לא תמיד יוצא לכל הפעילויות בבית הספר.

<אורלי בז כץ: מה שמפחיד אותי הוא מה יהיה עם הילדים האלה בכיתה ד' כי כבר הודיעו לי חד-משמעית שאין לנו לשנה הבאה.

יעקב מרגי: פחד לגיטימי, בואו נשמע בהמשך.

<ערן צור: שלום, אני אבא לילד אלרגי לחלב ובוטנים כשמעורב בזה גם אסתמה.

<ערן צור: הוא בכיתה ב'.

<ערן צור: אנחנו הגשנו את הבקשה לוועדת ערר בחודש אפריל, ובחודש אפריל קיבלנו הודעה מהגברת הנכבדה שיושבת פה שהבקשה שלנו מועברת לדיון.

<ערן צור: אנחנו עוד מחכים.

יעקב מרגי: מאפריל עד היום.

קארין אלהרר: מה קורה עם הילד היום?

<ערן צור: לילד היום יש אישור לחצי סייעת.

יפעת שאשא ביטון: הוא אלרגי חצי מהזמן.

נורית קורן: מה זה אומר "חצי סייעת"?

<ערן צור: חצי סייעת זה אומר שלוש שעות ביום.

נורית קורן: שלוש שעות ביום, באיזה שעות?

נורית קורן: כלומר, היא באה מתי שהיא רוצה?

<ערן צור: לא נכנסו לרזולוציות האלה.

<ערן צור: בבית הספר מצאו איזשהו פתרון ביניים שבו לקחו ילדה שצריכה סייעת שילוב והיא גם עם חצי ואיחדו אותם לסייעת אחת שנמצאת שם כל היום והיא אחראית על שניהם

קארין אלהרר: אם כך, זה לא סייעת רפואית.

<ערן צור: סייעת רפואית זה מושג שהומצא.

יפעת שאשא ביטון: סייעת רפואית ממילא לא הוכשרה.

יפעת שאשא ביטון: הם מקבלים הכשרה מאוד ראשונית.

קארין אלהרר: אבל לסייעת רפואית יש היתר ואישור להזריק אפיפן, נכון?

<ערן צור: זה אותה אישה.

<ערן צור: אותה אישה משמשת בשני - - -

קארין אלהרר: אז אנחנו מדברים כל הזמן הזה על סייעות - - -

<קריאה: סייעות רגילות, זה לא סייעות רפואיות.

קארין אלהרר: שאלתי אם זה רפואי או לא.

<קריאה: לא, אין רפואיות.

קארין אלהרר: אין רפואיות בכלל?

<קריאה: אין.

יפעת שאשא ביטון: רפואיים – הכשרה רפואית שהם באו עם זה המקצוע, זה לא.

יפעת שאשא ביטון: זה רק בביטוי.

קארין אלהרר: עירית, אין בכלל סייעות רפואיות לאלרגניים?

<עירית ליבנה: משרד הבריאות יענה על זה יותר טוב כי אנחנו נסמכים עליו ועל חוזר מנכ"ל משרד הבריאות.

<קריאה: הם קוראים לזה מלווה אישית.

יעקב מרגי: לפעמים ההגדרות לצורך תקצוב הן לא בהכרח מהותיות.

קארין אלהרר: אדוני היושב-ראש, בסוף המטרה של כל הורה כאן שרוצה סייעת הוא לדאוג מה קורה במקרה שלא יקרה.

קארין אלהרר: אנחנו רוצים לדעת שיש איזה יכולת להזריק ולעשות משהו.

קארין אלהרר: לפעמים האמבולנס מגיע מאוחר.

יעקב מרגי: אני נוטה להאמין שסייעת כזו עוברת הכשרה.

יפעת שאשא ביטון: הם עוברים הכשרה, לא יותר מזה.

קארין אלהרר: אז אני רוצה למקד ולדעת איזה מענה ניתן.

יעקב מרגי: אוקי, בסדר.

יעקב מרגי: אריאל ומשרד הבריאות, תתכוננו לתשובות בהמשך.

<ערן צור: כרגע המצב הוא שהסייעת שלנו משמשת גם כסייעת שילוב כדי שהיא תוכל להיות כל היום.

<ערן צור: מכיתה ג' הוא לא אמור לקבל כלום ואז כנראה שהוא יהיה במצב של הילד של אוה והוא יישאר בבית אם זה יהיה המצב.

<ערן צור: שמעתי פה שהתקציב הוא לא העניין.

<ערן צור: מכל הדיונים האחרים איתם הטענה היא שהתקציב הוא כן העניין.

<ערן צור: המציאו מושג שקראו לו "עצמאות טיפולית".

<ערן צור: אני לא יודע איך הם חושבים שילד בכיתה ג' יכול להזריק לעצמו כשהוא נמצא בשוק אנפילקטי.

<רויטל לן כהן: או בגיל 50.

<ערן צור: המצב הקיים הוא שצוות המורים לא מזריק בשום מקרה.

<ערן צור: גם כשיש כבר התקף הם לא מזריקים.

<ערן צור: הם מתקשרים להורים בתקווה שההורים יגיעו בזמן לפני האמבולנס, אם בכלל מישהו יזמין את האמבולנס כי הם גם לא מזמינים את האמבולנס - - -

יפעת שאשא ביטון: זו תקלה איומה בעיניי.

יעקב מרגי: תודה, עצור.

יעקב מרגי: אנחנו פה.

<ערן צור: סליחה, אדוני.

<ערן צור: עוד הערה אחת.

<ערן צור: הסתדרות המורים הודיעה שמבחינה זה לא מקובל - - -

יעקב מרגי: היית בתחילת הדיון?

יעקב מרגי: כנראה שלא הקשבת.

יעקב מרגי: תודה, אנחנו יודעים.

יעקב מרגי: מה אתה מחדש?

נורית קורן: זה ברור.

נורית קורן: הם לא רוצים, הם רוצים להקל על עצמם.

נורית קורן: אסור להם.

יפעת שאשא ביטון: מה זה "ברור"?

יפעת שאשא ביטון: יש פה עניין של הצלת חיים.

יפעת שאשא ביטון: הם צריכים להיות מכוסים מבחינה ביטוחית ולעשות את זה.

יפעת שאשא ביטון: צריך לתת להם את ההגנה.

יעקב מרגי: אסור להם, ובצדק.

יעקב מרגי: כי כל עוד זה לא מעוגן ולא מסודר אז ודאי.

נורית קורן: נכון, ודאי.

יעקב מרגי: יסלחו לי ההורים, אני הולך לעבור כרגע לנתונים מספריים כדי ללמוד.

יעקב מרגי: עזבו את הרגש.

יעקב מרגי: אריאל, עירית, משרד הבריאות, מי יכול לתת לי את הנתונים האלה?

יעקב מרגי: יכול להיות שההורים האלה סתם עושים באז ורעש.

יעקב מרגי: האם מישהו יכול להגיד לי על ילדים אלרגיים בכיתה ג' שפונו מבית הספר תוך כדי לימודים או נאלצו שיוזרק להם אפיפן?

יעקב מרגי: האם מישהו בדק ומדד את זה?

<סיגל קדוש: אנחנו בדקנו בשבילם.

יעקב מרגי: אחר כך אשמע אותך.

נורית קורן: אתה מדבר רק על השנה האחרונה?

יעקב מרגי: לפחות שנה-שנתיים, מה שיש.

יעקב מרגי: האם מישהו בדק את זה?

<יצחק בן חמו: מתחילת השנה.

יעקב מרגי: בן חמו, אם אני לא עושה את עבודתי יש יושב-ראש הכנסת.

יעקב מרגי: תגיד: שמתם יו"ר ועדה "על הפנים".

יעקב מרגי: כל עוד אני עובד, תן לי.

<יצחק בן חמו: אין לי דיבור אתו.

יעקב מרגי: אתה יכול לשלוח לו מכתב או מייל.

<ליזה רובין: אנחנו בדקנו גם אשפוזים בגין אלרגיות.

<ליזה רובין: אתחיל בזה שהמצב של אלרגיה אינו בר דיווח, ולכן אין למשרד הבריאות נתונים על מה ההימצאות של אלרגיה ולא אלרגיה למזון.

קארין אלהרר: אין דיווח על פינוי של ילדים?

<קריאה: בטח שיש, הם לא טרחו לבדוק.

<ליזה רובין: אנחנו בדקנו באשפוזים ובביקורים במיון, אני פותחת את המספרים כרגע.

<ליזה רובין: ביקורים במיון – המספרים האלה הם לפי מה שרשום לנו ברישומים של סיכומי מחלה שמגיעים למיון.

<ליזה רובין: תיכף אפתח את זה ואגיד לכם.

<ליזה רובין: יש נתונים על זה.

<ליזה רובין: האם הם נתונים שמשקפים את כל האמת?

<ליזה רובין: זה כמובן תלוי במה שרשום בחדרי המיון ובאשפוזים.

<ליזה רובין: אבל באשפוזים זה גם כן פחות מ-400 לשנה.

<ליזה רובין: אנחנו בדקנו גם כן ביקורים במיון בגין אלרגיה, אירועים אנפילקטיים בזמן הלימודים והם פחות מאשר מחוץ לזמן הלימודים וגם הם פחות מ-200.

<ליזה רובין: אבל אני לא זוכרת ואני אפתח את המחשב ואעביר לכם את הנתונים הללו.

<ערן צור: בהקשר הזה מאחר ובית הספר לא תמיד מזמין את האמבולנס, לפעמים אין להם דיווחים כי ההורים בסוף צריכים להזמין ואז זה לא מופיע בדיווחים.

<ערן צור: דבר אחרון, נושא של הסייעת הרפואית או המלווה האישית, או איך שלא נקרא לזה – הטענה היתה שמלכתחילה זה אמור להיות פתרון זמני עד שיהיה פתרון כולל.

<ערן צור: העניין הוא שאין פתרון כולל, לפחות לא בינתיים.

<ערן צור: גם אם יהיה הוא ייקח כמה שנים כנראה.

<ערן צור: המצב הקיים הוא שילדים שאין להם מלווה אישית, אין מי שיטפל בהם ואין מי שיציל אותם מלמות בבית הספר, תסלחו לי.

<ערן צור: לכן, צריך - - -

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני רוצה לשאול אותך שאלה ואם אינך יכול לענות על זה אז אוה תענה, בסדר?

יעקב מרגי: הבן שלך בכיתה ב' היום עם סייעת.

יעקב מרגי: כמה פעמים בממוצע בשנה הוקפצתם לבית הספר בגלל האלרגיה?

<ערן צור: אנחנו מוקפצים כי הוא סובל מכמה דברים.

<ערן צור: יש לו רק אסטמה נשימתית אלא גם אסטמה של העור שזה Atopic dermatitis מאוד חריף שעליה הוא מקבל גם תרופות כימותרפיות.

<ערן צור: הרבה פעמים מזעיקים אותנו כי הוא לא מסוגל להישאר בכיתה כי הוא כולו מגורד.

<מיה צור: הוא מקבל כל יום פנסטיל על-ידי הסייעת שלו בבית הספר.

<מיה צור: אחרי שהוא כבר יצא מהבית הוא מקבל - - -

<ערן צור: לפעמים גם קוראים לנו בגלל איזשהו דבר שהוא לא היה בחשיפה ישירה.

<ערן צור: לפעמים זה משהו שאנחנו לא יודעים ממה זה קורה ואז קוראים לנו פשוט לבוא ולקחת אותו.

יעקב מרגי: בתדירות של?

<מיה צור: פעם בשבוע.

יעקב מרגי: יש ילדים שהם מפריעים ולכן קוראים להורים שלהם לבוא פעם אחת בשבוע ולקחת אותם, אני אומר את זה בהומור.

יפעת שאשא ביטון: אם זה פעם בשבוע סימן שאין פה מניעה כמו שצריך.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא לא להגיע למצב של טיפול.

נורית קורן: שניכם בני זוג, נכון?

נורית קורן: האם שניכם עובדים?

<מיה צור: עבדתי בעבר.

<מיה צור: הפסקתי לעבוד כי אני חייבת להיות זמינה.

נורית קורן: זה קורה להרבה משפחות.

<רויטל לן כהן: אולי מישהו יבדוק את הצד הכלכלי של זה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: עמי ברבר, בבקשה.

יעקב מרגי: דבר מהר וקצר מבלי לחזור על דברים שהם אמרו.

<עמי ברבר: שלום לכולם, כבוד יושב-ראש הוועדה, שמי עמי ברבר.

<עמי ברבר: מישהו צריך לקחת אחריות על החיים של הילדים שלהם.

<עמי ברבר: אם הילדים האלה נמצאים במסגרות של משרד החינוך, משרד החינוך צריך לקחת אחריות על החיים של הילדים האלה.

<עמי ברבר: אין שום צורך בסייעת, לדעתי.

<עמי ברבר: אותו אחד שיכול להזריק לילד או לתת לילד מענה של דפיברילטור שזה חוק שמשרד החינוך מתעלם ממנו לחלוטין, זה יכול להיות המורה.

יעקב מרגי: יש לי הצעת חוק בקנה.

יעקב מרגי: משרד החינוך, ראו, הוזהרתם.

יעקב מרגי: כמו שמקומות עבודה ומקומות ציבוריים מחויבים, בתי ספר ממספר מסוים של תלמידים יחויבו בחוק.

<עירית ליבנה: בחקיקה הוחרגו מוסדות החינוך.

יעקב מרגי: אני הולך להוריד את ההחרגה, תודה.

נורית קורן: אנחנו נחזיר אותם.

נורית קורן: זה נראה לכם הגיוני שזה לא יהיה ושמורים לא יגישו עזרה ראשונה?

יעקב מרגי: עירית, אני לא מבין למה זה מקפיץ אותך.

יעקב מרגי: לא באתי בטענות.

יעקב מרגי: אני אוריד את ההחרגה.

<עמי ברבר: הבנתי שקיבלתם הודעה עכשיו מהגננות שלא יפילו עליהן את התיק.

<עמי ברבר: על מישהו התיק הזה צריך ליפול.

<עמי ברבר: הרי יש חוק השומרוני הטוב שמקובל על רוב מדינות העולם שבו בן-אדם שיגיש עזרה רפואית לבן-אדם לא ייתבע פלילית.

<עמי ברבר: בישראל השכילו ועשו חוק "לא תעמוד על דם רעך" שיכול לגרום לתביעה פלילית לאותו אחד שלא הגיש עזרה.

<עמי ברבר: זאת אומרת, אותו מורה שלא יזריק לילד אפיפן עלול להיתבע.

יפעת שאשא ביטון: בוא לא נציג את המורים כך.

יפעת שאשא ביטון: אני מתקשה לראות מורה שרואה ילד בהתקף והוא לא יעשה הכול כדי להציל אותו.

יעקב מרגי: יושב-ראש הסתדרות המורים הנחה את המורים בהנחיה מפורשת לא להזריק ולא - - -

<עמי ברבר: חברת הכנסת שאשא ביטון, הגננות לא הסכימו להתקשר אחרי שעה ולהרים טלפון על ילד שהוא לא מגיע שזו הצעה של חברת הכנסת שאשא ביטון.

יפעת שאשא ביטון: לא.

יפעת שאשא ביטון: הם עושים את זה עכשיו, צריך להגיד ביושר.

יעקב מרגי: מה אתה מציע?

יעקב מרגי: מה אתה רוצה מהוועדה?

<עמי ברבר: שמשרד החינוך ייקח אחריות, יפסיק לירות בתוך הנגמ"ש.

<עמי ברבר: יש פה ילדים שלומדים בבית ספר והם צריכים לקבל - - -

נורית קורן: שייתן הנחיות ויפקח עליהן שהן מתקיימות בחוזרי מנכ"ל.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אודליה אלבו, בבקשה.

<אודליה אלבו: בוקר טוב, יושב-ראש הוועדה חבר הכנסת יעקב מרגי, חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון.

<אודליה אלבו: אני כן רוצה להתמקד בשני נושאים: הגיל הוא לא פקטור.

<אודליה אלבו: אגב, אני אודליה אלבו, נעים מאוד.

<אודליה אלבו: אני אימא לאיתן, בן 10, אלרגי לבוטנים ברמת הערכה.

<אודליה אלבו: סליחה, אני מתרגשת.

<אודליה אלבו: אנחנו מדברים על גיל או על אלרגן ועל מודעות, עבודה שאני עושה כבר כמה שנים בגן יבנה והצלחתי לנקות את גן יבנה בעזרת עבודה, בעזרת הסברה – זו הדרך.

<אודליה אלבו: אבל, יש גם אבל, יש לנו בעיה עם הנושא הרפואי.

<אודליה אלבו: מי כן נותן את העזרה הרפואית, מי מגיש אותה.

<אודליה אלבו: זה לא משנה שהבן שלי הוא בן 10 היום והוא מודע.

<אודליה אלבו: זה בדיוק מה שקורה היום גם - - - בביטוח לאומי.

<אודליה אלבו: נכון, הילד מודע.

<אודליה אלבו: הוא יודע שהוא אלרגי לבוטנים והוא יודע שלא כדאי שהוא יאכל או ייגע בבוטנים.

<אודליה אלבו: אבל יש לנו בעיה עם אלרגן סביבתי.

<אודליה אלבו: זה לא מספיק שהוא יודע שהוא אלרגי לבוטנים.

<אודליה אלבו: גם אם תפתח במבה, הוא לא שולט בזה, כמו שאמרו חבריי.

<אודליה אלבו: נושא האלרגיה לא ניתן לשליטה, ואנחנו צריכים לפתור את זה כן לגבי המרחבים בבתי הספר כי זה לא מספיק לקחת ילד ולהגדיר אותו למרחב מסוים ולהגביל את החופש ואת התנועה שלו כי הוא אלרגי כי זה גורם לאפליה והדרה.

<אודליה אלבו: אי-אפשר להתנהל בצורה כזו.

<אודליה אלבו: כן צריך לגרום למרחבים נקיים בבתי ספר.

<אודליה אלבו: לכן, כשישבנו אז בישיבה וביקשתי כן להשתמש במילה "איסור", לא באופן גורף כי זה כן יוצר אנטגוניזם, אבל כדי להטמיע מודעות, צריך לעשות צעד קדימה.

<אודליה אלבו: והצעד קדימה לצורך העניין זה איסור הכנסת בוטנים ואגוזים לבתי הספר.

<אודליה אלבו: אם עסקנין בבריאות, בוטנים, לצורך העניין, הוא שומן ואין בו צורך.

<אודליה אלבו: אז כן אפשר לעשות את הצעד בשילוב הבריאות כי אני בעד בריאות.

<אודליה אלבו: אבל לבוא לקראת הילדים, בהסברה, ובפורים, בדיוק כמו הפעולות שאני עושה.

<אודליה אלבו: זה ללמד אותם מה זה מידע על אלרגנים.

<אודליה אלבו: כמו כן, להכניס בשיעור מדעי או בכל שיעור חברתי או חינוכי אחר את נושא "האחר הוא אני" הלכה למעשה יחד עם הילדים וההורים, ולא להשתמש בסיסמאות של ערבות הדדית, ואהבת לערך כמוך.

<אודליה אלבו: כמו כן, ליצור וליזום יום פעילות יום האלרגיה כמו שיש יום הבריאות ולעבוד יחד עם הורים ולגרום להם לשתף פעולה כדי שנוכל להגן על הילדים האלה.

<אודליה אלבו: נושא התרופות, למשל – הילד שלי נחשף בבית הספר לא בגלל שהוא נגע בבוטנים אלא בגלל שילד שהגיע עם קורנפלקס שהכיל בוטנים והוא רק דיבר אתו.

<אודליה אלבו: לא היתה פה כוונת זדון , אבל איתן התנפח והגיע למצב שהוא כן קיבל התקף.

<אודליה אלבו: זה דבר שכן צריך לטפל בו.

<אודליה אלבו: לגבי המורים - הם מודעים.

<אודליה אלבו: נכון שהמורים היום עם הזמן מודעים, אבל הם פוחדים לקחת את האחריות כי אין להם את הסמכות הרפואית ואין להם את הידע.

<אודליה אלבו: דיברנו על הנושא שהם עוברים איזושהי הכשרה.

<אודליה אלבו: למיטב ידיעתי, בשנתיים האחרונות, לפחות אצלי, מורים לא עברו הכשרה של עזרה ראשונה.

<אודליה אלבו: אמרה פה האימא קודם שאחרי שהילד שלה קיבל את ההתקף האנפילקטי הוא גם היה צריך החייאה.

<אודליה אלבו: הם לא יודעים להחיות, הם לא יודעים לעשות את הדברים האלה.

<אודליה אלבו: אי-אפשר להאשים אותם, צריך להעביר להם את ההדרכה.

יעקב מרגי: אני לא מבין למה.

יעקב מרגי: מנהלת מעון יום, אין לה 1,200 ולא 600 ולא 300 אלא יש לה כיתת מעון אחת או שתיים והיא עוברת הדרכה בהחייאה, היא עוברת קורס עזרה ראשונה, המטפלות עוברות קורס עזרה ראשונה.

יעקב מרגי: אנחנו לא ממציאים מדע בדיוני.

יפעת שאשא ביטון: גם מורים עוברים.

יפעת שאשא ביטון: הבעיה שלא אוכפים את זה.

נורית קורן: לגבי ההכשרה – צריך כל שנה לעשות עוד פעם.

<אודליה אלבו: דיברנו על הנושא הזה של ביטוח תאונות אישיות.

<אודליה אלבו: אם אנחנו מדברים על כלל הילדים אנחנו צריכים לבטח גם את הילדים האלה בתאונות אישיות.

<אודליה אלבו: לא יעלה על הדעת שילד שמגיע בגלל תחלואה בריאותית שהוא לא בחר אותה והוא לא רצה אותה, ולצורך העניין המוסד החינוכי לא נגיש עבורו והוא נחשף באלרגן הסביבתי בתוך בית הספר שלא באשמתו, הוא גם יוחרג בביטוח התאונות האישיות.

<אודליה אלבו: אנחנו לא יכולים לשאת בעול הכספי הזה.

<אודליה אלבו: אני עשיתי את הבדיקה.

<רויטל לן כהן: כן, אין להם ביטוח.

<אודליה אלבו: בעבר הייתי סוכנת ביטוח וכן ידעתי לשאול את השאלות.

<אודליה אלבו: שאלתי: אם ילד נחשף בבית הספר והוא קיבל שוק אנפילקטי, האם הוא מבוטח בביטוח תאונות אישיות?

<אודליה אלבו: דיברתי עם המסלקת בחברת איילון והיא אמרה לי חד-משמעית: אנחנו לא מבטחים ילדים עם אלרגיות למזון.

יפעת שאשא ביטון: אבסורד, זה שערורייה בעיניי.

יעקב מרגי: מיכל בודקת את זה.

יעקב מרגי: תודה.

<אודליה אלבו: יש לי עוד הרבה, אבל מפאת הזמן - - -

יפעת שאשא ביטון: ברשותך, כבוד היושב-ראש, אני רוצה שורד כרמון ממשרד הרווחה תתייחס מגיל לידה עד 3.

יפעת שאשא ביטון: אם נצטרך ונידרש נרחיב את הדיון לדיון נוסף.

<ורד כרמון: תודה רבה על זכות הדיבור.

<ורד כרמון: את אודליה פגשתי ביום מודעות שהיא עשתה בגן יבנה.

<ורד כרמון: למדתי ממנה הרבה מאוד דברים.

<ורד כרמון: אומנם שמעתי שהבעיה היא אפילו במתבגרים בשלב החיזור שבו נפגשים ובאירועים חברתיים.

<ורד כרמון: כעובדת סוציאלית וכיושבת-ראש ועדת השילוב במשרד הרווחה אני בכל זאת רוצה לייצג את הסוגיה של הילדים שלא יכולים לדבר בעצמם והם ילדים מחצי שנה ועד גיל שלוש שצריכים להשתלב בתוך המעונות.

<ורד כרמון: בשלוש השנים האחרונות עבדנו בשיתוף פעולה עם משרד הבריאות ועם משרד הכלכלה, היום לחבריי למשרד עם האגף למעונות יום.

<ורד כרמון: מיסדנו איזשהו תהליך של סטטוס-קוו שנותן מענה זמני.

<ורד כרמון: אנחנו נותנים מענה של סייעת שילוב לפעוטות שמשתלבים במעונות להשגחה בזמן הארוחות כאשר להבדיל ממערכת החינוך במשרד הכלכלה או באגף הגיעו בשיתוף פעולה עם משרד הבריאות למצב שבו יש צוות בתוך מעון היום שעובר את ההכשרה והוא זה שאמור גם להכין את הסביבה הנקייה לעבוד עם הורים ולנקות.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת, בכל מעון יש צוות שעבר הכשרה.

<ורד כרמון: אני אומרת את זה, אבל יש פה את חגי מהאגף.

<ורד כרמון: אני ריכזתי את הנושא, אבל - - -

<רויטל לן כהן: - - - יושבת פה, והיא אומרת שזה לא נכון.

יעקב מרגי: אני יכול לומר לך בוודאות, מעונות ששייכים לאותם מפעילים גדולים, כולם, כמעט בוודאות, עוברים את ה- - -

<ורד כרמון: אני יודעת.

<ורד כרמון: לפני ארבע שנים היו כעשרה ילדים שקיבלנו לתת להם איזשהו פתרון.

<ורד כרמון: היום פחות מארבע שנים אחרי, יש מעל 300 ילדים שמגיעים לפתחנו.

<ורד כרמון: תחשבו, אנחנו משרד הרווחה וההורים האלה צריכים לפתוח תיק ברווחה והם צריכים להגיע אלינו והעובדים הסוציאליים.

<ורד כרמון: זה בהחלט צריך להיות מענה שהוא שילוב בין בריאות למסגרת חינוכית.

<ורד כרמון: אני באתי היום לדיון על מסגרות חינוכיות.

<ורד כרמון: אנחנו כן קיימנו ועדה בין-משרדית ומיסדנו שיתוף פעולה ייעוצי עם משרד הבריאות.

<ורד כרמון: אבל אני חושבת שהמענה שאנחנו נותנים של סייעת הוא לא בהכרח המענה המיטבי.

יפעת שאשא ביטון: ברשותך, זו הנקודה שאני רוצה לחדד פה.

יפעת שאשא ביטון: זה לא נאמר, אבל סך השעות המרבי הוא סדר גודל של עשר שעות, נכון?

<ורד כרמון: שעתיים ביום - - -

יפעת שאשא ביטון: הוא שעתיים ביום.

יפעת שאשא ביטון: זה יוצא עשר שעות בחמישה ימים, עד 12 שעות.

יפעת שאשא ביטון: צריך לקחת בחשבון שהשעתיים האלה לא באמת מכסות לצורך העניין את ארוחת הבוקר וארוחת הצהריים כי אף סייעת לא באה לשעה בבוקר ושעה בצהריים.

יפעת שאשא ביטון: יוצא שהיא נמצאת באיזה זמן אוויר במירכאות ולא ניתן מענה בזמן שבאמת צריך.

יעקב מרגי: אבל לא ניתן להשוות את הגיל הרך לבתי הספר מבחינת עצמאות הילדים.

יפעת שאשא ביטון: שם בכלל אין מה לדבר.

יפעת שאשא ביטון: אבל דווקא כאן במקום הזה אני חושבת שעניין הכשרת הצוות ושמירה על סביבה סטרילית הוא דבר אקוטי שאנחנו חייבים להקפיד בו.

יפעת שאשא ביטון: הוא יוכל לתת את המענה לאותן שעות חסרות שבהן הסייעת לא נמצאת.

יפעת שאשא ביטון: צריך לקחת בחשבון שרק 23% מכלל הילדים נמצאים במסגרות כאלה.

<ורד כרמון: בגלל שעד גיל 3 אין חוק חינוך חובה כמו שיש היום מגיל 3 - זה הורחב - זאת אומרת שגם בקטע התקציבים מול אוצר ומול בריאות אין מחויבות של המערכת הבריאותית להיות שותפה לאותם ילדים שהם הכי בסיכון גבוה והם צעירים בגיל.

יפעת שאשא ביטון: לעניין המחויבות אומר כאן בהזדמנות מעבר לתקציב מה זה אומר.

יעקב מרגי: חבר הכנסת מקלב, ברוך הבא.

יעקב מרגי: בבקשה.

אורי מקלב: תודה רבה ושיהיה חורף בריא.

אורי מקלב: יש לי שאלה למשרד הרווחה.

אורי מקלב: יש ילדים שהרגישות שלהם לא מאפשרת להם בכלל להגיע למעון ולהיות בסביבת ילדים בגלל החשש של הידבקות בזיהומים וכד'.

אורי מקלב: אם הם נמצאים במעון שיקומי במשרד הרווחה הם מקבלים סייעת הביתה כי הם לא יכולים להשתלב.

אורי מקלב: אבל אם הוא ילד רגיל שיש לו אותן רגישויות אבל הוא לא נמצא במעון יום שיקומי כי הוא בסדר, אז אין לכם מענה.

אורי מקלב: האם יש לכם מענה?

<ורד כרמון: זה בדיוק העניין של החוק.

<ורד כרמון: כי במעון יום שיקומי ילדים משתלבים על-פי חוק - - -

יפעת שאשא ביטון: על-פי חוק, בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: לידה עד 3 הם לא בחוק, וגם רק רבע מהילדים נמצאים.

יפעת שאשא ביטון: זה העניין של המסגרת החינוכית, והמסגרת החינוכית היא על-פי חוק ומתוקף זה ניתן לו סיוע כזה או אחר.

יפעת שאשא ביטון: אני מחדדת, המצב הוא עוד הרבה יותר קשה כי אנחנו פה מדברים רק על 23% מכלל התלמידים שנמצאים במעונות היום.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בכלל לא נוגעים בכל אלה שנמצאים במסגרות הפרטיות ואנחנו לא נותנים להם שום מענה.

יעקב מרגי: אני לא רוצה לפתוח דיון.

יעקב מרגי: עם כל הצער, לידה עד 3 לא בדיון היום.

יעקב מרגי: בהמשך, אין לי בעיה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נקיים דיון.

יעקב מרגי: חגי, תציג את עצמך.

<חגי פורגס: חגי מאגף למעונות יום, משרד העבודה והרווחה.

יעקב מרגי: התרגלת לומר: "משרד העבודה והרווחה"?

יעקב מרגי: תיזהר, יבוא מישהו ויעביר אותך למשרד אחר.

קארין אלהרר: ביום שני יש מליאה, זה עשוי להשתנות.

יעקב מרגי: אני מקווה שזה יהיה פעם במשרד החינוך ואז לא יהיה.

יעקב מרגי: עוד לא התייאשנו מלהעביר אותך למשרד החינוך, אל תדאג.

<חגי פורגס: הבנתי שאמרת הרגע שהדיון הוא לא על לידה עד 3?

יעקב מרגי: לא, אבל תתייחס.

יפעת שאשא ביטון: חשוב לי שתתייחס לנקודה של הכשרת הצוות וההכנה של מסגרת סטרילית.

<חגי פורגס: כמובן שאתמקד בהכשרת הצוות כי יש הרבה מה להגיד סביב זה, ואם יהיה עוד דיון נשמח להרחיב.

<חגי פורגס: ספציפית לגבי ההכשרה - כמו שציינת גם, כמובן שהתכנים של טיפול באלרגיות וטיפול במקרה של התפרצות של אלרגיה מועבר בכל התכנים של הגשת עזרה ראשונה למטפלות.

<חגי פורגס: המטפלות מודעות לזה.

<חגי פורגס: הפיקוח של המשרד על המעונות מכיר את הנושא הזה, הוא מאחריותנו.

<חגי פורגס: אחריות הפיקוח על המעונות הוא לוודא שהמעונות באמת נותנים את הטיפול ומקבלים ילדים ולא מפלים ילדים שיכולים להיות במעון רגיל, כמובן אם יש סייעת, או אין סייעת, אם יש - - -

יפעת שאשא ביטון: תמיד הצוות עובד הכשרה, ואם חלילה קורה משהו הם יכולים להזריק את האפיפן ולתת מענה?

<חגי פורגס: כן, הצוות - - -

קארין אלהרר: למי מעבירים את הפניות של כל אלה שזה לא עובד כמו שאתה מספר?

<חגי פורגס: מה הכוונה "לא עובד"?

יעקב מרגי: מעונות שלא מספקים.

קארין אלהרר: כל המקרים האלה שבאופן מפתיע לא מקבלים.

<חגי פורגס: אם אני מבין את השאלה שלך, זה נשמע סוגיה שמעון לא עומד בנהלים של המשרד, וזה הפיקוח.

קארין אלהרר: אז מה אתם עושים בעניין הזה?

<חגי פורגס: זה פיקוח רגיל כמו שמעון סוגר את המעון בשעה 14:00 ולא בשעה 16:00, להבדיל, וזה הרבה יותר חמור כמובן.

קארין אלהרר: אתה אחראי?

קארין אלהרר: פניות בנושא הזה אליך?

יפעת שאשא ביטון: משרד הכלכלה מטפל בפניות פרטניות שהגשתי.

יעקב מרגי: יש לנו כאן מנהלת בית-ספר.

<שרית קיצוני: שלום, שמי שרית קיצוני ואני נמצאת פה בשלושה כובעים: כובע אחד זה הכובע של אמו של יובל.

<שרית קיצוני: יובל הוא ילד בוגר, הוא סיים את מערכת החינוך.

<שרית קיצוני: אין לי שום נחמה לחבריי ההורים לילדים אלרגיים.

<שרית קיצוני: גם היום אם הוא ייגע בחלב או יאכל ביצה אז זה שוק אנפילקטי מידי, זה לא משתנה.

<שרית קיצוני: הוא התנדב לשירות בצה"ל ובסוף הצלחנו למצוא דרך שבה הוא משרת שירות משמעותי בכבוד.

<שרית קיצוני: נשים בצד כובע אחד.

<שרית קיצוני: כובע שני משמעותי הוא כובע של מנהלת בית ספר.

<שרית קיצוני: אני מנהלת חטיבת הביניים "אחד העם" בפתח תקוה מזה שנים רבות.

<שרית קיצוני: את השלט הזה אני תלשתי מכיתה ז'4, ולא אומר את שם הילדה משום שאנחנו מבינים שיש פה חיסיון.

<שרית קיצוני: יש פה אפילו מישהי שלימדה איתי פעם כשהיינו המחנכות במחזור הראשון שלי.

<שרית קיצוני: השלט הזה נלקח מכיתה.

<שרית קיצוני: יש היום, ואני רוצה להודות למשרד כי היום - - -

יעקב מרגי: תלשת אותו בכעס או כדי להביא לנו דוגמה?

יפעת שאשא ביטון: לא, בשביל דוגמא.

<שרית קיצוני: שלפתי אותו כי הוא תלוי.

יעקב מרגי: תלשת – נשמע שאת מתנגדת לו.

<שרית קיצוני: לא, לא, לא.

<שרית קיצוני: הסרתי אותו במו ידיי.

<שרית קיצוני: מדוע?

<שרית קיצוני: לא כי הכול דבש ושושנים, בוודאי שלא.

<שרית קיצוני: בכובע השלישי שאני רוצה לציין אני גם חברת ועד נבחר בעמותת "יהל" שזו עמותת אלרגיות מזון שנרשמו אליה למעלה מ-1,500 אנשים עד כה.

<שרית קיצוני: לצורך הסדר, מחר כנס העמותה.

<שרית קיצוני: מן הסתם תהיינה גם בחירות חדשות ויהיה דיון מחדש כדי לאשרר את הגישה של העמותה.

<שרית קיצוני: הגישה של העמותה היא מרחיבה.

<שרית קיצוני: היא מדברת לא על העניין של הסייעת לילד הספציפי שעוד מעט ייגמר או לא משום שזה עניין פרטני, ומן הראוי לא לזלזל בו ולתת לו את הדעת.

<שרית קיצוני: אבל הוא נותן מענה מאוד מאוד מצומצם בהיקף שלו, וגם עלול לייצר איזשהו פתרון בחזקת: הנה, יש סייעת - טלאי - ובוא לא נעבוד מערכתית.

<שרית קיצוני: העבודה המערכתית היא מאוד מאוד לא פשוטה.

יעקב מרגי: האם היית בתחילת הדיון?

יעקב מרגי: התחברת לזה שצריך לעשות שולחן עגול?

<שרית קיצוני: בוודאי.

<שרית קיצוני: השנה בספטמבר התפרסמו הנחיות שהמפקחת עירית לבנה חתומה עליהן.

<שרית קיצוני: הן עושות סדר.

<שרית קיצוני: הבעיה היא לא בסדר עכשיו, הבעיה היא במודעות הציבורית.

<שרית קיצוני: הבעיה היא שבכיתה הספציפית הזו בבית הספר שלי, אימא לילד שבדיוק חווה את אותו דבר, אני עדיין מקבלת פתקים או בקשות מהורה: הבת שלי עברה טיפול שיניים, ועכשיו היא תביא יוגורט יומיים לבית הספר כי יותר נוח לאכול יוגורט.

<שרית קיצוני: ההבנה הזו שאנחנו עם ערבות.

<שרית קיצוני: היה פה הרבה דיבור על ערבות הדדית, על המחויבות, על העובדה שילד אחד לא יכול לפגוע בילדים אחרים, הילד האלרגי, אבל כל הילדים האחרים עלולים לסכן אותו אם לא נתנהל נכון.

<שרית קיצוני: לדעתי, ובמקרה הזה זה גם דעתי האישית וגם עמדת העמותה, את ההתנהלות צריך להסדיר, את המניעה צריך להסדיר.

יעקב מרגי: את מנהלת בית ספר עם מודעות גבוהה והצלחת להביא את בית הספר.

יעקב מרגי: כמה תלמידים יש לך בבית הספר בכלל?

<שרית קיצוני: 535.

יעקב מרגי: כמה מתוכם אלרגיים?

<שרית קיצוני: שמונה אם אני כוללת גם את ה-J - - -.

יעקב מרגי: ולמרות המודעות יש פיקשושים?

<שרית קיצוני: היו לנו שני מקרים.

<שרית קיצוני: לפני שנתיים ילדה מאוד התנפחה מאגוזים, בוטנים, בטעות כמובן.

<שרית קיצוני: יש לנו עכשיו ילדה מאוד מאוד רגישה במגע שזה ממש כמו הבן הפרטי שלי' אז, כן.

<שרית קיצוני: יש אחרים שהם לא סביבתיים.

<שרית קיצוני: אם הם יאכלו, השוק יגיע מיד.

<שרית קיצוני: אבל הבעיה היא הבעיה של הסביבתיים אלו שצריך לשמור עבורם.

יעקב מרגי: הצלחתם להביא את זה למודעות גבוהה ולשיתוף וערבות והדדית, ולמרות זאת את אומרת שיש תקלות.

<שרית קיצוני: בבית ספר יש פחות כי אני מנהלת של חטיבת ביניים.

<שרית קיצוני: בחטיבת ביניים מתחילים להבין שכדאי להגיד למישהו על העקצוץ הזה בפה.

<שרית קיצוני: אנחנו גם מנחים אותם.

<שרית קיצוני: אני מקבלת כל ילד עם הוריו לשיחה.

<שרית קיצוני: אנחנו מסכמים מה קורה במקרה שהוא רק חושד שמתחיל משהו.

יעקב מרגי: אבל את אימא לילד ויש לך מודעות גבוהה, אבל מנהל אחר או מנהלת אחרת?

<שרית קיצוני: היום המשרד התקדם מאוד ואני לא יודעת, אולי זה בעקבות הלחץ שהיה, ויש כבר הנחיות.

<שרית קיצוני: אני יכולה להגיד שבתפקידי בעמותה אני בעיקר מבקשת להפנות אליי מנהלים כי אני יודעת לדבר ברמת מנהל למנהל.

<שרית קיצוני: אני הדרכתי אישית למעלה מעשרים מנהלים שקלטו את הילדים האלה אליהם.

אורי מקלב: כהצעת ועדה אולי נציע להם לעשות ניסוי שבו במקום הניסוח שאת העברת, הייתי כותב:

אורי מקלב: בכיתה זו לא מכניסים מוצרי חלב בגלל ערבות הדדית או בכיתה זו לא מכניסים מוצרי חלב בגלל חברות אמיצה.

אורי מקלב: לעשות את זה בלשון קצת יותר חיובית ולא חל איסור, ואז יהיו אולי פחות פיקשושים.

אורי מקלב: קצת צרם לי העניין של "חל איסור", ויכול להיות שזה לא פועל טוב.

אורי מקלב: תעשו ניסיון ובואו נראה מה יקרה אז מבחינת הפיקשושים.

יעקב מרגי: מקלב, אני יודע שבדיני נפשות מחמירים.

יעקב מרגי: זה קוסמטיקה שיכולה רק לפגוע במקרה הזה.

יעקב מרגי: רבותי, אין לנו הרבה זמן ויש לנו עוד הרבה דוברים.

<שרית קיצוני: כמנהלת בית ספר שהיא אחראי לשלומם ולביטחונם של כל הילדים שהם נכנסים לשער בית הספר, וכך כל עמיתיי המנהלים, ונא לא לדבר סרה במנהלים כי האחריות שלנו היא מכאן ועד להודעה חדשה והאהבה לילדים היא גדולה מאוד אחרת לא היינו עושים את זה, אני צריכה לבקש מההורים להביא את המזרק שהוא מכשיר מציל חיים.

<שרית קיצוני: זאת אומרת, אני תלויה בהורים שלא תמיד הם מספיק מעורבים.

<שרית קיצוני: אני מבקשת ש - - -

יעקב מרגי: קורה.

יעקב מרגי: אני מכיר הורים ששלחו ילדים למעון ואפילו לא הודיעו שהם אפילפטיים מהחשש שלא יקבלו אותם.

<רויטל לן כהן: חשש אמיתי וממשי.

יעקב מרגי: בסדר, כולם אשמים חוץ מההורים.

יעקב מרגי: בסדר, מכיר את הגישה הזו גם כן.

<שרית קיצוני: העניין היחיד הוא שאנחנו המנהלים צריכים לקבל את - - -

יפעת שאשא ביטון: אין חובה של אפיפן בתוך בית ספר?

יפעת שאשא ביטון: לא, נכון?

<יצחק בן חמו: הגענו כבר לשבעה כובעים.

יעקב מרגי: בן חמו, היית למופת היום יחסית.

יעקב מרגי: אני מודיע שאני מאריך את הדיון ברבע שעה.

<שרית קיצוני: אומנם בחוזר מנכ"ל יש אישור שההורים חותמים שהם מאשרים בבית ספר לתת תרופות לילד והרופא של הילד חותם.

<שרית קיצוני: יש נוהל כזה, ולכן הצוות כן רשאי לתת תרופות.

<שרית קיצוני: אבל אני רוצה להדגיש שזה לא מוסדר.

<שרית קיצוני: אני אהיה הראשונה מן הסתם שאזריק לילד, או כל אחד מהמורים שלי.

<שרית קיצוני: אבל אנחנו לא מרגישים מגובים עד הסוף.

יעקב מרגי: תודה, הבנתי.

יעקב מרגי: לכן, צריך שולחן עגול.

יפעת שאשא ביטון: צריך להסדיר את זה.

יעקב מרגי: חברת הכנסת קארין אלהרר, בבקשה.

קארין אלהרר: תודה רבה לכם, יושבי הראש.

קארין אלהרר: קודם כל, קיומו של הדיון הזה וזה לא דיון ראשון.

קארין אלהרר: זה נושא חשוב.

קארין אלהרר: אני מתנצלת על האיחור.

קארין אלהרר: אני אתחיל בסוף.

קארין אלהרר: הסוף הוא שיש ילדים שיושבים בבית.

קארין אלהרר: אני מבינה שיש עומס על המערכות והתירוץ היהודי המסורתי הוא "היו חגים".

קארין אלהרר: אבל עדיין בקשות שהוגשו מחודש מאי או חודש אפריל וטרם קיבלו תגובה, אפילו לא תגובה של כן, לא, אולי, נראה, והורים שתקועים בבית עם הילדים.

יעקב מרגי: אין ספק.

יעקב מרגי: מאה בקשות לדיון בוועדת ערר זה לא עומס ולא כלום בזמן ששנת הלימודים נפתחה.

יעקב מרגי: אני חושב שמשרד הבריאות יכול לעשות הכול כדי לגמור.

יעקב מרגי: אני מבקש לקבל ממך עד סוף הדיון התחייבות של זמן מתי דנים בכל הוועדות.

<יצחק בן חמו: סליחה, חבר הכנסת מרגי.

<יצחק בן חמו: כשאנחנו הגשנו את העררים לא קיבלנו תשובה, או אם יש חלק שקיבלו תשובה או לא.

<יצחק בן חמו: כשכבר הגשנו את הבג"צ בדיון הראשון הוא חייב אותם שנגיש עררים ושנקבל תשובה מידית.

<יצחק בן חמו: עד לרגע זה אף אחד לא קיבל.

יעקב מרגי: לא יכול להיות.

יעקב מרגי: מה, משרד הבריאות עושה בזיון בית משפט?

<יצחק בן חמו: אני חוזר עוד פעם, יעקב - - -

יעקב מרגי: היא תיתן לנו התחייבות.

יעקב מרגי: איציק, לא דיברתי ברור אליה?

<יצחק בן חמו: - - - נתן להם הוראה שיתנו לנו תשובות מידיות.

<יצחק בן חמו: עד רגע זה – אה, אולי במייל קיבלתי, אני לא יודע – אבל עד לרגע זה לא קיבלנו תשובות.

יעקב מרגי: איציק, תודה.

<יצחק בן חמו: עירית יכולה להעיד על זה.

<יצחק בן חמו: היא פה, הנה - - -

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: היא נתנה לך רשות להערה קטנה, לא לנאום.

קארין אלהרר: אני חושבת שהדברים חמורים פי כמה כשאנחנו גם רואים מקרים שקציני או קצינות ביקור סדיר מתקשרות להורים, וראיתי מקרים.

קארין אלהרר: אם לא הייתי רואה מקרים שקציני ביקור סדיר הגישו גם כתבי אישום נגד הורים כי הם מבצעים את תפקידם, כנראה שלא הייתי אומרת שום דבר.

קארין אלהרר: אבל העובדה שהורה מקבל טלפון מקצין ביקור סדיר ומאיים עליו לפעמים במרומז, לפעמים באופן גלוי: אני יכול להגיש נגדך כתב אישום.

קארין אלהרר: הדבר הזה הוא לא תקין, בטח שהדבר לא תלוי בהורים.

קארין אלהרר: אני רוצה לומר משהו לגבי סייעות באופן כללי, וזה נכון גם לגבי סייעות לילדים אלרגניים.

קארין אלהרר: אני מכירה את הגישה של משרד החינוך והבריאות, אבל בעיקר של משרד החינוך, שאומרים: אנחנו רוצים לייצר ילדים עצמאיים.

קארין אלהרר: אגיד לכם, ואמרתי זאת בהזדמנות קודמות ואני חוזרת על זה גם הפעם, זו טענה שהיא לא פחות ממרושעת.

קארין אלהרר: אין הורה בישראל שלא רוצה לראות את הילד שלו עצמאי ומתפקד לבד.

קארין אלהרר: אין כזה הורה, אני לא מכירה אותו.

קארין אלהרר: אם תגישו אותו מולי כנראה אבדוק כזה, אין.

יעקב מרגי: יש יוצאים מהכלל.

קארין אלהרר: לא, אין כזה הורה.

קארין אלהרר: ההורה היה שמח שהילד שלו ילך וישחק, וגם אם ילד שיריב אתו ישפריץ עליו בקבוק אקטימל לא יקרה לו שום דבר.

קארין אלהרר: הוא היה רוצה את זה, אבל זה לא קורה.

קארין אלהרר: לא הבנתי איפה הבעיה.

קארין אלהרר: האם הבעיה היא בתקציב?

קארין אלהרר: האם הבעיה היא בעצמאות שהם רוצים?

קארין אלהרר: לא הבנתי זה נופל.

יעקב מרגי: איפה מותחים את הקו?

קארין אלהרר: אני אומר לך.

קארין אלהרר: ראשית, זה תלוי בדרגת החומרה של האלרגיה .

קארין אלהרר: למשל, אם מדובר בילד שרק אם הוא יאכל משהו וזה לא כל כך חמור אצלו.

קארין אלהרר: יש מומחים לעניין ויש חוות דעת רפואיות שהן טובות יותר, אני לא אלרגולוגית, עם כל הכבוד לחוות דעת פדגוגיות.

קארין אלהרר: אני מתנצלת, זה לא מפחיתות כבוד.

קארין אלהרר: אבל כל אחד עם המומחיות שלו.

יעקב מרגי: בשולחן העגול יישבו כל המומחים.

יפעת שאשא ביטון: אבל משרד הבריאות קובע.

קארין אלהרר: משרד הבריאות, עם כל הכבוד, ואני אומר את העניין הזה של המזרק, כולנו יכולים לספר לעצמנו את הסיפור שאם תהיה סייעת הכול יהיה בסדר.

קארין אלהרר: ואם בסוף לא הסייעת ולא המורים ולא אף איש צוות יכול להזריק לילד, דעו לכם, דמם של הילדים האלה בראשם של כולם.

קארין אלהרר: תודה.

יעקב מרגי: תודה, אני חושב שהדברים מדברים בעד עצמם.

יעקב מרגי: יו"ר ועדת החינוך בלשכת עורכי הדין, בבקשה.

<אראל גלבוע: תודה.

<אראל גלבוע: כמה נקודות: אחת, אי-אפשר כאן להטיל על מורים וגננות את האחריות, אלא אם תחייבו ותדאגו לתקצוב כמובן ומשרד החינוך שכל מורה יעבור קורס רציני של הגשת עזרה ראשונה, כולל העניין הזה וריענון כל שנה, אחרת אסור להטיל עליהם את החובה הזו.

<אראל גלבוע: צריך להגן גם על זכויות של עובדים.

<אראל גלבוע: שתיים, נושא הגיל.

<אראל גלבוע: בישראל מתחת לגיל תשע אסור לילד לחצות את הכביש לבד.

<אראל גלבוע: בדקתי את החוק באנגליה.

<אראל גלבוע: באנגליה ילד שחוצה את הכביש לבד מתחת לגיל 12 הוריו צפויים לעמוד לדין פלילי, בסקוטלנד גיל 11.

<אראל גלבוע: כלומר, ילד אינו יכול מבחינה התפתחותית להיות עצמאי, ובטח לא במקרה כזה בגיל שמונה.

<אראל גלבוע: אני פשוט מתפלא על משרד החינוך.

<אראל גלבוע: בנקודה הזו חייבים להעלות את הגיל.

יפעת שאשא ביטון: למען ההגינות, משרד הבריאות קובע.

<אראל גלבוע: סליחה שאמרתי משרד החינוך, התכוונתי משרד הבריאות.

<אראל גלבוע: דבר נוסף, נדהמתי לשמוע שרק 5% מהעררים מתקבלים.

<אראל גלבוע: דווקא כמי שבדק נושא ערעורים ועררים אני לא שמעתי על שום תחום שבו יש אחוז כל כך נמוך של עררים שמתקבלים.

<אראל גלבוע: אנחנו מקבלים כאן רושם נוסף, וסליחה, אני לא אוהב לומר את זה - -

יעקב מרגי: אם אתה לא אוהב למה אתה אומר?

<אראל גלבוע: - - אבל יש כאן סוג של אטימות של משרד הבריאות עם קווים חדים מעל גיל מסוים אין ליווי, והקריטריונים מאוד נוקשים יתר על המידה.

<אראל גלבוע: דבר נוסף, אנחנו במדינת ישראל אלופי העולים בבזבוז תקציב שעובר לידי קבלני כוח אדם במקום העסקה ישירה של סייעות, מלווים אישיים, איך שנקרא לזה.

<קריאה: גם אחיות.

<אראל גלבוע: אחיות כבר לפחות במחוז אחד הוחזרו למשרד החינוך וזה ניסוי.

<אראל גלבוע: העניין הזה שהוא שפיכת תקציבים סתמית, העסקה ישירה תהיה יותר יעילה.

<אראל גלבוע: דבר אחרון, חוץ ממשרד הבריאות אנחנו מדברים על ביזור מטורף של סמכויות.

<אראל גלבוע: משרד העבודה והרווחה על מעונות יום, רשויות מקומיות על צהרונים בבתי ספר.

<אראל גלבוע: צריך למצוא מסגרת שתאחד את זה.

<אראל גלבוע: תודה.

יעקב מרגי: זה לא הזמן, תודה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת מקלב, בבקשה.

אורי מקלב: תודה לרבה לשני יושבי-הראש, וטובים השניים מן האחד.

אורי מקלב: הנושא הזה הוא באמת חשוב מאוד.

אורי מקלב: יש חשיבות בעצם קיום הדיון.

אורי מקלב: לא פעם פנו אליי הורים שיש להם הרגשה שלא מספיק מודעים למה שהילדים וההורים עוברים.

אורי מקלב: אומרים רגישות ומדברים על אלרגיה, אבל המונח הוא מעט מדי משום שיש כאן שאלה של חיי הילד יום יום ושעה שעה.

אורי מקלב: ההורים נמצאים במתח.

אורי מקלב: בעבר היה לי עוזר שבתו שהיתה בגן היתה רגישה.

אורי מקלב: זה ליווה אותם כל היום, הם נמצאים במתח במשך כל היום סביב העניין וכל דבר מזכיר גם לאימא וגם לאבא.

אורי מקלב: יש להם הרגשה שיכול להיות שאנחנו לא שותפים מספיק במה שהם עוברים.

אורי מקלב: מעבר לזה, גם לילד מבוגר לא קל להתמודד עם הדבר הזה כי הוא מרגיש שהוא נהפך לנטל על הכיתה ועל החברים שמסביב שכועסים.

אורי מקלב: כשמדובר בילד חולה והוא לא מרגיש טוב יש עניין של רחמנות.

אורי מקלב: יש לא מעט בעיות סביב הרגישויות האלה.

אורי מקלב: אנחנו קוראים להן רגישויות, אבל הן הרבה מעבר לכך.

אורי מקלב: לכן, עצם קיומו של הדיון הזה הוא חשוב.

יעקב מרגי: נמאס לי לקיים דיונים על עצם קיומם.

יעקב מרגי: הפעם החלטתי שאני הולך - - -

<קריאה: שאנחנו הולכים לטפל בזה סופית.

אורי מקלב: ודאי, כן – נכון.

אורי מקלב: אנחנו צריכים לדעת שזה לא פינוקים כפי שאולי אמרו את זה, וזה לא אקסטרות, אלא זו שאלה קיומית עבור הילד ויש חשש אמיתי לחיי הילדים.

אורי מקלב: פעמיים פינו את הילדה של העוזר שלי לטיפול נמרץ.

אורי מקלב: בא אליי הורה שהיתה לו בעיה עם סייעת בגלל ועדת הערר שהוזכרה כאן שלקח זמן ולא נתנו, וזאת בשעה שאח של האימא נפטר בבית ספר תיכון בגלל שהוא אכל משהו בבית ספר תיכון ונפטר.

אורי מקלב: היה מדובר ברגישות משפחתית חזקה מאוד לחלב שעברה, ויש בזה דרגות.

אורי מקלב: עם כל הזהירות ועם כל המודעות הבחור הגדול נפטר בגלל חוסר יידע על משהו.

אורי מקלב: אדוני, אני פונה אליך לגבי הדבר הבא במסגרת השולחן העגול וזה עניין הארוחות שמקבלים בצהרונים.

אורי מקלב: התמ"מ מספק את הארוחות האלה לבעלי רגישות וזה טוב למי שמסתפק בכשרות רגילה.

אורי מקלב: אבל משפחות שנדרשות לכשרות מיוחדת לא מקבלות שום מענה.

אורי מקלב: יש מספר גדול מאוד, אבל המספר הוא לא משנה וצריך להתייחס גם אם מדובר רק במשפחה אחת.

אורי מקלב: אם יש אפשרות עם קצת מאמץ וקצת רצון טוב בשולחן עגול לפתור את הבעיה הזו ולהבין מה הילד הזה עובר כשאין לו את זה.

אורי מקלב: בצליאק יש את הדבר הזה.

יפעת שאשא ביטון: זה בעיקר לגבי ילדי הצליאק שלא מקבלים מענה בתוך בתי הספר.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: רויטל, בבקשה.

<רויטל לן כהן: תודה רבה, אדוני.

<רויטל לן כהן: רויטל לן כהן, עורכת דין, קואליציית הורים לילדים עם מוגבלויות.

<רויטל לן כהן: אני ממש בנקודות: אחד, אני רוצה להגיד לגבי הנושא הזה של הפער בין הדברים שנשמעים פה או נשמעים בדיונים ומה שקורה בשטח.

<רויטל לן כהן: בשטח, אני אומרת את זה בביטחון מלא, אולי למעט מקרים בודדים של מישהי שפשוט שמכירה את זה מעצמה, אין הנחיה של הצוותים, בוודאי שאין אכיפה.

<רויטל לן כהן: אין ניקיון מבחינת אלרגנים בתוך מסגרות החינוך.

<רויטל לן כהן: פשוט אין, נקודה.

<רויטל לן כהן: חלק מהעניין זה המנהלים שאומרים: אני לא יכול לריב עם ההורים או אני לא יכול להגיד לילד מה לאכול.

<רויטל לן כהן: זה לא רק מה שנכנס לתוך בית הספר, האם הם מכניסים אלרגניים.

<רויטל לן כהן: כי ילד שרגיש מאוד, אם חבר לכיתה אכל בבוקר קורנפלקס עם חלב ולא שטף ידיים או זה נגע לו בבגדים, הוא לאורך כל היום מסכן את הילד האחר.

<רויטל לן כהן: לגבי ההבחנה בין הילדים, ופה זה היה מאוד נכון, אנחנו צריכים להבין שיש פתרונות, ושאפשר להרחיב את סל הפתרונות.

<רויטל לן כהן: זה נכון ורצוי.

<רויטל לן כהן: אגב, אפילו הסקירה שנעשתה במסגרת הכנסת בנושא האחיות קבעה מחדש שהאחיות היו גם יותר זולות וגם יותר יעילות.

<רויטל לן כהן: זאת אומרת שאם נחזיר את האחיות זה יהיה מצוין ואנחנו נוכל להרחיב את המענים לחלק מהילדים.

<רויטל לן כהן: אנחנו חייבים לזכור שיש קבוצה של ילדים שכן צריכים את הסיוע האישי.

<רויטל לן כהן: לגבי נושא האחריות – אנחנו בקואליציה שלנו קוראים לזה ענף חדש באולימפיאדה: זריקת אחריות למרחוק.

<רויטל לן כהן: זה מה שאנחנו רואים פה: זה לא אני, זה משרד הבריאות.

<רויטל לן כהן: זה לא אני, זה ארגון המורים, זה הסתדרות המורים, זה הגננות.

<רויטל לן כהן: בשורה האחרונה בקצה של שרשרת המזון הזאת יושב ילד ויושב הורה שאף אחד לא לוקח אחריות על מצבם.

<רויטל לן כהן: אם הילדים האלה כפופים לחוק חינוך חובה ואם ההורים האלה מחויבים לשלוח את הילדים לבתי הספר לא יעלה על הדעת שבתי הספר – קרי, מערכת החינוך, קרי, משרד החינוך – לא ייקח אחריות ויגיד: האחריות זה לא אני, אני לא יכול להכריח את ההוא, אני לא יכול להכריח את הזה, הנוהלים זה לא אני, זה לא ההוא.

<רויטל לן כהן: יש חוק חינוך חובה.

יפעת שאשא ביטון: מה שיפה זה שמדברים על ערבות הדדית עד שזה מגיע למקום מסוים.

<רויטל לן כהן: לגמרי.

<רויטל לן כהן: אדוני, הנושא של הקשר הזה בין בשלות לבין יכולת טיפול לא רק במקרים של התקף אלא גם הילד לא יכול לקחת אחריות על מאות ילדים אחרים בבית הספר.

<רויטל לן כהן: לגבי אנטגוניזם שעלה פה – הרבה פעמים את האנטגוניזם יוצרים - ולא נעים לי להגיד, אולי לא אצלנו, באמת באזור השרון הגישה היא אחרת, אבל מגיעים לקואליציה ילדים מכל הארץ - מי שיוצר את האנטגוניזם בדרך כלל זה מנהלי בתי הספר שלא רוצים להיות הרעים אז הם משסים את ההורים אחד בשנה.

<רויטל לן כהן: מה שקורה אחר כך זה שגם הילדים שניזונים בבית משסים ילד בילד.

<קריאות: אז היא אמרה, זה הכי גרוע.

יעקב מרגי: ראיתי את התגובות המהירות, תודה.

יעקב מרגי: משפט אחרון.

<רויטל לן כהן: חברת הכנסת קארין אלהרר היתה מי שייצגה את התובעים בעתירה מינהלית 1214/08 בנושא של סייעת אישית בחינוך המיוחד.

<רויטל לן כהן: אומנם דובר שם על החינוך המיוחד, אבל האמירה של בית המשפט היתה מאוד ברורה: לא יעלה על הדעת בילדים שיש להם צרכים מיוחדים שמשרד החינוך יקבע מסמרות באיך צריך להתנהל איתם.

<רויטל לן כהן: כל מקרה צריך להישקל לגופו.

<רויטל לן כהן: מה שקורה זה ביזיון בית משפט.

יעקב מרגי: תודה, תשאירו משהו לשולחן העגול.

יעקב מרגי: עו"ד משה יפה, בבקשה.

<משה יפה: שלום לכולם, שמי משה יפה.

<משה יפה: אני אבא לילדה בת ארבע והיא בגן.

<משה יפה: היא גם אלרגנית לסויה, ביצים, חלב, אגוזים, ולכל הבא ליד, הכול חוץ מבוטנים.

<משה יפה: היא גם חולה במחלה אלרגנית בוושט, Eosinophilic Esophagitis.

<משה יפה: אני מברך על כל הנושא הזה, אבל יש כמה נקודות חשובות שבכל הטררם הזה של הסייעת אף אחד לא מכיר אותן ובעזרת השם השבוע יוגש בג"צ בנושא.

<משה יפה: אחת, הנושא הזה שלילדים עם אלרגיה לאגוזים אין פתרון במערכת החינוך.

יעקב מרגי: בעזרת השם ובג"צ לא הולך ביחד.

יעקב מרגי: בעזרת הבג"צ אולי, אבל לא בעזרת השם.

<משה יפה: לילדים עם אלרגיה לאגוזים אין פתרון במדינת ישראל כשהם רוצים אוכל לצהרון.

<משה יפה: ילדים מקבלים אוכל בצהרון כשלסויה, לצליאק ולחלב יש פתרון, אבל לאגוזים אין.

<משה יפה: למה?

<משה יפה: ככה.

<משה יפה: לבוטנים גם לא, אבל לא ידעתי את זה.

<משה יפה: התשובה שמקבלים היא: ככה.

<משה יפה: מכתבים שנשלחו על ידי גם למשרד החינוך ולמשרד הבריאות, התעלמות מוחלטות.

<משה יפה: לילדים אין מסגרות אז תשלחו אותם הביתה בצהרון, אנחנו לא יכולים להאכיל אותם או תביאו את האוכל מהבית.

<משה יפה: אבל לכולכם ברור מה קורה לילד שמביא אוכל מהבית כשכולם מקבלים ארוחות אחרות.

<משה יפה: זה סוגיה שצריך להתייחס אליה.

<משה יפה: שנית, לגבי מה שהורים אמרו פה – מצד אחד, החלום היפה הזה זה שאין כניסה למאכלים כאלו וכאלו.

<משה יפה: אבל אני יכול להביא דוגמה מהבת שלי.

<משה יפה: הדבר היחיד שהבת שלי יכולה לאכול זה חמאת בוטנים.

<משה יפה: אין לי שום דבר לשים לה בסנדוויץ' חוץ מחמאת בוטנים, ולאותו גן הגיע ילד שאלרגני לבוטנים.

<משה יפה: זאת אומרת, מה עושים?

<משה יפה: אם עכשיו עושים איסור מוחלט על אלרגיה לבוטנים אין לילדה שלי מה לאכול, והוא יכול רק אגוזים.

<משה יפה: זה לא עובד בפרקטיקה.

יעקב מרגי: במקרים האלה אנחנו נעזרים בסטטיסטיקה, אין מה לעשות.

יעקב מרגי: בסוף יפיל את כולם בין הכיסאות.

יעקב מרגי: תודה שתרמת לנו.

יעקב מרגי: עיריית חיפה בבקשה תציגי את עצמך.

יעקב מרגי: יש לך דקה.

יעקב מרגי: נתתי לך רשות דיבור בגלל שטרחת והגעת מחיפה, לא בגלל ראש העיר שלך.

יעקב מרגי: הוא לא רגיש.

יעקב מרגי: אולי הוא לא רגיש לבוטנים, אבל הוא לא רגיש גם לדברים אחרים.

יפעת שאשא ביטון: לא נערבב פוליטיקה.

יעקב מרגי: לא פוליטיקה, זה ילדים במערכות החינוך.

<לילי הרטמן קוגן: שלום, אני לילי הרטמן קוגן, מנהלת החינוך המיוחד בעיריית חיפה.

<לילי הרטמן קוגן: בין היתר, אני אחראית גם על הגשת בקשות לילדים עם בעיות רפואיות.

<לילי הרטמן קוגן: רק לסבר את האוזן, בעיריית חיפה בשלוש השנים האחרונות מספר הילדים הכפיל את עצמו.

<לילי הרטמן קוגן: יש לנו השנה 70 ילדים אלרגיים.

<לילי הרטמן קוגן: אני גם מאוד מזדהה עם מה שאמרה חברת הכנסת ביטון לגבי העלאת נושא המודעות בקרב הצוותים החינוכיים והמנהלים כי פונים אליי המון מנהלים מהשטח ובאמת צועקים לי בקיץ ומבקשים עזרה: יש לנו ילד אלרגי ומה עושים אתו עכשיו?

<לילי הרטמן קוגן: הם לא יודעים איך להתנהל.

<לילי הרטמן קוגן: אני רוצה להעלות דבר נוסף שאנחנו נתקלים בו הרבה אצלנו וזה לגבי מסגרות ההמשך, הצהרונים והמועדוניות, ששם אף אחד לא מוכן לקחת אחריות על עצמו ולא מקבלים את הילדים האלה במועדונית.

<לילי הרטמן קוגן: יש לנו מכתב תביעה מהורים כבר עכשיו שמישהו חייב לקחת את האחריות.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: יש לנו כאן עכשיו אימא לילדה שלא פקדה מסגרת חינוכית.

<סיגל קדוש: הילדה נמצאת פה מולך.

יעקב מרגי: בבקשה.

יעקב מרגי: גם בפעם שעברה היית ודיברת אתנו.

<סיגל קדוש: היא רוצה לספר על הצער שכרוך בזה שהיא נמצאת בבית ולא יכולה ללכת.

<סיגל קדוש: אנחנו ניתן לה את זכות הדיבור.

יעקב מרגי: אז מי מלמד אותה?

<קריאה: כולנו עושים רוטציה.

<סיגל קדוש: אתה רוצה לדעת מה היא עשתה כל החופש?

<סיגל קדוש: היא תענה לך.

<סיגל קדוש: מה עשית כל החופש?

<נועה קדוש: הייתי בבית ועשיתי שיעורי בית.

<סיגל קדוש: תודה רבה.

<סיגל קדוש: הבנת?

<סיגל קדוש: אנחנו כל היום יושבים ומכינים שיעורי בית.

<סיגל קדוש: היא צריכה ללמוד גם מה שהם לומדים בכיתה וגם לעשות את שיעורי הבית בו זמנית.

<סיגל קדוש: עוד מעט אני צריכה לפרוש ולהתפטר מהעבודה ולהיכנס למעגל האבטלה שזה גם יעלה לקופת המדינה.

<סיגל קדוש: אז או פה או שם.

יעקב מרגי: בבקשה.

<נועה קדוש: אני נועה, בת שמונה.

<נועה קדוש: סובלת מאסטמה ומאלרגיה לחלב.

<נועה קדוש: כמו שסיפרתי בוועדה הקודמת, מתחילת השנה אני לא פוקדת את בית הספר כי אין לי סייעת השנה.

<נועה קדוש: בבית הספר שלי אוכלים חלב בכל מקום ועבורי ללא הסייעת זה סכנת חיים של ממש.

<נועה קדוש: היום כל חבריי חזרו לבית הספר ואני לא.

<נועה קדוש: אני פה היום כדי לספר לכם כמה זה קשה לי.

<נועה קדוש: קשה לי לשמוע את ההסעה עוברת בבוקר כשאני נשארת מאחור.

<נועה קדוש: קשה לי כי אני לא מרגישה תלמידה, קשה לי כי אני לא לומדת ולא משחקת עם חבריי לכיתה.

<נועה קדוש: קשה לי להשלים את כל החומר החסר ואת שיעורי הבית.

<נועה קדוש: קשה לי כי אני שונה משאר הילדים, קשה לי לראות את ההורים שלי נלחמים בשבילי כל הזמן.

<נועה קדוש: קשה לי שלאף אחד בממשלה לא אכפת ממני ומהילדים האלרגיים למזון.

<נועה קדוש: קשה לי כי אני ממש לא מבינה איך אפשר לשכוח שאני ואחרים כמוני זכאים לחינוך כמו כולם.

<נועה קדוש: למרות שאני עדיין ילדה אני יודעת דבר אחד – שקיימת בעיה כי הרבה ילדים והורים לא יודעים על אלרגיות על מזון.

<נועה קדוש: צריך ללמד את כולם על זה, גם את המורים בבית הספר שלי ושל אחרים כי אם לא ילמדו אותם לעולם לא נהיה בטוחים.

<נועה קדוש: גם אני יודעת שייקח זמן עד שזה יקרה, ולי ולחבריי אין סבלנות לחכות כי אנחנו רוצים לחזור ללימודים כבר.

<נועה קדוש: אני באתי לפה היום כדי לבקש מהם להחזיר לנו את הסייעות כדי שנוכל לחזור לספסל הלימודים כבר מחר, תודה.

יעקב מרגי: שמעתם, משרד החינוך, משרד הבריאות?

אורי מקלב: כנראה שבבית מלמדים ולומדים טוב.

אורי מקלב: תראה איזה יופי.

יעקב מרגי: אתה לא רוצה שאני אמליץ המלצות?

יעקב מרגי: רבותי, זמן הארכות אזל ויש לי עוד עשרים דוברים.

יעקב מרגי: אני מתנצל מראש בפני אלה שנרשמו.

יעקב מרגי: בסך הכול, שמענו את הדברים.

יעקב מרגי: לא שחידשתם לנו משהו.

<ארז סיני: כבוד היושב-ראש, לא שמעתם את כל הדברים.

יעקב מרגי: רגע, מותר לך לחלוק עליי.

יעקב מרגי: מבחינתי, לא חידשתם כלום, ולא שאני מזלזל כי הדיונים היו.

יעקב מרגי: זה אותם קולות ואותן אמירות ואותה זעקה.

יעקב מרגי: מבחינתי, היה צורך בדיון הזה כדי לומר את האמירה המפורשת שזהו, אנחנו לא מקיימים יותר דיוני סרק.

יעקב מרגי: זה דיון הסרק האחרון שיהיה בוועדה.

יעקב מרגי: אני וחבריי לוועדה – ואני מקדם בברכה גם את חבר הכנסת פורר – מחויבים.

יעקב מרגי: אומרת לי יפעת שגם היא וחבריה לוועדה לזכויות הילד מחויבים.

יעקב מרגי: אנחנו נכנס את השולחן העגול.

יעקב מרגי: השולחן העגול יוביל למסמך מוסכם.

יעקב מרגי: לא יהיה בו אופטימום לכל ההורים, אבל הוא יהיה מוסמך, מקצועי, שגם ההורים ישמעו שהדברים נקבעו.

יעקב מרגי: ישמעו את אנשי המקצוע כאן.

יעקב מרגי: יאמרו את מה שיש בליבם לאנשי המקצוע.

יעקב מרגי: כשאני אומר "אנשי מקצוע" זה כולל רפואיים, כולל פדגוגיים, כולל הכול.

יעקב מרגי: הם ישבו סביב שולחן עגול אחד על מנת לתת מענה שממנו יצא מסמך מחייב, אם באמצעות חקיקה, אם באמצעות חוזר מחייב של משרד החינוך.

יעקב מרגי: אני לא רוצה לקיים דיונים נוספים מעבר לאשרור המסמך הזה בוועדה.

יעקב מרגי: למרות שהארכתי את הדיון הזה על חשבון הדיון הבא, יש לי את מיכל מנקס מהשלטון המקומי ואת הבחור שהרים את היד ונרשם.

יעקב מרגי: איציק בן חמו, בבקשה, שלושה משפטים אם יש לך את הכישורים.

יעקב מרגי: אני מתפלא שיש לך עוד מה לומר אחרי האמירה שלי.

<יצחק בן חמו: שלושה משפטים.

<יצחק בן חמו: קודם כל, שלום ליושב-ראש הוועדה ולחברת הכנסת שאשא.

<יצחק בן חמו: אני שמעתי פה מלא דברים וכל מיני הערות, וזה אמר כך, וזה אמר כך, וזה אמר כך.

<יצחק בן חמו: בשורה התחתונה אין לנו פתרון.

<יצחק בן חמו: כשאנחנו היינו פה בסוף 2014, ישבנו שם בחדר הישיבות, אם אתה זוכר, חבר הכנסת מרגי - -

יעקב מרגי: אני ב-2014 לא הייתי שם.

<יצחק בן חמו: - - ואמרנו והתרענו והדגשנו שעוד שנה תעבור ועוד שנה תעבור ושום דבר לא זז.

יעקב מרגי: אז הצהרתי: זהו, לא יהיה יותר.

<יצחק בן חמו: השאלה היא מתי יהיה הפתרון.

<יצחק בן חמו: אנחנו רוצים פתרון, אנחנו לא רוצים כלום.

<יצחק בן חמו: אני רוצה שאנשים יחזרו לבית הספר.

<יצחק בן חמו: כמו שאני אמרתי בכל אמצעי התקשורת, אני דואג לבן שלי יואב ולכל הילדים האלרגיים גם אם אני לא יודע מה יקרה, גם אם אני אצטרך להילחם רק בשבילם.

<יצחק בן חמו: אנחנו, החבר'ה פה שהגענו והעתרנו לבג"צ, מהיוזמים, אני אומר קבל עם ועדה: אני רציתי לצאת לשביתת רעב.

<יצחק בן חמו: אם לא היא, אני הייתי היום לא פה.

<יצחק בן חמו: אני לא הייתי פה היום.

יעקב מרגי: אני מודה לה ו - - -

<יצחק בן חמו: אני אומר לך דבר אחד פשוט, לא יכול להיות שוועדה ועוד ועדה ועוד ועדה ועוד 45 יום - - -

יעקב מרגי: שולחן עגול לא של הוועדה.

יעקב מרגי: תודה.

<יצחק בן חמו: לא סיימתי, רגע.

<יצחק בן חמו: יש עוד משפט אחד, עשיתי שניים.

<יצחק בן חמו: לא יכול להיות שאין פתרון.

<יצחק בן חמו: צריך פתרון שאלה יזיזו טיפה את האגו, ואלה יזיזו את האגו, ואני לא רוצה להזכיר שמות.

<יצחק בן חמו: אנחנו רוצים להגיע לשביל הזהב.

יעקב מרגי: אנחנו נגיע אליו.

<יצחק בן חמו: אני מפסיד עבודה, אני לא- - -

יעקב מרגי: זה השולחן העגול, נקודה.

יפעת שאשא ביטון: זה המטרה, איציק.

יפעת שאשא ביטון: לשם אנחנו מכוונים.

<יצחק בן חמו: אבל לא בעוד חצי שנה.

יעקב מרגי: אני אתן לוחות זמנים.

יעקב מרגי: בבקשה.

<ארז סיני: קודם כל, תודה רבה על רשות הדיבור.

יעקב מרגי: אבל בתנאי אחד, רק מה שלא נאמר.

<ארז סיני: אני אבא לילד בן שנתיים ואני גר בחולון.

<ארז סיני: התבקשתי על ידי משרד הרווחה לרשום את הילד לגן שמפוקח על ידי משרד התמ"ת, או חינוך או עבודה – אני לא זוכר בדיוק.

<ארז סיני: אני קצת נרגש, סליחה.

<ארז סיני: עשיתי מה שביקשו ממני.

<ארז סיני: רשמתי את הילד.

<ארז סיני: מחודש יוני ביקשתי בקשה לסייעת לילד שלי שהוא עם אלרגיה קשה לאגוזים, סכנת חיים, מכתב מרופא השגחה צמודה 24 שעות.

<ארז סיני: קיבלתי 12 שעות שבועות.

<ארז סיני: זאת אומרת, זה שעה בבוקר ושעה בצהריים.

<ארז סיני: אם חברת הכנסת אמרה שהיא לא מכירה דבר כזה אז אני יכול להראות לך מסמך.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מכירה?

יפעת שאשא ביטון: אני ציינתי את זה שהם מקבלים רק עשר עד שתים-עשרה שעות וזה שערורייה.

<ארז סיני: אז סליחה שלא הבנתי את זה.

<ארז סיני: זאת אומרת, סייעת בבוקר לשעה וסייעת בצהריים לשעה.

יפעת שאשא ביטון: אגב, זה במקרה הטוב.

<ארז סיני: הילד כרגע בבית.

<ארז סיני: אני רוצה לדעת.

<ארז סיני: משרד הרווחה כל הזמן, וגם כבוד חבר הכנסת חיים כץ מעורב, אומרים לי: מטפלים, מטפלים, מטפלים, מטפלים, מטפלים.

<ארז סיני: אני רוצה לדעת מה אני צריך לעשות כדי לקבל שהילד הזה יהיה במסגרת, זה מה שאני רוצה לדעת.

<ארז סיני: לגבי הסייעת - - -

יעקב מרגי: אדוני, עצור, עצור.

יעקב מרגי: הדיון נגמר, אני לא יכול.

יעקב מרגי: יש גבול, אני לא יכול למתוח.

יעקב מרגי: הדיון היום הוא לא מלידה ועד שלוש, נקודה.

יעקב מרגי: טוב שהצפת את הבעיה.

יעקב מרגי: חברת הכנסת שאשא ביטון - - -

יפעת שאשא ביטון: אני אומר את זה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מיכל מנקס מהשלטון המקומי.

<מיכל מנקס: קודם כל, אני רוצה להתנצל אם פגעתי במי מאנשי ההוראה בדבריי.

<מיכל מנקס: זה הקפיץ אותי האבסורד של קצין ביקור סדיר שצריך לתבוע הורים שגם אני במקומם לא הייתי שולחת את הילד.

<מיכל מנקס: אז סליחה אם דבריי פורשו לא נכון.

<מיכל מנקס: בנוגע לביטוח עלתה פה שאלה.

<מיכל מנקס: כל התלמידים מבוטחים.

<מיכל מנקס: גם הילדים האלרגיים מבוטחים, אלא שמדובר בכיסוי לתאונות אישיות ואלרגיה אינה תאונה או התקפה אלרגית.

<מיכל מנקס: על כן, אי-אפשר לתבוע את הביטוח - - -

יעקב מרגי: כך הבנו, רק הצגת את זה יותר - - -

אורי מקלב: למעשה, אין כיסוי.

אורי מקלב: מה זה משנה למה?

יעקב מרגי: רבותיי, כך הובן.

יעקב מרגי: רק ניסחת את זה בצורה יותר ברורה.

<מיכל מנקס: אני רוצה להמשיך ולברך על אותו שולחן עגול, אלא שמדובר בטווח הרחוק.

יעקב מרגי: לא, הטווח הקרוב.

יפעת שאשא ביטון: לא, יהיה לוח גאנט ברור.

<מיכל מנקס: כדי שהילדים יהיו בבית הספר מחר, אני אומרת משהו שהוא נגד האינטרס לכאורה הכלכלי של הרשויות המקומיות או של כולם, אבל אנחנו כאן כולנו רואים את טובת הילד קודם, אני מציעה שתצא פה הנחייה, אני מניחה שאפשר יהיה, לתוספת תקציבית של הילדים שקיבלו בכיתה ב' סייעת צמודה או החרגה שתקבע על ידי משרד הבריאות.

<מיכל מנקס: אבל הורה לא סתם לא שולח ילד לבית הספר כי הוא חושש, כי הוא טיפה רגיש מדי.

יעקב מרגי: אם אוציא הנחייה שהשלטון המקומי יממן את כיתה ג' ולא המשרד, היית מקבלת את זה בהבנה?

<מיכל מנקס: לא, סליחה - - -

יעקב מרגי: אז מה?

יעקב מרגי: איזה אמירה?

יעקב מרגי: יש רשויות שכן מממנות ויש רשויות שלא.

יעקב מרגי: גברתי, את מפריעה לי.

<מיכל מנקס: אני רוצה לענות לשאלתך.

<מיכל מנקס: לא יכול להיות שאני באה ואומרת: כולנו נותנים יד, כולל 25% מעלות הסייעת של הרשות המקומית - - -

יעקב מרגי: אני מוכן לקחת את הצעתך ולקרוא לשלטון המקומי יחד עם משרד החינוך ביחד לתת מימון, לתת פתרון, עד לסיכום השולחן העגול.

<מיכל מנקס: כך אמרתי, אבל בחלק היחסי של כולם.

יעקב מרגי: אוקי, תודה.

אורי מקלב: יודעים כמה ילדים בגיל בית ספר נשארים בבית כמו - - -?

נורית קורן: זו שאלה ששאלנו, לא קיבלנו תשובה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו שאלנו כמה ילדים נשארים בבית בשל בעיה של אלרגיה, אנחנו ביקשנו.

נורית קורן: אין, לא קיבלנו.

יעקב מרגי: אני מבקש לקבל את הנתונים שביקשתי לפי האלרגיות.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לבקש כאן ועכשיו, מעבר לעניין של השולחן העגול, שמשרד הבריאות יטפל מחר בבוקר בנושא של ועדות ערר.

יפעת שאשא ביטון: הילדים האלה צריכים לקבל מענה.

יעקב מרגי: לא, אני רוצה לקצובת זמן.

נורית קורן: תיתן להם שבועיים, לא יותר.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת שתוך יומיים אפשר לסגור את זה.

יעקב מרגי: אני ביקשתי במהלך הדיון לתת לנו התחייבות מתי ועדות הערר מתקיימות ומסתיימות.

<אוה ורסנו יוגד: - -- עד השני לנובמבר להגיש לבג"צ את הנתונים האלה של הוועדות

<יצחק בן חמו: שמעתם?

<יצחק בן חמו: עד השני לנובמבר - - -

יעקב מרגי: לא שמענו.

יעקב מרגי: לא רוצה לשמוע אותך בכוונה.

<יצחק בן חמו: עכשיו פגעת.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשמוע את משרד הבריאות, ברשותכם.

<ליזה רובין: אנחנו תלויים במסמכים שמוגשים לנו, ולכן - - -

יפעת שאשא ביטון: מוגשים על ידי מי?

יפעת שאשא ביטון: על ידי ההורים?

<ליזה רובין: בתי ספר וגם ההורים, ולא קיבלנו.

<ליזה רובין: אנחנו דנו ב - - -

יעקב מרגי: רגע, רגע.

יעקב מרגי: גברתי, אני רוצה לעזור לך.

יעקב מרגי: את יכולה לומר לי בוודאות שהילדים שלא קיבלו מענה מוועדת ערר אלו אך ורק הילדים שההורים או בית הספר לא השלימו נתונים?

<ליזה רובין: לא.

<ליזה רובין: יש עוד חמישה שעוד לא דנו בהם מפני שקיבלנו אותם, אנחנו מקבלים אותם בשוטף כי התקבלו פניות גם כן - - -

יעקב מרגי: חוץ מהחמישה, מכל המאה, מתוך המאה, את אומרת לי - - -

אורי מקלב: - - - לא נשמע סביר.

יעקב מרגי: למה?

יעקב מרגי: אורי, תן לה.

יעקב מרגי: סליחה, עם הניסיון הציבורי שלי ועם האסרטיביות שלי, אם הייתי במקומה וכולם צועקים גם לא הייתי שולף נתונים במהרה.

יעקב מרגי: תנו לה.

יעקב מרגי: האם את יורדת לסוף דעתי קודם?

יעקב מרגי: אני רוצה לדעת מה תלוי בך, מה תלוי באחרים זה משהו אחר.

יעקב מרגי: מה תלוי בך כמשרד הבריאות?

<ליזה רובין: כיוון שאני יושבת בוועדת הערר הזה ואנחנו העברנו למשרד, אנחנו מעבירים בשוטף למשרד החינוך שאמור להעביר את התשובות להורים, אנחנו העברנו גם אתמול תשובות לאחרונים, מלבד אלה שטרם דנו בהם.

יעקב מרגי: כמה לא דנו בהם?

<ליזה רובין: אני אומרת כחמישה.

יעקב מרגי: כל השאר דנו וניתנו תשובות?

<ליזה רובין: לא ניתנו תשובות סופיות מפני שאני חייבת להגיד שכל המסגרת של ועדת ערר זה ועדת ערר שלא היתה עד לשנה הזו, ואנחנו מקימים ולא היה נוהל מוסדר לגבי המסמכים שצריכים להגיע.

יעקב מרגי: תשובה לא קיבלתי.

יעקב מרגי: דוגרי, יצאתי מבולבל.

יעקב מרגי: תני לי מספרים.

יעקב מרגי: אמרת שיש מאה פניות לוועדת ערר, נכון?

<ליזה רובין: היו כמאה פניות, אבל הגיעו פניות שחסר מידע רב.

<ליזה רובין: אנחנו לא יכולים - - -

יעקב מרגי: תנטרלי אותן, תנטרלי את מה שלא תלוי בך.

<ליזה רובין: אנחנו העברנו מידע, אנחנו העברנו תשובות איזה מסמכים אנחנו דורשים לכל אלה שהיו חסרים, ותשובות לגבי אלה שהיו תשובות.

<ליזה רובין: את המספרים המדויקים אעביר אליך, כבוד יושב-הראש.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה, סיכום.

יפעת שאשא ביטון: ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם, אני רוצה להדגיש את הנקודות שאני חושבת שהן עלו בדיון והן חשובות והן צריכות להיות בפוקוס גם בשולחן העגול: נושא גיל הילדים שבהם אנחנו באמת אומרים: אוקי, מכאן אפשר לפתח עצמאות או איך שלא קראו לזה כאן, הנושא של מזרקי אפיפן.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מרגי, אם נצטרך נקדם גם את זה בחקיקה כדי שבכל בית ספר יהיה מזרק אפיפן.

יפעת שאשא ביטון: אין מצב שאין לנו את הכלים הבסיסיים בכלל.

<קריאה: וגם מישהו שיודע להזריק.

יפעת שאשא ביטון: שניה, כמובן וזה חלק.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו דיברנו על העניין של ההזרקה.

<רויטל לן כהן: דפיברילטור.

יפעת שאשא ביטון: זה כבר בהכנה.

יפעת שאשא ביטון: אני חייבת לומר פה, בעניין של משרד החינוך אני כל פעם נפגשת עם הסיטואציה הזו, אנחנו לא מפילים אחריות על אף אחד, אנחנו מגייסים את המערכת.

יפעת שאשא ביטון: אי-אפשר לדבר על ערבות הדדית כשחלק מהמשוואה לא נמצא בה.

יפעת שאשא ביטון: לכן, אני חושבת שכולם צריכים להיות מגויסים.

יפעת שאשא ביטון: כמובן שאנחנו כמערכת צריכים לתת להם גם את הכיסוי הביטוחי וגם את ההכשרה שנדרשת.

יפעת שאשא ביטון: יהיה לוח גאנט, חבר הכנסת מרגי, לנושא של השולחן העגול כדי שנהיה ערוכים לשנה הבאה.

יעקב מרגי: תודה, אני מסכם.

<רויטל לן כהן: וגם מי - - - למד"א.

יעקב מרגי: רויטל, בדיון הבא את לא מדברת, נקודה.

יפעת שאשא ביטון: יהיה דיון מגיל לידה עד שלוש בוועדה לזכויות הילד.

יעקב מרגי: רבותי, אני מזמין את כל מי שיש לו נתונים והוא מעוניין לתרום לשולחן העגול לפנות אליי או למייל של הוועדה.

<קריאה: דובר פה על אלרגיה למזון, מה עם ילדים שהם אלרגיים לעצמם?

<קריאה: אני רוצה לומר על זה משהו.

יעקב מרגי: סליחה, אדבר איתך אחרי הדיון.

יעקב מרגי: אני באמצע סיכום.

יעקב מרגי: אני מבקש, כל מי שרוצה לתרום ולהשתתף בדיונים בשולחן העגול כמובן יפנה.

יעקב מרגי: אנחנו גם נחליט מי כן יכול לתרום, מי לא.

יעקב מרגי: לא נזמין מאה הורים.

יעקב מרגי: אנחנו נזמין גורמים מקצועיים ונתייעץ עם כל מי שצריך.

יעקב מרגי: אני נותן עשרה ימים מהיום להתארגנות.

יעקב מרגי: לצמצם?

<יצחק בן חמו: כן.

יעקב מרגי: זה לא יהיה.

יעקב מרגי: אתה יודע מה?

יעקב מרגי: שבוע.

<יצחק בן חמו: אני מבטיח שגם אחרי עשרה ימים - - -

יעקב מרגי: תקשיב, שבוע מהיום כל מי שרוצה לפנות, לתרום, להשתתף בשולחן העגול, מוזמן לשלוח או למנהל הוועדה או אלינו פנייה.

יעקב מרגי: אנחנו נקדם את זה.

יעקב מרגי: אני כבר איזום עם הנוגעים בדבר, חברי כנסת ומשרדי ממשלה הנוגעים בדבר והרלוונטיים, כולל אנשי מקצוע חיצוניים, אני איעזר גם באנשי מקצוע חיצוניים, לאו דווקא של משרדי הממשלה, כדי לכנס.

יעקב מרגי: כמובן שחברת הכנסת יפעת שאשא ביטון וחברי הוועדות, נציגות מהוועדה שלי, נציגות מהוועדה שלה, תשב.

יעקב מרגי: אנחנו לא ניתן לזה הרבה זמן.

יעקב מרגי: הנה, אני אומר לך - - -

<יצחק בן חמו: בכל מקרה משרד החינוך צריך לתת תשובה עד השני לנובמבר.

יעקב מרגי: זה משהו אחר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו סוללים דרך לטווח הארוך, זו המטרה שלנו.

יעקב מרגי: אני לא מתכונן למשוך את הדיונים בשולחן העגול יותר מ-30 יום עד 45 יום, נקודה.

יעקב מרגי: תודה, אני מודה לכל מי שהשתתף בדיון ומתנצל בפני מי שלא הספיק.

<קריאה: לא דיברנו על הילדים האלרגיים שבצהרונים.

יעקב מרגי: זה לא הדיון עכשיו.

יעקב מרגי: תודה.