הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, כנסת 20, פרוטוקול מספר 112, 2016-10-06 10:00

עאידה תומא סלימאן: בוקר טוב לכולם.

עאידה תומא סלימאן: אני מתכבדת לפתוח את הישיבה של הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי.

עאידה תומא סלימאן: היום 6 לאוקטובר, 2016, והנושא שלנו היום – רצח דועאא אבו שרך, תפקוד לשכות הרווחה והמשטרה במקרי רצח נשים ערביות.

עאידה תומא סלימאן: התחלת הישיבה בדיוק מסמלת את המצב.

עאידה תומא סלימאן: את הפאניקה שלנו עכשיו בתחילת הישיבה – אני חושבת שהיא רק חלק קטן מהפאניקה והפחד והאיום שמרגישות הנשים בלוד וגם במקומות אחרים, לצערי הרב, בגלל איומי הרצח ובגלל האלימות הנפשעת שהן מתמודדות אתה יום יום.

עאידה תומא סלימאן: בלילה בין ה-23 וה-24 לספטמבר נרצחה דועאא אבו שרך מול ארבעת ילדיה.

עאידה תומא סלימאן: היום אני קודם כל מצדיעה למשפחה שנמצאת אתנו – אמא של דועאא ואחיותיה, וציבור הנשים האמיצות שמאז שהיא נרצחה יוצאות ומפגינות כמעט בכל יום בלוד, לא רק למען דועאא, לא רק כדי להביע את הצעקה של נשים שמרגישות שחייהן מאוימים והן עלולות להירצח בכל רגע, אלא גם כן ההרגשה שלי, כשהשתתפתי בהפגנה ביום שישי שהצעקה של הנשים הייתה צעקה של כלל החברה, הייתה צעקה כדי להבטיח חיים קצת נאותים בתוך החברה שלנו.

עאידה תומא סלימאן: משנת 2010 נלקחו מאתנו ליליאן מסעוד, נרמין אבו ר'אנם, ביסאן אבו ר'אנם, אמל ח'לילי, נסרין מוס'ראתי, דאליה אבו ר'אנם, יאסמין אבו ס'עלוכ, עלאא דאהר, עביר אבו קטיפאן, סוהיר בלאווי, ח'דרה אבו ר'ריבה, אאמנה אל-עביד, נארימן מר'רבי, סונדוס שמרוח', מ-2010, 15 נשים רק בעיר לוד.

עאידה תומא סלימאן: רק בעיר לוד.

אוסאמה סעדי: לוד ורמלה.

עאידה תומא סלימאן: לוד ורמלה.

עאידה תומא סלימאן: התיאום הזה, שלצערנו הרב הפך לתיאום ערים של פשע ורצח נשים.

עאידה תומא סלימאן: אם היינו מוסיפים עוד מ-2006 היו לנו עוד חמש רציחות.

עאידה תומא סלימאן: אם היינו מוסיפים, מוסיפות את הנשים הערביות שנרצחו במקומות אחרים במדינה אז היינו מגיעים למספרים יותר גבוהים.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו לא מוכנות להמשיך לספור גופות.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו לא רוצות להמשיך לספור גופות וגם כן לא רוצות להמשיך לספור גופות שמהלכות על רגליים.

עאידה תומא סלימאן: נשים שמרגישות שמחר או מחרתיים או בעוד שבוע הן יכולות להיות הסטטיסטיקה הבאה.

עאידה תומא סלימאן: מה שמאוד מזעזע אדם, כשעברתי על השמות האלה, שיש לנו פיענוח של שלושה מקרים לפחות.

עאידה תומא סלימאן: עוד לא ראיתי יותר.

עאידה תומא סלימאן: עוד נשמע על זה.

עאידה תומא סלימאן: איך יכול להיות?

עאידה תומא סלימאן: איך יכול להיות שהוגשו כתבי אישום בשלושה מקרים?

עאידה תומא סלימאן: יכול להיות שאני טועה, אני אשמח לשמוע סטטיסטיקה אחרת אחר כך.

עאידה תומא סלימאן: המשטרה במקרה של דועאא ובתקופה האחרונה מיהרה להוציא הודעה לעיתונות בה הודיעה שדועאא נרצחה על רקע חילול כבוד המשפחה, או "רצח על רקע כבוד משפחה".

עאידה תומא סלימאן: רצחו את דועאא עוד פעם ורצחו את המשפחה שלה עוד פעם כשהכריזו הכרזה כזו וכשידעו שדועאא דווקא היתה מאוימת ולא מהמשפחה שלה.

עאידה תומא סלימאן: היה צריך להתחנן כדי להוציא את האחים שלה מבית הסוהר כי הרקע הראשון שחושבים עליו הוא רקע של כבוד משפחה.

עאידה תומא סלימאן: מכניסים את האחים ואולי את האב לפעמים לבית הסוהר, וצריך להתחנן כדי שייצאו וישתתפו בלוויה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהגיע הזמן כבר לפני כמה שנים וחל איסור על השימוש במונח הזה, ורצח אישה הוא רצח אישה וזה לא מתקבל על הדעת.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהיום נמצאים אתנו נציגי המשטרה וגם נציגי הרווחה – גם מהעיר לוד וגם באופן ארצי.

עאידה תומא סלימאן: נרצה לשמוע תשובות ונרצה להכיר מה בדיוק נעשה עד היום כדי להגן על הנשים – לא נגיד שנרצחו, כי כבר אף אחד לא נתן להן הגנה, הן נרצחו, אבל הנשים שעדיין מאוימות – מה נעשה כדי להגן עליהן, ואיך מטפלים במקרים האלה, ואיך יכול להיות שתיקים נסגרים ככה.

עאידה תומא סלימאן: נשמע עדויות אבל אפתח בלתת זכות דיבור לחברי כנסת אם הם מעוניינים לדבר עכשיו.

אחמד טיבי: זה אחד מהדיונים הכואבים שמתקיימים כל פעם מחדש.

אחמד טיבי: האמת היא, גברתי היושבת ראש, את יודעת שניסיתי לקיים דיון פגרה מיוחד בכנסת אחרי שדועאא אבו שרך נרצחה, כי אני חושב שזה יותר חמור מאשר, למשל, לקיים דיון למשל על רכבת בשבת חודש אחרי שנפתרה הבעיה – ודיון כזה התקיים בכנסת, אבל דיון על רצח נשים, נשים ערביות – דועאא במקרה הזה – לא התקיים.

אחמד טיבי: יש סיעות – אני לא רוצה לקנטר, שלא הסכימו לתת את החתימות שלהם כדי לקיים את הדיון שהרשימה המשותפת יזמה, וחבל.

אחמד טיבי: לכן אני רוצה להודות לך על שהואלת לקיים את הדיון הזה כאן בוועדה לקידום מעמד האישה, כדי אל"ף, לשמוע את המספרים, שמאחוריהם תמיד יש שם, יש אישה, יש יישוב, יש חיים שנקטעו, יש משפחה.

אחמד טיבי: המקרה האחרון הוא של דועאא, אם כי דועאא באופן אישי כי היא היתה פעילה ופגשתי אותה בפעילות ההתנדבותית שלנו בעמותה, בבתי יתומים בטייבה ועיסאוויה, ובמקומות אחרים, בחיוך רחב תמיד, כשהיא מטפלת בילדים, אבל מהסיפור והכרונולוגיה של הסיפור, כנראה שזה היה עניין של זמן עד שהתוצאה הנוראית הזו של רצח תכה בפרצוף של כולנו.

אחמד טיבי: נכון, הודגש הנושא של רמלה-לוד.

אחמד טיבי: התופעה הזו קיימת יותר באזור הזה מאשר ביישובים אחרים.

אחמד טיבי: 40 נרצחות ב-30 השנים האחרונות, לפי המספרים שנמסרו לנו על ידי סמאח סלאמה.

אחמד טיבי: מתחילת השנה בחברה הערבית נרצחו כשבע נשים וכל מספר וכל מקרה הוא מקרה אחד יותר מדי.

אחמד טיבי: הנקודה העיקרית זה חוסר ההתרעה.

אחמד טיבי: מה זאת אומרת חוסר הרתעה?

אחמד טיבי: כאשר אין פיענוח, אין הרתעה של הרצח הבא.

אחמד טיבי: היעדר פיענוח סולל את הדרך, לצערי הרב, לרצח הבא.

אחמד טיבי: במקרים רבים המשטרה יודעת מי הרוצח, מי הפושע, ובכל זאת הוא נמצא חופשי בגלל היעדר ראיות מוצקות וכל מיני סיבות שקשורות בחוק היבש.

אחמד טיבי: מניעה היא דבר חשוב.

אחמד טיבי: זה הדבר הכי חשוב.

אחמד טיבי: היא יכולה להתקיים גם על ידי שירות הרווחה והמשטרה שיכולה למנוע רצח, פעילות חברתית - לא רק המשטרה אשמה בתופעות האלה, גם החולי החברתי הסטיגמתי, של גברים שחושבים שבקלות הם יכולים ליטול חיי אישה, כשמבחינתם היא ייצור נחות יותר.

אחמד טיבי: מדובר במחשבה פרימיטיבית, חייתית, וגם אנחנו כל הזמן דנים, מתווכחים, מנסים להעלות את קולנו בנושא הזה, ברחוב, בבית הספר, בבית, במגרשי כדורגל, האלימות בכלל טופחת על פנינו.

אחמד טיבי: ולגבי רצח נשים – הביטוי "רצח על רקע כבוד המשפחה" הוא ביטוי נורא.

אחמד טיבי: למה הוא נורא?

אחמד טיבי: כי יש בו מילים וביטויים חיוביים לתאר רצח.

אחמד טיבי: "כבוד" הוא ביטוי חיובי וכאילו שהכבוד ניתן על ידי זכרים לנשים בחברה זכרית.

אחמד טיבי: אני הצעתי הצעת חוק בכנסת הקודמת על איסור השימוש במוטיבים חיוביים כמו "רצח על רקע חילול כבוד המשפחה", או "רקע על רצח רומנטי" – אצל יהודים זה רומנטי, אצל ערבים זה כבוד המשפחה לפי אמצעי התקשורת ובעבר – דוברי המשטרה.

<קריאה: בעבר.

אחמד טיבי: בזמנו גם פניתי למנכ"ל לשעבר, דנינו, והוא נענה.

אחמד טיבי: מאז שהוא נענה, המשטרה לא מוציאה הודעות שמדברות על זה, אבל במקרה של דועאא עצם המעצר של אחיה שלח את כולם לביטוי "רצח על רקע חילול כבוד המשפחה" וזה לא המצב.

אחמד טיבי: כל ילד בלוד – ואנחנו, מרחוק, יודעים שזה לא היה הכיוון.

אחמד טיבי: יודעים מה שאתם כנראה יודעים, אני לא אכנס לזה.

אחמד טיבי: היא היתה מאוימת על ידי צד מסוים, זה שנמצא במעצר היום.

אחמד טיבי: התוצאה הקטלנית התרחשה.

אחמד טיבי: כלומר, אין לרצוח את האישה פעמיים - פעם היא נרצחת על ידי גבר, וגבר רוצח אין לו כבוד במקרה הזה, ופעם שנייה על ידי השמועות או הטענות שיכול להיות שזה חילול כבוד המשפחה, ואין הדבר כך בכלל.

אחמד טיבי: יש לפעמים סכסוכים בתוך המשפחה אצל יהודים, ערבים, על רכוש, בית, ירושה ודברים כאלה.

אחמד טיבי: זה לא כבוד.

אחמד טיבי: זה סכסוכים, או בגלל מחשבה סטריאוטיפית של גבר שהוא יכול ליטול חיים של אישה.

אחמד טיבי: אנחנו כאן כדי לזעוק, כולנו.

אחמד טיבי: אין נושא שהרשימה המשותפת מטפלת, מנסה להעלות אותו, מטפלת בו – לא תמיד בהצלחה, אגב, כנבחרי ציבור, אנשי דת, מחנכים, עמותות, נשים שפועלות בהקשר הזה.

אחמד טיבי: התופעה הזו לא תעבור בלחיצת כפתור, אבל כולנו חייבים לקחת אחריות, ואנחנו בעיקר, כדי שלפחות הסטטיסטיקה הנוראה, המספרים והשמות שקראה יושבת הראש לא ייקראו עוד פעם בעתיד.

עאידה תומא סלימאן: תודה לך.

עאידה תומא סלימאן: חבר הכנסת באסל גטאס

באסל גטאס: אין, אולי, נושא שאנחנו, חברי הכנסת נציגי הציבור הערבי עומדים מול במצב של חוסר יכולת, של חוסר אונים, של אפילו בושה לדבר.

באסל גטאס: מה נגיד?

באסל גטאס: אנחנו שמים, ורגילים לשים את הכל על המשטרה ובצדק, המשטרה היא המשטר.

באסל גטאס: אנחנו במדינה, אזרחים במדינה שהמדינה חייבת כלפינו סדר, לפחות.

באסל גטאס: ואנחנו יודעים שאנחנו לא בסדר עדיפות.

באסל גטאס: לא כנשים ערביות אלא כחברה.

באסל גטאס: עובדה.

באסל גטאס: הנשק בלתי חוקי.

באסל גטאס: כמה דיונים התקיימו באולם הזה בשנים האחרונות על נושא הנשק?

באסל גטאס: תלכו ותסתובבו – האם יש ילד ערבי שיאמר לכם שהרגשנו שיש שינוי, שהרגשנו שהנה, מוסרים את הנשק, שיש ירידה בפשיעה?

באסל גטאס: לא תמצאו.

באסל גטאס: לא תמצאו.

באסל גטאס: אז העניין, מהבחינה הזו – מה, לשבת עכשיו להרביץ למשטרה, לתת להם עוד ועוד ועוד על אחריותם שזה רק מתבקש אבל זה שוב מסוג הדברים שאנחנו, כנציגים, יכולים לעשות אבל לא מרגישים שעשינו כלום.

באסל גטאס: לא מרגישים שאנחנו כחברה וכעם שמזהה שהמשטרה והמשטר לא אכפת להם ממנו, לא שמו אותו ואת האלימות הפנימית ובמיוחד נגד נשים באיזושהי דרגה בסולם העדיפויות, אז מה נעשה?

באסל גטאס: מה, נמשיך להתלונן ולקטר נגד המשטר ונגד המשטרה, או שיש בידינו לעשות עוד דברים?

באסל גטאס: כמובן, אולי, הכנסת היא לא המקום, אולי אנחנו צריכים בתוך החברה שלנו, בתוך ועדת המעקב העליונה, בתוך אסיפות של הורים בבתי ספר לשבת ולעשות מהפכה בתוך החברה הערבית?

באסל גטאס: עכשיו אני חייב להגיד שתי מילים על מצבנו כמיעוט לאומי שאבדה לו המולדת ב-48, כשנשארו 150 אלף ששליש מהם פליטים בתוך ארצם ובמשך 60 שנה הפכנו למיליון וחצי על השוליים של השוליים של הפרויקט הקולוניאלי הישראלי היהודי, שלא אכפת לו מאתנו.

באסל גטאס: אז מה שצמח בלוד, ברמלה, באום אל פאחם – זה מה שאתם רואים.

באסל גטאס: זה לא ערים, זה לא דפוסי וצורות התפתחות ציביליזציה טבעית אורגנית, אלא יותר בדומה למה שהתפתח בערים במערב, בשולי הערים במערב, שזה הסלאמס, שכונות העוני.

באסל גטאס: זה מה שיש לנו – שכונות עוני דחוסות, עם אחוזי עוני יותר מ-55%, עם מערכת חינוך – סליחה, כושלת, למרות שיש כמובן בכל דבר יש יוצא מן הכלל, יש יוצאים מן הכלל מצוינים, אבל בגדול זה המצב.

באסל גטאס: המצב האובייקטיבי, איך אנחנו בתור אזרחים ערבים, קולקטיב לאומי, יכולים להתמודד עם המציאות הקשה הזו, ולא במילים, לא בהצהרות, אלא ממש בחריש עמוק בתוך החברה שלנו.

באסל גטאס: זה האתגר המשמעותי ביותר.

באסל גטאס: בנושא נשים – אני מאמין בהעצמת נשים.

באסל גטאס: כמו בכל אוכלוסייה חלשה, בלי empowerment, בלי העצמה עד כדי הצורות הקיצוניות ביותר שלה שהיו בעולם בהגנה על עצמן, בתוכניות למעורבות, לחינוך, להנהגה ולמנהיגות – בלי זה גם לא נתקדם.

באסל גטאס: אם הנשים יחכו עד שמי שיבוא ויעשה להם את זה, גם זו טעות, אבל אנחנו בתור חברה, גם שכוללת בה את הרוצח – הרוצחים באים מאתנו, וגם הנרצחות או הנרצחים, אום אל פאחם עד עכשיו היא כמעט - - - אני לא יודע אם המשטרה יודעת את זה אבל הנציגים שלה ברמת המחוז ודאי יודעים מה קורה באום אל פאחם.

באסל גטאס: צעיר שנהרג, נרצח בדם קר רק לפני כמה ימים ומאז המהומות נמשכות, ושריפת רכבים ובתים נמשכת.

באסל גטאס: אז זהו.

באסל גטאס: אני מודה לך על קיום הדיון, כי אי אפשר שרצח כזה יעבור ונעבור על זה לסדר היום.

באסל גטאס: אני פה באמת מוקיר איך בפעם הראשונה הנשים של לוד, אפילו בהפגנה הזו של יום שישי - אני התחלתי לצעוק – למה הגברים קדימה?

באסל גטאס: את עוד לא הגעת, ראינו אני ואוסאמה את עצמנו שורה אחרי שורה – גברים.

באסל גטאס: אני מסתכל אחורה, איך זה יכול להיות?

באסל גטאס: ואז פתאום סמאח התקדמה עם עוד אישה ולקחו את המיקרופון והתחילו הם להשתמש במיקרופון ואז לאט לאט הנשים התקדמו.

באסל גטאס: ככה צריך.

באסל גטאס: הנשים צריכות לתפוס את המקום שלהם.

עאידה תומא סלימאן: הנשים יצליחו כאשר הגברים יזוזו קצת.

באסל גטאס: עם גברים קדימה ונשים מאחורה, והפרדה בין נשים לגברים במה שנקרא ה-public sphere אנחנו לא נתקדם.

באסל גטאס: אם נמשיך, הרצח הבא יקרה בעוד כמה זמן.

עאידה תומא סלימאן: אני אעבור עכשיו, גם אתן – אני גם רוצה לשמוע ממשפחתה של דועאא שהגיעה היום לדיון הזה, אחותה.

עאידה תומא סלימאן: מעניין אותנו לדעת מה עבר על דועאא.

<סמאח אלח'ליל: אני לא יודעת מאיפה להתחיל והאמת, אני לא יודעת איך להסביר את הרגש שאנחנו נמצאים בו כי כמה נרצחו אצלנו בלוד.

<סמאח אלח'ליל: זה לא כואב כמו שזה מגיע לבית של הבן אדם.

<סמאח אלח'ליל: אנחנו מרגישים חסרי אונים, כולנו.

<סמאח אלח'ליל: גם אבא, גם האחים.

<סמאח אלח'ליל: גם דועאא זכרונה לברכה היתה כל הזמן מתלוננת.

<סמאח אלח'ליל: לפני שהיא התגרשה היא כל הזמן התלוננה.

<סמאח אלח'ליל: היו אצלנו כמה מקרים שירו אצלנו בבית.

<סמאח אלח'ליל: המשטרה מודעת לזה והיינו מצביעים – היא היתה מצביעה – הבן אדם הזה בא וירה במדרגות.

<סמאח אלח'ליל: אחרי כמה חודשים בא וירה אצל השכנים.

<סמאח אלח'ליל: לפני שלושה חודשים המשטרה לבד ובאה, דפקה, בשעה שלוש בבוקר.

<סמאח אלח'ליל: היו אמא, אבא ודועאא בבית.

<סמאח אלח'ליל: אמרו שהגיע אלינו מידע שהיא מאוימת, ורוצים לרצוח אותך, ואמרו לה אפילו מי הרוצח.

<סמאח אלח'ליל: והיא סירבה ללכת, הם רצו לקחת אותה למקלט.

<סמאח אלח'ליל: היא סירבה כי אין היגיון – היא אומרת: אני הולכת למקלט, והוא, המאיים, חי חיים טובים.

<סמאח אלח'ליל: אני אעזוב את המשפחה וכל מה שמסביב והם ילכדו אותי בפנים.

<סמאח אלח'ליל: אני לא יודעת מה ההיגיון בזה.

<סמאח אלח'ליל: המקלט הוא לאישה המאוימת, לא לבן אדם המאיים.

<סמאח אלח'ליל: ויש לכם את העדויות, את הכל.

<סמאח אלח'ליל: אני לא יודעת, מה, היא צריכה להביא אותו עם האקדח אצלכם?

<סמאח אלח'ליל: הכל מובן, הכל – אמרתי למשטרה באותו יום, כי אני לקחתי את אחותי מהאוטו - - -

עאידה תומא סלימאן: כשירו בה.

<סמאח אלח'ליל: כן.

<סמאח אלח'ליל: ביום של הרצח אני לקחתי אותה למיון.

<סמאח אלח'ליל: כשראיתי את הבת שלה ברחוב והיא צעקה, לפעמים – כשאדם מדבר אליך ואומר לך שמישהו נפטר, אז את אומרת – לא, שקר.

<סמאח אלח'ליל: זה נורא, זה לא נכון.

<סמאח אלח'ליל: אני שמעתי את הבת שלה באמצע הרחוב צועקת – דודה, דודה, ירו באמא שלי.

<סמאח אלח'ליל: אני לא יודעת למה האמנתי ישר.

<סמאח אלח'ליל: לקחתי את הילדה ישר מהרחוב והלכתי במהירות, אני לא יודעת איך הגעתי אתה לשם.

<סמאח אלח'ליל: את האמת, אנחנו חסרי אונים כי אין עם מי לדבר.

<סמאח אלח'ליל: היא דיברה, דיברה - - -

עאידה תומא סלימאן: היו תלונות במשטרה, זו הכוונה.

<סמאח אלח'ליל: היו תלונות.

<סמאח אלח'ליל: היה הכל.

<סמאח אלח'ליל: מי שיורה – ידוע שיש להם נשק.

<סמאח אלח'ליל: המשטרה הרי יודעת הכל.

<סמאח אלח'ליל: אני הילדה כשהייתי קטנה הייתי יודעת – שזו משפחה של סמים, זאת משפחה של נשק, אלה אנשים טובים.

<סמאח אלח'ליל: עכשיו הבן שלי בן 8 יכול לזהות כל אחד מאיזו משפחה ומי זה, הרי כולנו יודעים הכל.

<סמאח אלח'ליל: אבל מעלימים עין, הם לא רוצים, אני לא יודעת מה ההיגיון פה שהם לא רוצים לקחת את האמת ולהביא.

<סמאח אלח'ליל: מה אתם רוצים, שאנחנו נביא לכם?

<סמאח אלח'ליל: אני הייתי בחקירה באותו יום, בשעה חמש, כשאמרו לי – רק תבואי ותעידי.

<סמאח אלח'ליל: נשארנו שם חמש שעות במשטרה.

<סמאח אלח'ליל: בא אח שלי וישר נתנו לו אזיקים.

<סמאח אלח'ליל: באותו יום של הרצח, אנחנו באנו – תאמיני לי, אם היינו יודעים את זה לא היינו הולכים.

<סמאח אלח'ליל: אנחנו הלכנו בגלל אחותי.

<סמאח אלח'ליל: רוצים להגיד לכם – תתפסו אותו.

<סמאח אלח'ליל: מה אתם רוצים מאתנו?

<סמאח אלח'ליל: אתמול דיברתי עם הימ"ר של רמלה, אמרתי לו – יש לילדה עדויות.

<סמאח אלח'ליל: לכו מחר לבית הספר וקחו ממנה את הדברים שהיא אומרת.

<סמאח אלח'ליל: באותו היום של הרצח אני אמרתי למשטרה: הרצח היה ברחוב של עולם, אז העולם מלא מצלמות.

<סמאח אלח'ליל: הבית שהיא גרה בו מלא מצלמות, הרחוב – אתה הולך ברחוב ורואה מלא מצלמות.

<סמאח אלח'ליל: לצערי אני גיליתי שב-26 הם הלכו בשעה שש בבוקר ולקחו את המצלמות מהרחוב.

<סמאח אלח'ליל: למה חיכו ככה הרבה ימים?

<סמאח אלח'ליל: למה לא באותו יום?

<סמאח אלח'ליל: למה אני צריכה להגיד מה לעשות, למשטרה?

<סמאח אלח'ליל: תאמיני לי שרציתי ללכת בית-בית ולבקש את המצלמות.

<סמאח אלח'ליל: אני רציתי לעשות את העבודה.

<סמאח אלח'ליל: כי זה כואב, את רואה שאת נופלת בין הכיסאות.

<סמאח אלח'ליל: אנחנו מחכים כבר שבוע לאישור - - - ייתן להם רק אישור.

<סמאח אלח'ליל: הוא דיבר בעל פה.

<סמאח אלח'ליל: חצי מהילדים מאצלנו, חצי מאצלם.

<סמאח אלח'ליל: למה?

<סמאח אלח'ליל: כי אין אף אחד, אין עם מי לדבר.

<סמאח אלח'ליל: פשוט, במדינה הזו אין עם מי לדבר.

<סמאח אלח'ליל: את מדברת כאילו עם עצמך, כל הזמן, כל הזמן.

<סמאח אלח'ליל: עכשיו אנחנו כולנו מרגישות שאנחנו מאוימות.

<סמאח אלח'ליל: אני בחיים לא הרגשתי שאני מפחדת.

<סמאח אלח'ליל: הלכתי לפני שבוע למיון, אמרתי למשפחה שלי – חשבתי שמישהו רודף אחרי.

<סמאח אלח'ליל: הלכתי לשירותים, פחדתי, חזרתי.

<סמאח אלח'ליל: אני יודעת שאני אישה חזקה, ופחדתי.

<סמאח אלח'ליל: כל המשפחה שלי כבר עכשיו, זהו – בשעה שמונה אף אחד כבר לא יוצא, זה כבר סיוט אצלנו.

<סמאח אלח'ליל: הם חושבים שהם הרגו את דועאא וזהו.

<סמאח אלח'ליל: הם הרגו את דועאא, את אמא שלי, האחיות, המשפחה.

<סמאח אלח'ליל: זה כמו דומינו, הם עשו לנו.

<סמאח אלח'ליל: אז די, תפסיקו עם זה.

<סמאח אלח'ליל: אני מדברת מתוך כאב על אחותי ואני לא רוצה לראות עוד אחת.

<סמאח אלח'ליל: לא רוצה לראות עוד אחת.

<סמאח אלח'ליל: עכשיו, למשל, יש לנו אחת שהיתה אצלנו, אתנו.

<סמאח אלח'ליל: אני אומרת – הלוואי שלא הכרתי אותה, אני מקווה שהיא תישאר בחיים, אני מקווה.

<סמאח אלח'ליל: אני מבקשת שתשמרו על הילדה הזאת.

<סמאח אלח'ליל: יש לה הוכחות, יש לה דברים על בעלה, יש לה ויש לה – וכולם מסתכלים עליה.

<סמאח אלח'ליל: על מה אתם מסתכלים?

<סמאח אלח'ליל: יש ילדה עכשיו שהיא מאוימת.

<סמאח אלח'ליל: למה אתם מחכים?

<סמאח אלח'ליל: שזה יגיע לפה ונבוא ונשב את הישיבה הזו?

<סמאח אלח'ליל: ומה נעשה?

<סמאח אלח'ליל: לא נחזיר כלום.

<סמאח אלח'ליל: אתם לא תחזירו כלום, לא את החיים שלנו.

<סמאח אלח'ליל: כאילו היה לנו אור בחיים ועכשיו – זהו, נכבה האור.

<סמאח אלח'ליל: זהו, אין לי מה להגיד עוד.

<סמאח אלח'ליל: עוד משהו שמאוד כאב לי – אני לא זוכרת בימי האבל, שבאמת זה נגע בי ולא ידעתי מה לענות לה.

<סמאח אלח'ליל: אני לא יודעת אם זו עובדת סוציאלית או פסיכולוגית שבאה אצלנו.

<סמאח אלח'ליל: אמרה לה: דועאא היתה באה ומתלוננת.

<סמאח אלח'ליל: אני אמרתי לה שכשהיא היתה חוזרת היא היתה מרגישה שלא מאמינים לה.

<סמאח אלח'ליל: אז היא אמרה – למה לא מאמינים לה?

<סמאח אלח'ליל: אמרתי לה – כי אתם לא עשיתם כלום, לא הגנתם עליה.

<סמאח אלח'ליל: אז היא אמרה לי: אם אתם לא הגנתם עליה, מה אתם רוצים מאתנו?

<סמאח אלח'ליל: מה נעשה?

עאידה תומא סלימאן: העובדת הסוציאלית אמרה את זה – אם אתם לא הגנתם אז מה אתם מצפים מאתנו?

<סמאח אלח'ליל: העובדות הסוציאליות האלה היו אצלנו אבל הם תמכו בנו.

<סמאח אלח'ליל: הביאו לנו את הילדה, הכל בסדר.

<סמאח אלח'ליל: אין, אין עם מי לדבר.

אחמד טיבי: אפרופו – הוזכר השם ימ"ר רמלה ולוד.

אחמד טיבי: אני לא יודע אם יש נציגים של ימ"ר אבל ליחידה הזו אין שיעורי הצלחה מי יודע מה בפיענוח באיזור רמלה-לוד, פעם אחר פעם.

אחמד טיבי: אני אומר את זה מתוך ניסיון אישי כי הדוד שלי נרצח ברמלה לפני מספר שנים.

אחמד טיבי: גם נשים ברמלה, גם נשים בלוד – ואתם מדשדשים במקום.

אחמד טיבי: בדרך כלל בכדורגל הרכב מפסיד – מחליפים.

אחמד טיבי: אולי תחליפו שיטות, תחליפו אנשים, תחליפו חוקרים?

אחמד טיבי: תתחילו להתייחס אל נרצחים ערבים כאילו היו נרצחים יהודים?

באסל גטאס: תעשו כאילו זה בל"ד.

אוסאמה סעדי: גברתי היושבת ראש, חברי חברי הכנסת, משפחתה של דועאא.

אוסאמה סעדי: אני משתתף כמובן יחד עם כל חברי מהמשותפת בצערכם אללה ירחמה.

אוסאמה סעדי: אני מכיר את דועאא.

אוסאמה סעדי: זאת דועאא, והיא היתה בפעילות התנדבותית כמו שהזכיר חברי, אחמד טיבי בכמה פעולות עם יתומים.

אוסאמה סעדי: היא היתה מלאת חן, בת 32, אם לארבעה, ואנחנו הכרנו אותה ולצערי חלק מהשמות, גברתי היושבת ראש, הכרנו באופן אישי, גם נרמין מוגרבי, גם הבת שלה, סונדוס, שאמרו שהן נרצחו גם, והיינו בלוויות ואנחנו מכירים את הבעל באופן אישי וגם הוא היה חשוד כמו האחים של דועאא שגם נעצרו מיד ללא כל תשתית.

אוסאמה סעדי: דבר ראשון עוצרים, על מנת להוציא הודעה – עצרנו חשודים.

אוסאמה סעדי: באמת אני נותן את כל הכבוד ומציין בהערכה את הפעילות של הנשים ושל כל האנשים שהיו באותו יום בלוויה, ובאמת הכרחתם את המשטרה לאפשר את השתתפותם של שלושת האחים בפרידה מדועאא, להיפרד ממנה ולהשתתף בלוויה.

אוסאמה סעדי: הייתי עם חברי טיבי במשך ארבע שעות בלוויה והיה מרנין איך הנשים סחפו את כולנו לצאת ולהכריח את המשטרה.

אוסאמה סעדי: העדות של סמאח, אחותה של דועאא, היא כתב אישום חמור נגד המשטרה.

אוסאמה סעדי: זה לא שאנחנו אוהבים תמיד להטיל אחריות ולהאשים את המשטרה.

אוסאמה סעדי: אנחנו גם מבקרים את עצמנו בחברה הערבית גם בעניין האלימות באופן כללי.

אוסאמה סעדי: יותר מ-1,160 קורבנות של אלימות במגזר הערבי.

אוסאמה סעדי: 40 נשים נרצחו רק בלוד ורמלה.

אוסאמה סעדי: רק בשבוע האחרונות חוסיין מחאג'נה נורה ונרצח בתוך חתונה.

אוסאמה סעדי: אתמול היה גם ניסיון כזה בדבוריה, באמצע חתונה.

אחמד טיבי: זה הפך להיות שיטה.

אוסאמה סעדי: זה טרנד, כנראה, עכשיו.

אוסאמה סעדי: גם אבו ג'אבר מכפר קאסם, גם, בשבוע האחרון.

אוסאמה סעדי: אבל אני שואל את המשטרה: אם אחרי עדות מצמררת כזו של סמאח על תלונות, על איומים בלתי פוסקים, על ירי לעבר הבית והכתובת היתה על הקיר, כמו שאומרים, ובכל זאת הרוצח מגיע ורוצח וגם התיאור של הרצח שירו בה בתוך הרכב לעיני ארבעת ילדיה – שזה מצמרר, זוועתי, ואני שואל – מה המשטרה עושה בנדון?

אוסאמה סעדי: אני זוכר את ההפגנה שהיינו בה אני וחברי אחרי רצח נרמין וסונדוס מוגרבי, והבעל והאבא דיברו שם, והוא אמר: אני יודע שהתיק הזה ייסגר, ואני אומר לכם שהתיק ייסגר.

אוסאמה סעדי: באמת זה מה שנהיה.

אוסאמה סעדי: אתם תגידו לנו עכשיו שיש צו איסור פרסום ושאתם מנועים מלהגיד פרטים, אבל אני אומר שמוגרבי וסונדוס – כבר פנינו לשר לביטחון הפנים, נפגשנו עם השר, ועם המפכ"ל ועם - - -

עאידה תומא סלימאן: עם מי לא.

אחמד טיבי: מה יכול חבר כנסת לעשות יותר מזה?

אוסאמה סעדי: בסופו של יום אנחנו מרגישים שאנחנו נפגשים עם האנשים ומאשימים אותנו שכביכול אנחנו לא עושים את העבודה שלנו, אבל מה אנחנו נוכל לעשות?

אוסאמה סעדי: חברי באסל דיבר על עניין איסוף הנשק הבלתי חוקי?

אוסאמה סעדי: אתם כבר מדברים כמה חודשים, יותר משנה וחצי אני בכנסת, אני חבר כנסת חדש.

אוסאמה סעדי: אין נושא שדשנו בו ודנו בו יותר מהנושא הזה, מהשר, ועכשיו יש ועדה ואנחנו מחכים לתוכנית פעולה ועד עכשיו אנחנו שומעים רק שרוצים לגייס עוד שוטרים ועוד שוטרים.

אוסאמה סעדי: זה המתכון?

אוסאמה סעדי: לגייס עוד שוטרים?

אוסאמה סעדי: ואז מה?

אוסאמה סעדי: כאשר לא מפענחים ולא חוקרים, ואני מבקש באמת תשובות מהמשטרה – ויש הרבה שאלות: כמה תלונות על אלימות הוגשו בלוד ורמלה?

אוסאמה סעדי: כמה תיקים נפתחו בגין אלימות בלוד ורמלה?

אוסאמה סעדי: כמה תיקים פוענחו והובאו להגשת כתבי אישום?

אוסאמה סעדי: כמה תיקים פוענחו אך לא הבשילו לכתב אישום?

אוסאמה סעדי: כמה מקרי רצח נחקרו?

אוסאמה סעדי: כמה מקרי רצח פוענחו?

אוסאמה סעדי: יש המון שאלות.

אוסאמה סעדי: מתי נקבל תשובות, על מנת למנוע את הרצח הבא?

עאידה תומא סלימאן: אני מקווה שתוך כדי הישיבה הזאת לפחות נקבל כמה תשובות, ואני בכוונה עוד לא נתתי למשטרה ולרווחה לדבר, אני רוצה להשמיע את הטענות ואת הכאב הקיים ואחר כך ארצה לשמוע התייחסות.

עאידה תומא סלימאן: עכשיו אני רוצה להשמיע עדות של אישה מאוימת.

עאידה תומא סלימאן: אני מאוד מבקשת קודם כל לא לצלם בשום טלפון, בשום מצלמה.

עאידה תומא סלימאן: גם העיתונות הנמצאת – אני מבקשת לכבות את המצלמות.

עאידה תומא סלימאן: האם אנחנו מוכנים להוציא את העדה?

עאידה תומא סלימאן: אין מצלמה בשידור, נכון?

<ס': אני מקווה שאני לא מצולמת, לא בטלפונים, ואם כבר יצאתי אז אני מקווה שלא כל כך ברור.

<ס': אני אישה מאוימת.

<ס': לפני שנה ברחתי מהבית עם ילדי אחרי אירוע של שליפת סכין בחדר המדרגות.

<ס': ישנן שלוש מצלמות בחדר מדרגות קטן של בניין מגורים והכל מצולם, רואים הכל בבירור.

<ס': אחרי יומיים משליפת הסכין ברחתי עם שני ילדי לבית הורי.

עאידה תומא סלימאן: אני אבקש כמה שיותר לחסוך בפרטים מזהים, ולהגיד – האם התלוננת במשטרה, איך מתייחסים במשטרה לתלונות שלך.

<ס': אחרי יומיים הלכתי למשטרה ופתחתי תלונה, אחרי שהיה לי מאוד קשה לפתוח תלונה, אמרו לי לא להתלונן על הבן אדם הזה, אני לא רוצה לפרט למה.

<ס': היה לי מאוד קשה.

<ס': רק אחרי שאמרתי להם שאני אבוא לשם עם עורכך דין בשביל לפתוח תלונה, רק אז פתחו לי תלונה.

<ס': אמרתי להם – יש שם מצלמות, יש שלוש מצלמות שתיעדו הכל.

<ס': אף אחד לא עשה עם זה כלום.

<ס': לצערי, לפני פחות משבוע הבנתי שהתיק נסגר מחוסר ראיות, אחרי שהידרדרנו אחרי שלושה חודשים מהבריחה שלי לשני אירועי ירי לעבר הדלת של הבית, שאני והילדים גרים בו.

<ס': הרווחה מודעת לסיפור, המשטרה יודעת על הסיפור.

<ס': כשאני פונה למשטרה קוראים ללשכת הרווחה ולנציגים שיבואו לדבר אתי לפנות למקלט.

<ס': כשאני פונה ללשכת הרווחה ומבקשת שיעזרו לי אומרים לי – כשאת מרגישה בפחד, פני למשטרה, אין לנו מה לעזור.

<ס': אלה התשובות שאני מקבלת מלשכת הרווחה, אלה התשובות שאני מקבלת מהמשטרה.

<ס': אני אישה מאוימת.

<ס': היום אני עדיין חיה.

<ס': מחר, אי אפשר לדעת.

<ס': עוד חודש אי אפשר לדעת.

<ס': זה עניין של זמן, פשוט.

<ס': זה יגיע.

<ס': לשכת הרווחה מודעת טוב מאוד.

<ס': אפילו הם אומרים לי שמוזר להם איך שהוא מתנהג.

<ס': הוא מקליט את השיחות שלך – אל תדברי אתו מהטלפון שלך, דברי אתו מטלפון אחר.

<ס': המשטרה יודעת הכל, אף אחד לא עושה כלום.

<ס': מחכים, מחכים שזה יגיע.

<ס': אחר כך אומרים – אמרנו לה ללכת למקלט.

<ס': ככה אנחנו מנקים את עצמנו מהדם שלה.

<ס': אין לי מילים, אין לי.

<ס': אני מדברת אליכם עכשיו, אני פונה לכל אחד שיכול לעשות שינוי.

<ס': בבקשה תעשו שינוי.

<ס': זה לא רק אני, זה לא רק נשים שנרצחות, זה גם גברים שנרצחים ואף אחד לא עושה שינוי.

<ס': אם היו קוראים לי בשם אחר, אולי היה שינוי?

<ס': אולי הייתם מתייחסים אלי אחרת?

<ס': אף אחד לא נותן תשובות, אתם מסתכלים עלי.

<ס': אתם רק מסתכלים עלי, אתם לא יכולים לעשות לי כלום.

<ס': אבל שמישהו יעשה משהו, תזיזו את העניינים.

<ס': אל תגידו שאין ראיות כשיש ראיות אבל אתם לא עושים כלום בשביל לאסוף אותן.

<ס': יש ראיות, יש מצלמות, יש יריות.

<ס': אנחנו עשינו טובה מאוד יפה למשטרה ברגע שהיו יריות ואין לנו מצלמות – הלכנו לשכנים והבאנו את המצלמות.

<ס': האוטו עצמו שירה מצולם, מופיע מספר רכב, מופיע הכל.

<ס': ועדיין אין ראיות?

<ס': ממש מוזר.

<ס': זה באמת מתסכל.

<ס': למה מחכים?

<ס': למה מחכים?

עאידה תומא סלימאן: ס', אני לא רוצה לסכן יותר.

עאידה תומא סלימאן: קודם כל אני מודה לך שבאת והשמעת את צעקתך וצעקת שאר הנשים.

עאידה תומא סלימאן: כמובן שעכשיו תצטרכי להיכנס ונמשיך לדבר אחרי הישיבה.

עאידה תומא סלימאן: כמוה יש עוד נשים.

עאידה תומא סלימאן: פנו אלי נשים ואמרו לי: אנחנו הבאות בתור.

עאידה תומא סלימאן: אני זוכרת לפני 25 שנים כשפנינו למשטרת רמל ואז עמדתי בראש ארגון נשים ואמרתי שיש רשימה שחורה של נשים, אמרו לי – יש לך אותה?

עאידה תומא סלימאן: תני לנו אותה.

עאידה תומא סלימאן: כאילו דיברתי ברשימה על משהו שכתוב בתוך יומן, שצריך להוציא את הרשימות.

עאידה תומא סלימאן: כשאומרים "רשימה שחורה" יודעים שיש נשים שהן על הכוונת, וכולם יודעים שיש נשים על הכוונת.

עאידה תומא סלימאן: ס' אומרת שכאשר נרצחה דועאא ההורים שלה קיבלו טלפון ושאלו אם היא זאת שנרצחה, כי כולם חשבו שהיא נרצחה.

עאידה תומא סלימאן: אנשים בלוד וברמלה כמעט יכולים להגיד לכם את השמות של הנשים שמאוימות.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה להבין איך יכול להיות מצב כזה, מצלמות וראיות וחוסר ראיות, באותה מידה?

עאידה תומא סלימאן: איך יכול להיות מצב כזה?

עאידה תומא סלימאן: איך יכול להיות שכל הרציחות האלה קורות והמשטרה לא מגישה כתבי אישום?

עאידה תומא סלימאן: אף אחד לא יכול לתת לזה הסבר הגיוני.

עאידה תומא סלימאן: שכנעו אותנו, עכשיו.

אחמד טיבי: במקרה הזה פניתי למפכ"ל, לא רק האישה עצמה וכמו שאמר באסל – חוסר אונים.

חנין זועבי: תודה לעאידה, יושבת ראש הוועדה, על קיום הדיון הזה.

חנין זועבי: אנחנו מסרבים להמשיך בהרגשת חוסר האונים הזו ואנחנו לא טוענים שיש חוסר אונים במשטרה.

חנין זועבי: אנחנו טוענים שיש חוסר כוונה.

חנין זועבי: אין חוסר אונים במשטרה.

חנין זועבי: המשטרה יכולה לרדוף אחרי פעיל פוליטי, המשטרה יכולה לרדוף אחרי סטטוס בפייסבוק, המשטרה רודפת אחרי החתימה של פעיל פוליטי אם הוא תרם למפלגה הזו או לא, ולהביא 3,000 שוטרים.

חנין זועבי: אין חוסר אונים, יש חוסר כוונה.

חנין זועבי: אני חושבת שאנחנו צריכים עכשיו לחקור את המשטרה ואולי לעשות בעצמנו מחקר קטן על ידי חוקרים מטעם הוועדה הזו על עשרות מקרים שבהם עדים לא מתוחקרים, מצלמות – לא מבקשים את החומר מתוך המצלמות.

חנין זועבי: אני חושבת שצריך לפנות למבקר המדינה.

חנין זועבי: אני רוצה פה כמה שעות כמו מה שאמרתם פה שמעידים על מקרה רצח א'.

חנין זועבי: הנפצעים מגיעים לבית החולים, הם לא נחקרים.

חנין זועבי: כל המעורבים ברצח לא מתוחקרים על ידי המשטרה.

חנין זועבי: מקרה רצח ב' – היו עדים של הרצח ברחוב, בבית הקפה, במכולת הסמוכה, עדים, בהם קטינה שהיו – לא נחקרו.

חנין זועבי: מקרה רצח ג' - בקיוסק היו מצלמות אבטחה, ועדים רבים.

חנין זועבי: רבים מהם לא נחקרו.

חנין זועבי: מקרה רצח, ואלה רק כמה דוגמאות קטנות – האישה נשארה עם הגופה.

חנין זועבי: היא מחזיקה אותה בזרועותיה, הקורבן מאבדת בהדרגה את הכרתה, מד"א מגיע - - - בהמשך המשטרה ניגשת לאישה שנשארה עם הקורבן ואומרת לה – תלכי הביתה.

חנין זועבי: לא לוקחת את הפרטים של האישה, העדה שהיתה בסמוך לקורבן, לא מבקשת לחקור אותה.

חנין זועבי: האישה הזו מבקשת לתת עדות, המשטרה אומרת לה – תלכי הביתה ומסרבת לגבות עדות מהקורבן.

חנין זועבי: אנחנו, לא רק שיש בידינו עשרות של קורבנות של רצח מיותר, הרי 80% מהנשים שנרצחו התלוננו.

חנין זועבי: חלק, כמו שראינו עכשיו, מבקשים מהן לא להתלונן.

חנין זועבי: בשיא הכנות – מה אנחנו מאשימים את המשטרה בחוסר אונים?

חנין זועבי: לא, היא לא מעוניינת לחקור.

חנין זועבי: יש פה איזשהו אינטרס.

חנין זועבי: יש איזשהו גוף, שהוא הגוף המשטרתי שרואה באלימות הזו ובשגשוג האלימות אינטרס.

חנין זועבי: של מי, ולמה?

חנין זועבי: אין אמון במשטרה?

חנין זועבי: בטח שאין אמון במשטרה.

חנין זועבי: לא רק שאין אמון, אנחנו לא שואלים למה אתם לא מפענחים, הרי הרוצחים - - - זה לא רצח מסתורי, ולא צריכים כל כך מיומנות לפיענוח.

חנין זועבי: הכתובת היתה על הקיר לפני, הרצח ידוע.

חנין זועבי: בנצרת, לוד, רמלה – יודעים איפה מוכרים סמים.

חנין זועבי: יודעים.

חנין זועבי: אלה שמוכרים סמים מסתובבים ליד תחנות המשטרה.

חנין זועבי: יומיים אחרי הרצח האחרון בנצרת, אלה שהם חלק מהקבוצה שרצחה את יוסף, מסתובבים ליד השוטרים.

חנין זועבי: לפעמים ביפו המשטרה נותנת הגנה למשפחת הרוצח.

חנין זועבי: נותנת הגנה.

חנין זועבי: אנחנו טוענים טענות מאוד קשות, אנחנו אחראים ועומדים מאחורי הטענות שלנו, וזה הזמן לגשת למבקר המדינה לחקור לא את מקרי הרצח, לחקור את המשטרה.

חנין זועבי: לחקור את המשטרה, אנחנו מאשימים אתכם שאתם יכולים לעשות ואתם לא רוצים.

חנין זועבי: אם דו"ח אור ציין שיש תרבות של עוינות כלפי החברה הערבית, דו"ח אור 2016 יגיד שאתם שותקים בכוונה, יודעים אבל לא רוצים.

חנין זועבי: אני לא רוצה להשתמש במילים יותר ברורות.

חנין זועבי: יחסים חברתיים בין פושעים לבין המשטרה, אנשים רואים חלק מהשוטרים יושבים בבתי קפה עם אנשים שמסכנים את השכונה או את היישוב.

חנין זועבי: אתם לא יודעים איפה מוכרים סמים בנצרת?

חנין זועבי: יודעים.

חנין זועבי: אתם לא יודעים מתי?

חנין זועבי: יודעים.

חנין זועבי: אתם לא מכירים את הפושעים?

חנין זועבי: אתם מכירים.

חנין זועבי: יש כנראה מדיניות – ופה אני מסיימת – ועוד פעם, מאוד חמור מה שאנחנו אומרים.

חנין זועבי: מאוד חמור.

חנין זועבי: אנחנו לא יכולים לשתוק יותר.

חנין זועבי: אנחנו לא נקבע פה עוד פעם דיון ואנחנו נזמין אתכם ואתם באים ומדברים איך לא משתפים פעולה ואיך לגייס יותר שוטרים.

חנין זועבי: יותר שוטרים לגייס למדיניות העוינת הזו?

חנין זועבי: אנחנו לא מקבלים את התוכנית החדשה הישנה שהכריזה עליה המשטרה – יותר תחנות משטרה, יותר שוטרים.

חנין זועבי: את השוטרים האלה אתם מגייסים לרדוף אחרי פעילות פוליטיות, לרדוף אחרי מפגינים, לראות אחרי פייסבוק ואתם שותקים על פושעים כאשר אתם מכירים אותם.

חנין זועבי: זה הזמן של מבקר המדינה לחקור את המשטרה.

עאידה תומא סלימאן: תודה לחברת הכנסת חנין זועבי.

עאידה תומא סלימאן: הצטרפה אלינו חברת כנסת רחל עזריה.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה, גברתי.

רחל עזריה: תודה, ואני מתנצלת שנכנסתי באמצע הדיון, הייתי בדיון בוועדת הכספים ואני צריכה להמשיך לדיון אחר, אבל היה לי מאוד להיכנס.

רחל עזריה: המוזיקה שאני שומעת מוכרת לי כי להבדיל, אני ניהלתי מאבק נגד הדרת נשים בעיריית ירושלים.

רחל עזריה: בהתחלה כל הזמן היו אומרים לי, כשהייתי מגיעה למקומות שיש בהם הדרת נשים – למה את עושה בלאגן?

רחל עזריה: אמרתי – מה זאת אומרת, אסור על פי חוק לומר שנשים צריכות לשבת מאחור באוטובוס, אסור על פי חוק להפריד בין נשים ובין גברים.

רחל עזריה: המשטרה אמרה: אתה לא מבינה, אנחנו נותנים לכל קהילה לנהל את עצמה לפי הכללים שלה.

רחל עזריה: אחרי 4 שנים של מאבק, 3 בג"צים, גם המשטרה שינתה את המוזיקה.

רחל עזריה: המשטרה הבינה שיש לה אחריות לכל אישה בירושלים.

רחל עזריה: אי אפשר לומר לאף אחת באיזה רחוב ללכת, באיזה אוטובוס ואיפה לשבת - הכל השתנה.

רחל עזריה: וזה מה שקורה פה היום.

רחל עזריה: אני חושבת שאתם, במשטרה, צריכים לשנות את כל תפיסת העולם.

רחל עזריה: הנחת העבודה שיש קהילות שמתנהלות לפי קודים שלהם זה אומר בעצם שאנחנו מפקירים את הנשים.

רחל עזריה: זה קרה ככה במגזר החרדי, זה קורה ככה במגזר הערבי.

רחל עזריה: כאשר יצאתי למאבק נגד הדרת נשים ברחוב במאה שערים – הגדירו שיש רחובות לנשים ורחובות לגברים.

רחל עזריה: בדקתי איך יכול להיות.

רחל עזריה: כשאני הלכתי ברחוב ותקפו אותי אז אמרו, כשבאתי לתחנת המשטרה: המשטרה לא נכנסת לשכונות האלה.

רחל עזריה: שאלתי למה, והם אמרו – כי פעם אחת נכנסנו ושרפו לנו את הניידת.

רחל עזריה: ומה היה באותה תקופה?

רחל עזריה: בעתירה לבג"ץ, בדיוק על זה דיברתי.

רחל עזריה: היה את האמא המרעיבה, היתה גופה שחטפו כי לא רצו שתגיע למכון הפתולוגי, היו ילדים שנפגעו, נשים שנפגעו, בקבוקי תבערה שנזרקו לתוך בתים של אנשים בשכונה, אבל כאילו התפיסה היתה שהם יודעים לנהל את עצמם, להם יש את ראשי הקהילה שלהם.

רחל עזריה: זה לא עובד.

רחל עזריה: אנחנו, כחברה, צריכים לדרוש שכל אחת מהקהילות האלה לא יצטרכו לנהל את עצמן.

רחל עזריה: כמו שלנו היתה אחריות כלפי הנשים החרדיות, ובסופו של דבר זה השתלם, אני רוצה ספר אפילו יותר מזה: אחרי שיצאנו למאבק ואחרי שהגדרנו שלא יכול להיות שנשים חרדיות יכולות לשבת במקומות מסוימים ולא יכולות במקומות אחרים, הם גם יצאו למאבק של – לא בוחרות, לא נבחרות, והיום יש פמיניזם חרדי והן מובילות מאבקים מדהימים, אבל הן לא יכולות לנהל את המאבקים האלה בתוך הבית.

רחל עזריה: זה מה שאנחנו צריכים לעשות.

רחל עזריה: בשביל זה יש משטרה, כנסת, ממשלה.

רחל עזריה: הסיפור הזה הוא בדיוק אותו סיפור.

רחל עזריה: אין דבר כזה – הקהילה הערבית מנהלת את עצמה לפי הקודים התרבותיים של עצמה.

רחל עזריה: אין דבר כזה.

רחל עזריה: לפי קודים תרבותיים זה אומר שנשים נפגעות, זה אומר שילדים נפגעים.

רחל עזריה: הסיפור הזה צריך להיפסק.

רחל עזריה: אז, כשיצאתי למאבק, היו נשים ערביות שהצטרפו ואמרו שהן יוצאות בסולידריות אתנו, ודיברו בדיוק על המאבק הזה, כי זה בדיוק אותו סיפור.

רחל עזריה: אנחנו צריכים לדרוש מהמשטרה להפסיק את השיטה שיש איזושהי קהילה שמתנהלת לפי כללים אחרים.

רחל עזריה: נשים ערביות רוצות לחיות בדיוק כמו נשים יהודיות.

רחל עזריה: נשים ערביות לא רוצות להיות מאוימות, בדיוק כמו נשים יהודיות.

רחל עזריה: כל הנשים במדינת ישראל רוצות לחיות חיים טובים ונעימים בלי איומים ובלי פחד, והתפקיד שלכם במשטרת ישראל הוא לדאוג לכל הנשים במדינת ישראל לחיים טובים ונעימים בלי פחד – לחרדיות, לחילוניות, לדתיות, לערביות – לכולן.

רחל עזריה: אני מבקשת ממש שלא נצטרך להילחם על זה עכשיו כמה שנים, אלא פשוט תבינו שאי אפשר יותר לדבר בשיטה הרב תרבותית שכל קהילה מנהלת את ענייניה.

רחל עזריה: הקהילה במגזר הערבי צריכה לקבל את כל השירותים כמו כולם, ואנחנו לא יכולים להסכים לזה יותר שנשים ערביות נרצחות וקוראים לזה "הקודים התרבותיים של הקהילה".

רחל עזריה: תודה.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: אני פונה עכשיו למשטרה.

עאידה תומא סלימאן: הועלו טענות מאוד קשות, מאוד ספציפיות במקרים מסוימים, וגם כלליים.

עאידה תומא סלימאן: ניצב דדו זמיר.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה, אדוני.

<דדו זמיר: אני קצין האח"מ של מחוז מרכז.

<דדו זמיר: אני חייב לומר בפתח הדברים שאל"ף, אני מזדהה עם כל מילה שנאמרה על ידי חברת הכנסת עזריה.

<דדו זמיר: אני לא חושב שיש לנו תפיסת עולם ומדיניות רב תרבותית בנושא של פגיעה או אלימות כלפי נשים.

<דדו זמיר: אני מוכרח לומר שהנושא של רצח נשים בכלל ובמגזר הערבי בפרט מדיר שינה מעינינו במלוא מובן המילה.

<דדו זמיר: הטיפול בתיקים האלה מבחינתנו זוכה לתעדוף הגבוה ביותר.

<דדו זמיר: בניגוד למה שאמר חבר הכנסת טיבי – התיקים מטופלים על ידי היחידה המרכזית שלנו שהיא יחידה מובילה עם יכולות מאוד גבוהות.

<דדו זמיר: אנחנו לא חוסכים לא באמצעים ולא בכוח אדם כדי לנסות ולפענח את אותם מקרים חמורים.

<דדו זמיר: לצערי, באמת, הרצח בעיר לוד – אני מדבר על הרצח הנוכחי, התרחש לאחר שלוש שנות שקט בעיר לוד מבחינת רצח נשים, שקט שלא קרה בצורה אקראית אלא כתוצאה של פעילות משטרתית אינטנסיבית, בשיתוף שירותי הרווחה.

<דדו זמיר: בעיר לוד יש לנו מודל של טיפול בנשים מאוימות.

<דדו זמיר: בכל מידע מודיעיני - אני לא מדבר על תשתית ראייתית, אנחנו מקיימים הערכת מצב.

<דדו זמיר: יש לנו לא מעט נשים שבפירוש, הטיפול המערכתי משטרתי הציל את חייהן.

<דדו זמיר: בין אם זו הוצאה – החל במעונות, במקרים הקיצוניים, דרך הוסטלים, ואפילו קהילות שלמות שקולטות בחו"ל מקרים חריגים, אנחנו במקומות שלא מצליחים לגבש את התשתית הראייתית ובאמת יש מסוכנות גבוהה, למצוא פתרונות יצירתיים כדי להוריד את רמת הסיכון ולמנוע פגיעה בנשים.

<דדו זמיר: אני באמת לא נכנס לשום ויכוח עם משפחה שנמצאת באבל וליבי אתכם.

<דדו זמיר: אני נכחתי בזירה באותו לילה כקצין אח"מ.

<דדו זמיר: אני מפקח על הפעילות של ימ"ר, יש לי אחריות מקצועית לראות שכלל הדברים נעשו, ואני יכול לומר לכם בצורה ברורה וחד משמעית – לא השארנו אבן על אבן.

<דדו זמיר: אין כל בדל ראייה שלא נבדק בזירה, כולל חוקרות ילדים שהבאנו באישון לילה, בטח ובטח כשאתם מדברים על דברים טריביאליים כמו מצלמות ודברים אחרים, בוודאי ובוודאי שהנתונים האלה, במקום שיש – מצויים בידי המשטרה.

<דדו זמיר: יש פער גדול בין ידע או מידע מודיעיני ובין תשתית ראייתית.

<דדו זמיר: בסופו של יום מי שבוחן את התשתית הראייתית זו הפרקליטות.

<דדו זמיר: אנחנו מגבשים את מיטב הראיות שאנחנו יכולים לגבש, יש לנו פרקליט שמלווה בכל תיק רצח, ולפעמים, באמת, אני אומר את זה בצער רב, אנחנו יכולים לדעת מי ביצע את העבירה, למי יש את המניע, למי יש את הכוונה, אבל הפער בין אותו מידע מודיעיני הגיוני תפיסתי שהרחוב מדבר עליו – נגדיר את זה אפילו באמת: דעת הקהל, לבין גיבוש תשתית ראייתית שתוביל להגשת כתב אישום בתיק רצח שהמשמעות שלו היא מאסר עולם מאחורי סורג ובריח הוא פער גדול.

<קריאה: תעצרו אותו מעצר מנהלי כמו שאתם עושים לפלסטינים כל הזמן.

<דדו זמיר: אני לא יכול, כמובן, להתייחס לכל קריאות הרקע, אבל אין בישראל מעצר מנהלי לעבריינים פליליים, ולכן אנחנו יכולים להשתמש בכלים שהחוק מאפשר לנו להשתמש בהם.

עאידה תומא סלימאן: אז איך מסבירים לאישה שירו פעמיים על הדלת שלה, שהרימו סכין עליה, שאף אחד לא נעצר?

עאידה תומא סלימאן: איך מסבירים את זה?

<דדו זמיר: מכיוון שאני לא בקיא באותו תיק ספציפי, הדוגמה שהבאתם פה בפני הוועדה - - -

עאידה תומא סלימאן: גם על הבית שלהם ירו לפני הרצח, צרור יריות על הבית.

<דדו זמיר: גברתי, אני לא מתכוון להתחמק משום שאלה, אני אענה כמיטב יכולתי.

<דדו זמיר: אני יכול לומר לך – דוגמה, במשפחת אבו גאנם נרצחו לצערנו 12 נשים במשך עשור.

<דדו זמיר: לפני כשנה וחצי שתי בנות משפחת אבו גאנם, קטינות שהיו עדות לרצח, החליטו לשבור את קוד השתיקה ומסרו עדות.

<דדו זמיר: העדות נמצאות כבר שנתיים בהגנתנו.

<דדו זמיר: התיק - - -

עאידה תומא סלימאן: ואני מכירה מקרים אחרים, שנשים העזו והעידו וננטשו והן נמצאות מול - - -

<סמאח סלאימה: אדוני, - - - כל כך כואב על שתי העדות שאתם שומרים עליהן, כל הכבוד.

<סמאח סלאימה: אתה יודע שבמקרה של ביסאן אבו גאנם לפני שנה וחצי מתבשלת עכשיו עסקת טיעון, שכל הרוצחים האלה יקבלו 6 עד 7 נשים.

<סמאח סלאימה: 6 רוצחים עם עדות ראייה, עם שחזור, עם מסדר זיהוי ואנחנו הולכים לעסקת טיעון.

<סמאח סלאימה: אני יודעת שעסקת טיעון מתבשלת בפרקליטות - - -

עאידה תומא סלימאן: נמצאת אתנו נציגת הפרקליטות ותכף אני ארצה לשמוע על זה.

<דדו זמיר: בסדר גמור.

<דדו זמיר: כמובן ששאלות לגבי הסדרי טיעון יכולות להיות מופנות אל הפרקליטות.

<דדו זמיר: אנחנו, בתיק הזה, גיבשנו תשתית ראייתית מצויינת, והעדות זוכות להגנה מופתית.

<דדו זמיר: שלומן ו - - -

עאידה תומא סלימאן: השאלה – אחרי שיסתיים העניין בבית המשפט, בעסקה או לא בעסקה – אני מכירה מקרים קודמים שאני טיפלתי בעדות שננטשו.

עאידה תומא סלימאן: אחרי שכבר היה פסק דין ננטשו העדות והיו צריכות להיות מאוימות ולהתחבא, ויש אחת שעדיין נרדפת עד היום.

<דדו זמיר: אני יכול לומר לך שאנחנו מקיימים הערכת מצב חודשית לגבי כל עדה ועדה – העדות בתיק אבו גאנם ותיקים אחרים לא יינטשו, יימצא להן פתרון צופה פני עתיד ביחד עם שירותי הרווחה.

<דדו זמיר: במקרה הספציפי הזה אני לא אכנס לתיק שמתנהלת בו חקירה בימים אלה.

<דדו זמיר: אני לא רוצה לפגוע ביכולת שלנו לפענח.

<דדו זמיר: אני רק יכול לומר שבשונה במידה מסוימת ממה שנאמר פה – לא זכינו לשיתוף פעולה לגבי האירועים הקודמים.

<דדו זמיר: גם אם נאמרו דברים במשטרה למחרת, הגיעו וביטלו את התלונות - - -

עאידה תומא סלימאן: למה, את חושב?

<דדו זמיר: אני אומר לך את זה בוודאות.

חנין זועבי: - - -

עאידה תומא סלימאן: כי אישה או עד או עדה שיודעים שיורים להם על הבית ואף אחד לא נעצר, כאשר הם יודעים שהם יהיו מול הסכנה לבד, בטח יחשבו מאה אלף פעמים.

חנין זועבי: גם כאשר מוכנים - - - אתם מסרבים לקבל עדות.

חנין זועבי: אתה צריך להתייחס למה שנטען כאן.

חנין זועבי: אתה לא יכול להתחמק - - -

אוסאמה סעדי: במקרה הספציפי הזה של דועאא שמענו פה עדויות שהיא הגישה תלונות שירו על הבית, שהיא לא ויתרה.

אוסאמה סעדי: השאלה מה עשיתם בתלונות האלה?

אוסאמה סעדי: במקרה של דועאא , נשוא הדיון היום?

<דדו זמיר: בכל מקרה, אין תלונה שלא תיחקר, ואם יש תשתית ראייתית ודאי וודאי שנגיש כתב אישום.

<דדו זמיר: בתחנת לוד נפתחו השנה 50 אירועים בנושא של אלימות במשפחה.

<דדו זמיר: ב-40 מהם הוגש כתב אישום על ידי התביעה המשטרתית.

<דדו זמיר: כל תיק שיש בו תשתית ראייתית יוגש בו כתב אישום, זה בתעדוף עליון אצלנו.

<דדו זמיר: אני דוחה בשתי ידיים את חוסר הרצון של המשטרה לקבל את - - -את הרצון של המשטרה להתעלם מתלונות - - -

חנין זועבי: שמעת, שמעת והקשבת על מקרים ספציפיים, זה לא באוויר.

<דדו זמיר: באירוע האחרון של רצח אישה בתחנת לוד, החליטו בני המשפחה להעיד.

<דדו זמיר: במשך שנתיים החזקנו 24/7 זוג שוטרים צמודים למתחם המשפחה.

<דדו זמיר: אלה עלויות אדירות.

<דדו זמיר: אמרתי לכם – במקרה של שיתוף פעולה עם המשטרה לא נחסוך לא באמצעים ולא בכלים.

<דדו זמיר: שנתיים, 24/7 יום ולילה – ניידת משטרתית, שני שוטרים עם נשקים ארוכים מול בית המשפחה.

עאידה תומא סלימאן: עם כל הכאב, אני רוצה שתפענחו את כל הרציחות, אבל אני גם דואגת לאלה שהן בחיים ואני רוצה לדעת מה עושים כדי לשמור על אלה שכן בחיים, על אישה כמו ס' שהגיעה והתלוננה והיום נסגר התיק שלה, על נשים שיורים להן בבתים.

עאידה תומא סלימאן: אתה יודע מה?

עאידה תומא סלימאן: איך כבוד המשטרה לא נפגע מזה שיורים בעיר בלי אבחנה?

<דדו זמיר: בוודאי שכן.

עאידה תומא סלימאן: מה אתם עושים להפסיק את האווירה הזו?

<דדו זמיר: אז אני אומר לך מה אנחנו עושים, למשל בעיר לוד כדי להתמודד עם תופעת הירי.

<דדו זמיר: אנחנו מתחילים החל מפעילות מניעה, שמדובר בחוגי בית עם האוכלוסייה הנורמטיבית - - -

עאידה תומא סלימאן: הנורמטיבית לא צריכה את הדברים האלה.

עאידה תומא סלימאן: מי שצריך זה אלה שמחזיקים את הנשק ואלה שיורים.

<דדו זמיר: אני מסביר לגברתי את כל התהליך.

<דדו זמיר: אז יש תהליך של מניעה, החל מהחינוך.

<דדו זמיר: יש תהליך של חיכוך – חיפושים, מעצרים, בכל מתחם שבו יש לנו מידע מודיעיני שקיים אמל"ח.

<דדו זמיר: יש פעולות של יחידו מיוחדות, יש תוספת של כוחות שהוספנו ממשמר הגבול, יש תיקים שמועברים לטיפול של היחידה המרכזית, שזו יחידה עם יכולות ואמצעים גבוהים ביותר, הכל כדי לנסות ולמגר את תופעת הירי– תופעה שמאוד מאוד מטרידה אותנו.

<דדו זמיר: אני לא רוצה שלרגע מישהו מהקהל יחשוב שממעיטים פה ברצון לפענח את התיקים האלה ובאמצעים.

<דדו זמיר: יש יעד משותף שלנו ושל פרקליטות מחוז מרכז.

<דדו זמיר: דרך אגב, אחד ההישגים שלנו שהצלחנו להכפיל את רף הענישה בעבירות אמל"ח.

<דדו זמיר: היום בית משפט הכפיל את הענישה בגלל החומרה של העבירות האלה בזכות פעילויות שאנחנו עשינו במשותף.

עאידה תומא סלימאן: אני עדיין לא ממש הבנתי איך הולכים - - -

באסל גטאס: כלומר, אתה מרוצה?

<דדו זמיר: לצערי, אני לא מרוצה מהמצב.

<דדו זמיר: אני אהיה מרוצה מהמצב כשנוכל להגיע ל-100% פיענוח.

<דדו זמיר: לצערי, בעבירות רצח אנחנו עומדים היום סטטיסטית על 60% פיענוח בכלל תיקי הרצח במחוז מרכז.

עאידה תומא סלימאן: כרגע אמרתי – 15 נשים תוך שש שנים.

עאידה תומא סלימאן: הגשת כתבי האישום היו בשלושה מקרים.

עאידה תומא סלימאן: זה לא מעיד על מצב טוב, זה לא מעיד על הצלחה.

עאידה תומא סלימאן: זה מעיד על כשלים, כנראה.

<דדו זמיר: אני לא אמרתי שאני מדבר כרגע על הצלחה.

<דדו זמיר: אמרתי שהממוצע של פיענוח - - -

עאידה תומא סלימאן: תשמע, הדבר הכי קל, אם יש תלונה מאישה שהרימו עליה סכין וירו על הבית שלה ואתה, שאמון על החקירות האלה אומר לי שאתה לא מכיר את התיק, והיא עדיין בסכנה – יש לי יש לי בעיה עם זה, יש לי בעיה.

עאידה תומא סלימאן: אתה אמור לדעת על כל אישה שנמצאת בסיכון בעיר לוד.

עאידה תומא סלימאן: אתה אמור לדעת על כל אישה שהתלוננה.

עאידה תומא סלימאן: ככה התפיסה שלי, אם באמת רוצים למגר את האלימות.

עאידה תומא סלימאן: אישה שנמצאת בסכנה - - -

<דדו זמיר: מפקד תחנת לוד - - -

עאידה תומא סלימאן: אתם ביקשתם שלא יגיעו מתחנת לוד היום.

<דדו זמיר: לא, ממש לא.

עאידה תומא סלימאן: אם הוא יש לו את התשובה, הוא היה צריך להיות פה, היום.

<דדו זמיר: - - -

עאידה תומא סלימאן: נאמר לי שאתם תספקו לי את התשובות.

<דדו זמיר: אני מספק את התשובות.

עאידה תומא סלימאן: אז בבקשה, מה עושים למען האישה הזאת?

עאידה תומא סלימאן: אם הגעתם אליה וביקשתם שהיא תהיה במקלט, אז ידעתם שהיא בסכנה.

<דדו זמיר: אני עושה הפרדה בין שני דברים.

<דדו זמיר: אמרתי שברמת תחנה, כל מפקד תחנה בהחלט מכיר כל אישה מאוימת בטריטוריה שלו, מבצע הערכת מצב יחד עם שירותי הרווחה ומנסה לספק לה סל הגנה.

<דדו זמיר: את שאלת אותי לגבי תשתית ראייתית לגבי תיק ספציפי שהעידה פה גברת שמרגישה מאוימת – ואת זה אני כמובן אלך ואבדוק, מכיוון שהיא דיברה על מצלמות ועל עדים.

<דדו זמיר: אם הייתם נותנים לי מראש את הפרטים הייתי יכול לבחון.

<דדו זמיר: אני מתחייב לבחון את זה, כמובן, בדיעבד, אבל מציגים פה נציג שמגיע, מפתיע אותי עם איזו תשתית עובדתית שאני לא יכול לבדוק – האם נתפסו ראיות, האם לא נתפסו ראיות, האם יש עדויות – האם יש עדויות סותרות, ולכן, למקרה ספציפי, כשאני לא רואה את התשתית הראייתית, קשה לי להגיב.

באסל גטאס: לא רק זה, האישה העידה שאתם ביקשתם בתחנה שהיא לא תתלונן.

עאידה תומא סלימאן: נאמר לה במשטרה – לא כדאי להתלונן.

באסל גטאס: אז אחת משתיים, או משת"פ לשעבר, שהביאו אותו, או שכרגע הוא משת"פ, עובד עם המשטרה.

<דדו זמיר: אני בהחלט אבדוק את זה, זה מאוד מאוד חריג, אני לא מכיר הנחייה כזו ברמה המשטרתית שלא לקבל תלונה.

<דדו זמיר: אדם יכול להתלונן שתקפו אותו - - ואנחנו נגבה תלונה.

באסל גטאס: אבל היא סיפרה.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לקבל דיווח לאחר הישיבה מהמשטרה מה עושים במקרה הספציפי הזה ומה נעשה.

<דדו זמיר: בוודאי.

<סמאח סלאימה: שלום לכולם, אני פעילה, כמו שאתם יודעים גם ברמלה-לוד וגם ביפו ואני פה מטעם עמותת "סיכוי", אני מנהלת את הפרויקט הארצי למאבק בפשיעה ואלימות בחברה הערבית.

<סמאח סלאימה: אני מכירה את משטרת רמלה ולוד ואני מכירה את מחוז מרכז.

<סמאח סלאימה: אני יודעת, אדוני, שאתה לא רוצה לדבר על מקרה ספציפי אבל אתה זומנת לדיון על מקרה ספציפי בעקבות רצח ספציפי של אישה ספציפית, אז אי אפשר לברוח מזה.

<סמאח סלאימה: במקרה הספציפי הזה, שהיא העידה פה, היא לא מסרה את הפירוט, אבל הכרחנו שוטר ללוות את האישה הזו כדי לאסוף חפצים מהבית שיצאו יריות משם והיו יריות סכין, שוטר שליווה אישה אמר לה בעת שהיא אספה את הדברים: גם אני, אם אשתי היתה בורחת מהבית, הייתי עושה לה את הדבר הזה.

<סמאח סלאימה: הוא אמר לה את זה בעברית, ברמלה.

<סמאח סלאימה: חמה של הבחורה ואח שלה העידו.

<סמאח סלאימה: במקרה הזה פנינו גם למחוז מרכז.

<סמאח סלאימה: האישה הזו, בגלל שהיא בלוד ורמלה – אמרו לה: תגישי פה ותגישי פה.

<סמאח סלאימה: הלכנו למשרד הפנים והיא העבירה את הכתובת שלה כדי שיתנו לה אישור להגיש תלונה.

<סמאח סלאימה: טרטור כזה שאישה עם שני תינוקות צריכה לעבור זה כבר עינוי, זה לא שירות לאזרח שמשלם מסים.

<סמאח סלאימה: האישה הזו, כולנו יודעים שירו על הבית שלה לא פעם ולא פעמיים ועדיין, היינו צריכים, בסוף – יושב פה כתב מהמשטרה שפנה אישית למפקד המחוז כדי לשאול מה קורה, עם מפקד המחוז והוא יודע בדיוק, וגם מפקד תחנת רמלה.

<סמאח סלאימה: אתה לא יכול להגיד שאתה לא בקיא בפרטים.

<סמאח סלאימה: יכול להיות שאתה, ספציפית לא בקיא, אבל אנחנו יודעים שיש פה מחדל שיביא לצערנו – וזה הפחד הקיומי של האישה הזו, על החיים שלה וגם של הוריה – אין להם חיים והם פשוט מניידים אותה ממקום למקום.

<סמאח סלאימה: זה לא חיים, אתה גם מסכים אתי.

<סמאח סלאימה: הצגת פה מצב שווא, לצערי, שיש בלוד שקט שלוש שנים.

<סמאח סלאימה: סליחה, אני בדקתי.

<סמאח סלאימה: סמי מסעוד נורה לפני חודש, היאהב נורה - - -

<דדו זמיר: אמרתי על רצח נשים.

<סמאח סלאימה: עמאל אל עביד נרצחה לפני שנה וליליאן מסעוד נרצחה לפני שנתיים.

<סמאח סלאימה: אני לא יודעת על איזה שקט אנחנו מדברים כי כנראה ההגדרה שלנו ל "שקט" היא קצת שונה.

<דדו זמיר: גברתי, דיברתי על העיר לוד.

<סמאח סלאימה: ליליאן מסעוד נרצחה בשכונת גני יער, ואתה יודע שזה בתחום הטריטוריאלי של לוד.

<סמאח סלאימה: לפני כן גם נרמין מסעוד - - - ב-2014, ב-23 למרץ, 2014.

<דדו זמיר: וזה היה האירוע האחרון.

<סמאח סלאימה: זה לא שלוש שנים של שקט, זה שלוש שנים של טרור, שנים של אימה בערים האלה, ולא רק בערים האלה.

<סמאח סלאימה: אני חייבת להגיד שזה מכה לא רק במחוז מרכז, אם זה מנחם מישהו פה.

<סמאח סלאימה: לגבי התפקוד של המשטרה – אני באמת לא מחסידי הקונספירציות שאתם עושים את זה במכוון.

<סמאח סלאימה: לא.

<סמאח סלאימה: אני מתרשמת בתור פעילה בשטח שיש כוונה, באמת, לשים רוצחי נשים ערביות ורוצחי גברים ערבים מאחורי סורג ובריח.

<סמאח סלאימה: אני לא מפקפקת בכוונות.

<סמאח סלאימה: אני מוחה על הדרך.

<סמאח סלאימה: אני מוחה על התוצאה.

<סמאח סלאימה: למדתי דבר אחד או שניים בחיים שלי, שמבחן התוצאה הוא מה שמעניין אותי.

<סמאח סלאימה: דיברו פה על 60% פיענוח מקרי רצח במחוז.

<סמאח סלאימה: אל"ף, אנחנו מדברים פה על רמלה לוד ולא על כל המחוז, וגם, רבותי, 60% זה הערבים והיהודים.

<סמאח סלאימה: פתאום אנחנו מדברים על 60%, אבל כשאנחנו לוקחים את המקרה של רצח בחברה הערבית במרכז אני חותמת לכם שהאחוז הזה יורד פלאים.

<סמאח סלאימה: אז אפשר להגיד מספרים, אבל המספרים האלה מטעים, ומטעים את כולנו ואסור לנו להתבלבל בעובדות, שרוצחי נשים ערביות, ודיברת על 12 נשים ממשפחת אבו גאנם, כמה רוצחים ממשפחת אבו גאנם נמצאים שם?

<סמאח סלאימה: אתה ואני יודעים שאם הרוצח הראשון היה נרקב בכלא ל-30 שנה אולי היינו יכולים למנוע רצח אחד או שניים.

<סמאח סלאימה: הרוצח השני שאמרת שאתם שמים – וכל הכבוד – שאתם שמים, וכל הכבוד, ועכשיו העד נפטר, אז נחסוך לכם הרבה כסף, ממשפחת אבו סעלוק , 24 שעות שמירה, אני באמת מצדיעה.

<סמאח סלאימה: אבל מתי טרחתם לעשות את זה?

<סמאח סלאימה: אחרי שהוא ניסה לרצוח את אחותו והשאיר אותה נכה ב-100%, ובניסיון הרצח של אשתו שצלח – עצרם אותו.

<סמאח סלאימה: אני מדברת על חאלד אבו סעלוק שעכשיו הוא היום בכלא, ואנחנו כולנו שמחים על כך.

<סמאח סלאימה: אבל היו צריכים אישה שסבלה, ניסיון רצח ושתי נשים נכות עד שהוא יישב בכלא.

<סמאח סלאימה: זה המאבק של השנים הערביות.

<סמאח סלאימה: רחל עזריה עוזבת אבל אני חייבת לומר שכל הכבוד שיש חברת כנסת יהודייה שמתעניינת ברצח נשים ערביות.

<סמאח סלאימה: זו התחושה בחוץ – שרצח נשים ערביות הוא כאילו של הערבים.

<סמאח סלאימה: זה לא.

<סמאח סלאימה: הגיע הזמן שחברי הכנסת מהמקום המכובד הזה יראו בחיי נשים ערביות שווה ערך לנשים במדינת ישראל.

<סמאח סלאימה: בלי השינוי בתפיסה – וזה לא רק כלפינו, זה גם ברווחה, גם במשטרה, בכל מקום - אפילו פקיד הדואר שיראה אישה ערבייה וייתן לה אותו שירות.

<סמאח סלאימה: אני, מבחינתי, המשטרה זה שירות ואני האזרח.

<סמאח סלאימה: אני רוצה שירות שווה, זה הכל.

<סמאח סלאימה: אני חושבת שזה לא הרבה לבקש.

<קריאה: אנחנו לא מקבלים שום שירות טוב.

רחל עזריה: אני רוצה עוד משהו – כמו שעם הנשים החרדיות, ולהבדיל, וזה סיפור אחר ולא בעצמה כזו, אבל עדיין זה נפתר – כשכל החברה הישראלית התגייסה, כך אני חושבת שגם פה.

רחל עזריה: אנחנו פשוט צריכים לומר שזה נגמר, שאנחנו לא מוכנים שדברים כאלה יקרו.

רחל עזריה: הפניתי את זה למשטרה, ואני מקווה - - -

<חדרה יוסף: לא.

<חדרה יוסף: עדיין לא.

<חדרה יוסף: את יודעת כמה פעמים היה לי?

<חדרה יוסף: יש ראש מועצה, קוראים לו חוסיין, אתם יכולים לשאול אותו.

<חדרה יוסף: אבל אני ניגשתי אליו.

<חדרה יוסף: הוא לא עשה כלום.

<חדרה יוסף: אני אומרת, כדי שישמע אותי – הוא לא עשה כלום, לא הוא ולא השני, ולא משטרת ראש פינה.

<חדרה יוסף: אני יכולה להגיד לך שם-שם, אף אחד לא עזר לי.

<חדרה יוסף: ברמדאן נשרף לי הבית למטה כי השכרתי את זה למישהי מטובא, בחורה גרושה, אימא ל-4 ילדים.

<חדרה יוסף: היא רוצה להתקדם, והבית שלי למטה ריק.

<חדרה יוסף: אמרתי לה – בסדר.

<חדרה יוסף: בא בעלה, הגרוש שלה.

<חדרה יוסף: הוא שלח עבריינים, שרפו לי את הבית למטה.

<חדרה יוסף: נתתי עדות בראש פינה.

<חדרה יוסף: כל הסיפור הזה היה בראש פינה.

<חדרה יוסף: מה עשו לי בראש פינה?

<חדרה יוסף: מה עזרו לי משטרת ראש פינה?

<חדרה יוסף: עדיין אין כלום.

<חדרה יוסף: הייתי לפני שלושה ימים ואומרים לי – עדיין לא תפסנו אף אחד.

<חדרה יוסף: אמרתי לו: מתי תפסת מישהו, מתי?

<חדרה יוסף: כשהיה לי יריות בבית, לא תפסת.

<חדרה יוסף: כששרפו לי את ארגז החשמל לא תפסת, ישבתי עם אחותי בוואדי חמאם, יש לה בית קטן, לקחתי את חמשת הילדים וישבתי אצלה חודשיים עד שהחזרתי את החשמל, עד שנתנו לי הלוואה.

<חדרה יוסף: בקיצור, המצב שלנו קשה, קשה, קשה.

<חדרה יוסף: אף אחד לא עוזר לנו, אף אחד לא מעניין אותו – לא ראש מועצה, לא ראש ממשלה.

<חדרה יוסף: אף אחד.

<חדרה יוסף: אני אישה, אני רוצה שכולם ישמעו אותי.

<חדרה יוסף: אני אישה, יש לי בעיות, יש לי הכול, המצב שלי ככה.

<חדרה יוסף: וגם – הבת שלי הלכה, ככה.

<חדרה יוסף: למה?

<חדרה יוסף: למה מלכה כזו, ילדה תלך ככה, למה?

<חדרה יוסף: לא חבל?

<חדרה יוסף: מיריות מילדים לקחו חמש שנים, למה?

<חדרה יוסף: לא חבל על הילדה הזו?

<חדרה יוסף: שופי.

<חדרה יוסף: שופי.

<חדרה יוסף: פרח.

<חדרה יוסף: עכשיו נפתח.

עאידה תומא סלימאן: מה בעניין הבת, האם מצאו את הרוצחים?

<חדרה יוסף: מצאו את הרוצחים וכל אחד קיבל 6 שנים.

<חדרה יוסף: נגד זה –עיסא טאלב מזנגריה, וגם יש עוד שניים אבל אני לא רוצה לדבר על השניים האלה, אני לא יודעת מה הסיפור שלהם בדיוק, אבל שני הבחורים האלה – אני לא רוצה.

<חדרה יוסף: העונש הזה שהם קיבלו, אני לא מסכימה, ואני אומרת על יד כולם וכולם ישמעו אתי – אני אישה, כואב לי הלב, הלך לי הבית, הכל נהרס לי, הכל.

<חדרה יוסף: נרצחה הבת שלי, בת 13 ו-8 חודשים.

<חדרה יוסף: על מה?

עאידה תומא סלימאן: תני לי להבין – השריפות עדיין נמשכות?

<חדרה יוסף: לא.

<חדרה יוסף: עדיין לא.

<חדרה יוסף: את יודעת כמה פעמים היה לי?

<חדרה יוסף: יש ראש מועצה, קוראים לו חוסיין, אתם יכולים לשאול אותו.

<חדרה יוסף: אבל אני ניגשתי אליו.

<חדרה יוסף: הוא לא עשה כלום.

<חדרה יוסף: אני אומרת, כדי שישמע אותי – הוא לא עשה כלום, לא הוא ולא השני, ולא משטרת ראש פינה.

<חדרה יוסף: אני יכול להגיד לך שם-שם, אף אחד לא עזר לי.

<חדרה יוסף: ברמאדן נשרף לי הבית למטה כי השכרתי את זה למישהי מטובא, גרושה, אמא ל-4 ילדים.

<חדרה יוסף: היא רוצה להתקדם, והבית שלי למטה ריק.

<חדרה יוסף: אמרתי לה – בסדר.

<חדרה יוסף: בא בעלה, הגרוש שלה.

<חדרה יוסף: הוא שלח עבריינים, שרפו לי את הבית למטה.

<חדרה יוסף: נתתי עדות בראש פינה.

<חדרה יוסף: כל הסיפור הזה היה בראש פינה.

<חדרה יוסף: מה עשו לי בראש פינה?

<חדרה יוסף: מה עזרו לי משטרת ראש פינה?

<חדרה יוסף: עדיין אין כלום.

<חדרה יוסף: הייתי לפני שלושה ימים ואומרים לי – עדיין לא תפסנו אף אחד.

<חדרה יוסף: שאלתי: מתי תפסת מישהו, מתי?

<חדרה יוסף: כשהיה לי יריות בבית, לא תפסת.

<חדרה יוסף: כששרפו לי את ארגז החשמל לא תפסת, ישבתי עם אחותי בוודאי חמאם, יש לה בית קטן, לקחתי את חמשת הילדים וישבתי אצלה חודשיים עד שהחזרתי את החשמל, עד שנתנו לי הלוואה.

<חדרה יוסף: בקיצור, המצב שלנו קשה, קשה קשה, קשה.

<חדרה יוסף: אף אחד לא עוזר לנו, אף אחד לא מעניין אותו – לא ראש המועצה, לא ראש ממשלה.

<חדרה יוסף: אף אחד.

<חדרה יוסף: אני אישה, אני רוצה שכולם ישמעו אותי.

<חדרה יוסף: אני אישה, יש לי בעיות, יש לי הכל, המצב שלי ככה.

<חדרה יוסף: וגם – הבת שלי הלכה, ככה.

<חדרה יוסף: למה?

<חדרה יוסף: למה מלכה כזו, ילדה שתלך ככה, לא חבל על הילדה הזו?

<חדרה יוסף: לקחו חמש שנים, למה?

<חדרה יוסף: שופו.

<חדרה יוסף: שופו.

<חדרה יוסף: פרח.

<חדרה יוסף: (אומרת דברים בשפה הערבית, להלן התרגום החופשי:) ואני יודעת, ואני בטוחה - - - אבל אף אחד לא עומד לצדנו.

<חדרה יוסף: אף אחד לא עומד לצדנו.

<חדרה יוסף: אף אחד לא עומד לצדנו ועוזר לנו.

<חדרה יוסף: יתכן שההוא שרצח את הבת שלי, או רצח את בתך, או את בנך, לא יקבל מאסר עולם?

<חדרה יוסף: יתכן שהוא יהיה חופשי?

<חדרה יוסף: אף אחד לא קיבל מאסר עולם, למה?

<חדרה יוסף: למה הם לא קיבלו מאסר עולם?

<חדרה יוסף: למה?

<חדרה יוסף: חבל.

<חדרה יוסף: חבל על הבנות האלה.

<חדרה יוסף: אני מפחדת.

<חדרה יוסף: אני מפחדת.

<חדרה יוסף: אני בבית שלי מפחדת.

<חדרה יוסף: כל דקה אני מפחדת.

<חדרה יוסף: למה אנחנו מתים מפחד?

<חדרה יוסף: למה אנחנו מתים מאֵימָה?

<חדרה יוסף: למה?

<חדרה יוסף: אין אף אחד לצדנו.

<חדרה יוסף: אף אחד לא מסייע לנו.

<חדרה יוסף: אני בבית שלי מפחדת.

<חדרה יוסף: כל דקה אני מפחדת.

עאידה תומא סלימאן: (אומרת דברים בשפה הערבית, להלן התרגום החופשי:) תני לי להעביר את המסר שלך.

עאידה תומא סלימאן: היא שואלת שאלה מאוד מהותית: למה אני צריכה לחיות בפחד?

עאידה תומא סלימאן: למה אני צריכה להתלונן פעם אחרי פעם אחרי פעם ולא תופסים אף אחד, ואני צריכה כל לילה כשאני נכנסת למיטה למות מפחד?

<חדרה יוסף: בחיאת אלוהים, לילה אחד לא ישנתי כמו בן אדם.

עאידה תומא סלימאן: הבת שלה נרצחה, והרוצחים קיבלו חמש שנים.

<דדו זמיר: פה, באמת, במקרה הזה, כמו שדובר גם על תיק אבו גאנם – מהרגע שהמשטרה מגבשת תשתית ראייתית כתב האישום מוגש על ידי הפרקליטות, הסדרי הטיעון מתבצעים על ידי הפרקליטות, אם מתבצעים הסדרי טיעון - - -

עאידה תומא סלימאן: יש לנו נציגת פרקליטות פה.

<חדרה יוסף: חראם, חראם.

<חדרה יוסף: 4 חודשים עד היום נרצחו 4 בחורות.

עאידה תומא סלימאן: בת עמי ברוט, הממונה על יחידת הסיוע לנפגעי עבירה בפרקליטות.

עאידה תומא סלימאן: נא להתקדם ליד מיקרופון.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהתשובה הזו – זה לא שעברתי לפרקליטות בגלל שהשתכנעתי שזה לא בידיים שלכם.

עאידה תומא סלימאן: זה שהיא מתלוננת וזה שכל הזמן מתנכלים לה ועד היום הזה לא נתפס אף אחד – זה לא באחריות של הפרקליטות, זה באחריות של המשטרה, ועל זה צריך לתת תשובה.

עאידה תומא סלימאן: לא להגיד שברגע שאוספים תשתית ראייתית, לפני זה.

עאידה תומא סלימאן: כאשר אזרחים לא יכולים לישון בשקט בבית – זה התפקיד של המשטרה.

עאידה תומא סלימאן: אחר כך נפנה לפרקליטות, אבל המשטרה צריכה לספק תשובות, איך יכול להיות שבני אדם מאוימים, יורים עליהם הביתה.

עאידה תומא סלימאן: אתם יודעים מה?

עאידה תומא סלימאן: אפשר לחתוך את המתח בסכין בתוך לוד.

עאידה תומא סלימאן: הלכתי שם ביום שישי, וכאשר שמעתי את הסיפורים, ואני בטוחה – אפשר לשמוע את אותם סיפורים גם בנצרת וגם במקומות אחרים.

עאידה תומא סלימאן: אי אפשר לבוא ולהגיד: בסדר, קיבלו חמש שנים.

עאידה תומא סלימאן: אולי גם בגלל שתשתית הראיות לא סופקה כמו שצריך, אני לא יודעת למה צריך לעשות עסקאות מסוג זה.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה, גברתי.

עאידה תומא סלימאן: יש לך מושג למה עושים עסקאות מהסוג הזה, כמו העסקה שאומרים שמתבשלת במקרה של אבו גאנם?

עאידה תומא סלימאן: במקרה של רצח בחורה, איך יכול להיות שרוצחים מקבלים חמש שנים?

<בת עמי ברוט: ברשותכם, אני, כמובן, לא אוכל להתייחס לתיקים ספציפיים, בוודאי לא תיקים מתנהלים אבל גם מכיוון שאין לי את המידע, לא קיבלנו שאלות מראש כדי להיערך אליהן, אז לצערי לא אוכל להתייחס וגם לא למקרה הזה.

<בת עמי ברוט: מה שאני אוכל לציין זה שלמעשה, בפרקליטות, בוחנים את הראיות שהתגבשו במהלך החקירה.

<בת עמי ברוט: אני יכולה להגיד במידה רבה של ודאות שהסדרי טיעון לא נחתמים כאשר אין קושי ראייתי וכאשר אין סיבה לחתום הסדר טיעון.

<בת עמי ברוט: רק כאשר יש איזשהו קושי ראייתי או צורך אחר לחתום על הסדר טיעון, כמו שלדעתי יכול להיות שעדים לא מוכנים לבוא ולהעיד, או אין עדים שיבואו ויעידו, וכו' – יש איזשהו קושי ראייתי וזו הסיבה שבגינה נחתמים הסדרי טיעון.

<בת עמי ברוט: יותר מזה.

<בת עמי ברוט: הסדרי טיעון, אם יש ראיות על רצח, התיק יוגש על רצח.

<בת עמי ברוט: זאת אומרת, ברגע שיש מארג ראייתי שמבקש לבסס ברף הראייתי הנדרש, יוגש כתב אישום בעבירה של רצח - - -

עאידה תומא סלימאן: אני בחיים שלי לא אשכח מקרה שאני חקרתי בעצמי, תוך מחקר שעשיתי, של מקרה בבית ג'אן של אחים ש-4 פעמים ניסו לרצוח את האחות עד שהיא נרצחה, בסוף, ונתנו לה – שלוש פעמים מתוכם זה היה רעל ובפעם אחרונה הושיבו את האחות לידה עד שהיא הוציאה את הנשמה כדי להבטיח שהיא לא תקבל.

עאידה תומא סלימאן: בסוף הם קיבלו עסקת טיעון, שני האחים ישבו חמש ושש שנים והאחות לא ישבה רגע אחד בבית סוהר.

<בת עמי ברוט: ובאיזו עבירה?

עאידה תומא סלימאן: אז בואו לא נדבר על המצב האידיאלי.

עאידה תומא סלימאן: הוגש בהתחלה על רצח ואחר כך – עידוד להתאבדות.

עאידה תומא סלימאן: אז אנחנו יודעים איך עסקאות מתבשלות.

עאידה תומא סלימאן: שאף אחד לא יגיד לי שמגישים נגדם.

עאידה תומא סלימאן: כמה תיקים הוגשו כתיקי רצח והייתם משוכנעים שיש לכם תיק רצח, ואחר כך הוחלפו למשהו אחר, משהו שיוצאים תוך חמש שנים?

<בת עמי ברוט: קודם כל, בשלב שמגישים את כתב האישום יש את מה שנקרא – ראיות לכאורה.

<בת עמי ברוט: זאת אומרת, אלה ראיות שהן על הנייר, זה לא ראיות שהן כבר התגבשו.

<בת עמי ברוט: זה עדיין ראיות גולמיות.

<בת עמי ברוט: ברגע שיש ראיות גולמיות, לפעמים, כשמנהלים את המשפט פתאום מתברר שהעד הזה נעלם, עד אחר לא יכול להעיד ועד אחר בכלל לא מוכן להעיד, העד הזה חוזר בו מעדותו.

<בת עמי ברוט: זאת אומרת, יש כל מיני דברים במהלך ניהול המשפט שלא מאפשרים בסופו של דבר להמשיך ולנהל את המשפט על העבירה המקורית שהוגש כתב האישום.

<בת עמי ברוט: זה אכן קושי, וזה קושי מאוד גדול.

<בת עמי ברוט: אני חושבת שהסדרי טיעון במקרים כאלה הם לפעמים הכרח שאנחנו נאלצים לקיים אותו ולא בגלל שאנחנו מעוניינים בהכרח לעשות את הסדרי הטיעון.

<בת עמי ברוט: אם לא היו את הבעיות הראייתיות האלה, אין לי ספק שגם בתיקים כאלה, אף אחד לא רוצה להגיש כתב אישום על עידוד להתאבדות.

אחמד טיבי: שאלה לניצב משנה זמיר: אנחנו מדברים על רצח שהתרחש, עם כל הכאב שלנו, של המשפחות.

אחמד טיבי: היתה כאן עדות אז גם הוועדה וגם כל אחד שנמצאים פה רוצים להיות בטוחים שתעשו את המקסימום, למרות שאתה אומר שאתה לא מכיר את הפרטים, רבים מכירים את הפרטים.

אחמד טיבי: מה אתם מתכוונים לעשו?

אחמד טיבי: היא גם רמזה שמישהו אמר לה שזה אדם שלא כדאי להגיש נגדו תלונה.

אחמד טיבי: יש סיבות שבמדינת ישראל יש סוג מסוים של אנשים שלא כדאי להסתבך אתם?

<דדו זמיר: ממש לא.

<דדו זמיר: אל"ף, התחייבתי בפני יושבת ראש הוועדה שבתיק הספציפי הזה אני אבדוק באופן אישי ואני אעביר דיווח, כדי לבדוק באמת על מה מבוססת התשתית הראייתית.

<דדו זמיר: אני אומר כתפיסת עולם משטרתית, אין שום הנחייה שלא לקבל תלונה, שלא לחקור פגיעה, בטח לא בנושא של אלימות ואלימות כלפי נשים.

<דדו זמיר: בקטע שלי ציינתי את הנתונים, אולי אדוני היה בחוץ אבל ציינתי שבתחנת לוד התקבלו 50 תלונות השנה בנוגע לאלימות במשפחה, ומתוכם הוגשו 50 כתבי אישום.

<דדו זמיר: יש מאמץ מקסימלי למצות את הדין.

<דדו זמיר: בדרך כלל באלימות במשפחה זה אמור להיות פחות מורכב, כי יש לנו באמת את האישה - - -

באסל גטאס: גם יהודים וגם ערבים?

<דדו זמיר: לא, אני מדבר על המגזר הערבי בלבד.

<דדו זמיר: בודדתי את הנתון הזה.

<דדו זמיר: דרך אגב, אותה מדיניות היא גם במגזר היהודי.

<דדו זמיר: הנושא של רצח – הסטטיסטיקה היא לרעתנו בנושא הזה, כי בדרך כלל זה מבוצע על ידי צד ג' שמגיע רעול פנים באישון לילה, ולא על ידי הבעל עצמו שהאישה או בני משפחתה או הילדים מזהים.

<דדו זמיר: לכן יש פה מורכבות רבה יותר, אבל אני יכול להצהיר פה בצורה הכי ברורה והחד משמעית: אמרתי את זה מקודם ואני אומר עכשיו – לא יהיה חיסכון, לא באמצעים טכנולוגיים ולא בכוח אדם, ויותר מזה, וזה אני חושב שחשוב שישמע כל הקהל – השמירה שלנו על עדים, וציינה את זה פה הגברת שהיא פעילה חברתית – היא מקסימלית.

<דדו זמיר: העדות והעדים באבו סעלוק , כל עד אחר שישתף אתנו פעולה, אני אומר שהוא יזכה מאתנו לאבטחה מקסימלית כל ימי חייו.

<דדו זמיר: לא ניצול לצורך ניהול המשפט ואחר כך שוכחים ממנו.

<דדו זמיר: לא יקום ולא יהיה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שבמקרה הספציפי אני ארצה לקבל דיווח.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה גם לדעת אחר כך, כשתדעו מי השוטר שהמליץ לה לא להגיש תלונה – מה ייעשה עם השוטר, ומה ייעשה עם השוטר שלקח אותה הביתה כדי לאסוף את דבריה ואמר לה תוך כדי שיחה- אם אשתי היתה עושה לי את זה.

<סמאח סלאימה: השם של השוטר נמצא אצלם.

עאידה תומא סלימאן: השם נמצא, הפרטים נמצאים, ונרצה לדעת מה קורה אתו.

עאידה תומא סלימאן: סמאח, היא צריכה להגיש תלונה למח"ש על התנהגות השוטר הזה.

<סמאח סלאימה: פנינו למח"ש.

<דדו זמיר: אם שוטר אמר משפט כזה לקורבן עבירה הוא לא ראוי להיות שוטר במשטרת ישראל.

<דדו זמיר: זה נשמע לי על גבול הזוי.

עאידה תומא סלימאן: בסדר, נבדוק את זה.

עאידה תומא סלימאן: אני, לאחר 25 שנים של עבודה עם נשים נוטה להאמין להן.

עאידה תומא סלימאן: היא אומרת שנאמר לה – אז נאמר לה, ואני ארצה לראות מה קורה עם שוטר שלא ראוי לשרת במשטרה.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להזכיר שבגלל חשיבות הנושא, נודע לי שאתר פאנט שמשדר באוכלוסייה הערבית – משדר עכשיו באופן שוטף מהדיון הזה, רק כדי להוכיח עד כמה הנושא הזה הוא בוער בעצמותנו.

חנין זועבי: אולי צריך לבדוק האם יש פרקטיקה כזו שלא לעודד נשים להגיש תלונות?

חנין זועבי: אולי אין הנחייה - - -

<דדו זמיר: חד משמעית – אין.

חנין זועבי: אין רק מקרה אחד, כנראה שיש מקרים כאלה - - - כדאי לך, אם אתה מעוניין - - -

עאידה תומא סלימאן: חברת הכנסת זועבי, יש לנו הרבה מה לבדוק לאחר הישיבה הזו.

עאידה תומא סלימאן: אני ארצה בזמן שנותר לנו לשמוע גם מלשכת הרווחה, כי גם היתה איזושהי הרגשה של אוזלת יד של הלשכה.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה, גברתי.

עאידה תומא סלימאן: אני ארצה לשמוע באמת מה אתם עושים במקרה של איום מאוד מוחשי על חיי הנשים.

עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שיש לכם עבודה לא קלה, אבל מה אתם עושים כדי להגן על הנשים ואיך מטפלים בתיקים האלה?

<אורלי דהן: אני מנהלת אגף הרווחה בעירית לוד, אני מנהלת מזה חמש שנים ו-34 שנים אני עובדת באותו תפקיד.

<אורלי דהן: קודם כל אני רוצה לפנות למשפחת אבו שרך.

<אורלי דהן: הייתי אצלכם גם בימי האבל ואנחנו ממשיכים לטפל גם בכם וגם בילדים.

<אורלי דהן: שנית, צר לי שאני צריכה לברך על קיום הדיון כרגע, בנסיבות האלה, אבל זה דיון כל כך חשוב, במיוחד לאור הנתונים שתכף אני אציג, עכשיו, שנכון ללפני שבועיים כשישבנו עם המשטרה על מנת לעשות את טיוב הנתונים של נשים מאיומות, נכון להיום – תקשיבו טוב – יש 80 נשים מאוימות בלוד, כאשר 60 מהן בחברה הערבית.

<אורלי דהן: זה הנתון מלפני שבועיים, והוא פה מונח.

<אורלי דהן: הנתון השני הוא לא פחות חשוב, אנחנו לא ישנים טוב בלילה, אני, באופן אישי, לפחות שני מקרים של אלימות במשפחה מדי שבוע – במשטרה מקפיצים את גורמי הרווחה.

<אורלי דהן: לפחות שניים, כאשר בממוצע שנתי בין 80ל-70% הם מהחברה הערבית.

<אורלי דהן: אלה הנתונים היבשים שעל זה - - -שני מקרים לפחות, אני מדברת.

<אורלי דהן: זה רק אלימות במשפחה, לא דיברתי על כל שאר הדברים.

<אורלי דהן: הדילמה הכי קשה שלנו שאין לנו מה להציע להם, כיוון שהפתרון הקל - - -

עאידה תומא סלימאן: אפשר להתחיל בזה - כמה עובדות בנושא אלימות קיימות בלשכה אצלך?

<אורלי דהן: במרכז נגד אלימות במשפחה יש לנו שני תקנים.

<אורלי דהן: זה מה שמשרד הרווחה נותן.

<אורלי דהן: שני תקנים לטיפול בנושא של אלימות במשפחה וחצי תקן עו"ס משטרה, זהו.

<אורלי דהן: זה מה יש.

עאידה תומא סלימאן: מול 80 נשים מאוימות?

<אורלי דהן: כן.

עאידה תומא סלימאן: וכמובן – אין מה לספור כמה נשים סובלות באלימות.

<אורלי דהן: - - -

עאידה תומא סלימאן: לא, לא.

עאידה תומא סלימאן: אני מדברת כרגע באופן כללי.

עאידה תומא סלימאן: אמרתי 80 נשים מאוימות - - -

<אורלי דהן: זה הנתון מלפני שבועיים כשישבתי מול מפקד המשטרה - - -

עאידה תומא סלימאן: כל עו"ס אצלך, בכמה תיקים מטפלת?

עאידה תומא סלימאן: כמה נמצאים אצלך עכשיו והיא מטפלת בהם?

<אורלי דהן: באלימות במשפחה או באופן כללי?

עאידה תומא סלימאן: במרכז למניעת אלימות.

<אורלי דהן: יפעת מנהלת המרכז תדבר גם, תכף, אבל חשוב להגיד שהטיפול באישה מאוימת הוא לא טיפול רק של עו"ס של המרכז – זה טיפול משולב: עו"ס משפחה ועו"ס משטרה, עו"ס מקלט ועוד כל מיני - - -

עאידה תומא סלימאן: וכמה עו"ס ערביות נמצאות אצלך בלשכה?

<אורלי דהן: נכון להיום – 2.

עאידה תומא סלימאן: 2 בתקנים מלאים?

<אורלי דהן: לא.

<אורלי דהן: יש אחת ב- 3/4 משרה, ויש לנו 50% ועוד 50% כרגע בתקן טיפולי שהוא תפקיד יותר טיפולי בפרויקט ספציפי.

עאידה תומא סלימאן: כלומר, פחות מ-2 תקנים.

<אורלי דהן: נכון.

<אורלי דהן: אני רוצה להגיד לכם ספציפית - - -

אוסאמה סעדי: על 60 נשים מאוימות.

עאידה תומא סלימאן: לא.

עאידה תומא סלימאן: על העיר לוד כולה.

עאידה תומא סלימאן: לא רק באלימות, בכל סוגי הבעיות.

<קריאות: - - -

<אורלי דהן: אני רוצה להגיד – בואו לא נפספס את העיקר.

<אורלי דהן: גם כאשר יש עו"ס ערבייה, ויש דברים שאני לא יכולה לדבר עליהם כרגע, ואחד מהם זה שעו"ס ערביות לא רוצות לטפל באוכלוסייה הערבית, הן מפחדות.

<אורלי דהן: אני אומרת את זה בצורה ברורה מאוד ואני לא רוצה להרחיב מעבר לזה את הדיבור.

<אורלי דהן: זה חשוב מאוד.

<אורלי דהן: אין לי בעיה.

<אורלי דהן: כל מכרז היום של עובדים סוציאליים פתוח גם לחברה הערבית, שיבואו לכל מיני פרויקטים, לכל מה שהם רוצים – אבל תבינו שזו בעיה.

<סמאח סלאימה: אני חייבת - -

אוסאמה סעדי: אבל כמה תקנים יש?

<סמאח סלאימה: את יודעת ואני יודעת, ויודעים – כשנאבקנו על תקנים לחברה הערבית זה הגיע מתקציב מיוחד מממשלת ישראל, בתוכנית מסוימת.

<סמאח סלאימה: זה לא תקציב קבוע.

<סמאח סלאימה: העובדים שאת העסקת וגייסנו, העובדים הערבים שהיו בסכנת פיטורין, במרץ, עד שהיתה התערבות מיוחדת של ועדת הרווחה שהמשיכה את הכסף, זה לא תקציב מובטח.

<סמאח סלאימה: טענה כלפי לשכת הרווחה בלוד.

<סמאח סלאימה: נאבקנו על פתיחת מרכז יום לנערות ערביות עד שנפתח באמצע שכונת גני אביב, של העלייה הרוסית.

<סמאח סלאימה: השירותים שהרווחה היום מספקת, ויכול להיות שזה בגלל דלות אמצעים, אני לא יודעת – אבל אני יודעת על עובדת סוציאלית ערביה שרצתה לגשת למכרז תקן – טיפול באלימות במשפחה בחברה הערבית, זה היה מכרז לדוברי ערבית, והיא נמנעה מלגשת.

<סמאח סלאימה: אמרו לה – זה תפקיד שכבר אויש על ידי עובדת סוציאלית יהודייה.

<סמאח סלאימה: אז בואו נחשוב מה קורה לארבעת העובדים הסוציאליים, בואו נבדוק אחד-אחד שגייסנו ב-2012, כולם למעט אחת בחצי תקן נשאר ברווחה בלוד, למה?

<סמאח סלאימה: כי אין עובד סוציאלי ערבי.

<סמאח סלאימה: נטלי יושבת פה והיא היחידה, אולי, הבכירה, ברווחה.

<סמאח סלאימה: אנחנו מדברים על יותר מ-60 עובדים על אוכלוסייה שהיא מוכת אלימות ואת יודעת ש- - -60 תקנים של עובדים סוציאליים שמתוכם 1 וחצי לאוכלוסייה הערבית.

<סמאח סלאימה: זו שערורייה.

<יפעת מאירי: אבל יש כאן איזשהו משהו במה שאת אומרת, סמאח.

<יפעת מאירי: זה נשמע כאילו יש איזשהו אינטרס פנימי של העירייה, של האגף, לא לקלוט עובדים מהחברה הערבית.

<יפעת מאירי: זו אמירה שהיא איננה לעניין והיא לא במקום – לא פה בכנסת ולא - - -

<סמאח סלאימה: - - - את הקורות חיים שהיגיעו - - -

עאידה תומא סלימאן: אני שאלתי באופן מאוד ספציפי – כמה עובדות יש שעובדות עם ערביות, לאוכלוסייה הערבית.

עאידה תומא סלימאן: נאמר לי – אספנו את זה, וזה יצא תקן וחצי.

<אורלי דהן: את שאלת כמה יש לאוכלוסייה הערבית.

<אורלי דהן: אין לנו תקנים צבועים לאוכלוסייה הערבית או האתיופית, או כל אחת אחרת.

<אורלי דהן: כולם מטפלים בכל.

<אורלי דהן: כשבא בן אדם למחלקה שואלים אותו מה הוא צריך.

<אורלי דהן: אם הוא צריך משהו שקשור לאלימות במשפחה הוא ניגש למרכז, ושם הוא מקבל את השירות.

<אורלי דהן: אין לנו - - -

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, אבל שני תקנים לנושא האלימות.

<אורלי דהן: בכלל, בכל העיר.

<אורלי דהן: לא דיברתי על המגזר הערבי.

<אורלי דהן: זה בדיוק מה שאני רוצה שתבינו.

עאידה תומא סלימאן: 60 תקנים יש ללשכת הרווחה, מתוכם רק שני תקנים לנושא האלימות, בעיר לוד?

<חגי מויאל: שניים לנושא האלימות, אבל מה שמדובר כאן – שמתוך ה-60 יש שני עובדים סוציאליים ערביים שעובדים במחלקה.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, אני רוצה לדעת – יש לכם תוכניות מיוחדות שמועברות בעיר, בנושא האלימות?

<יפעת מאירי: כן.

<יפעת מאירי: אל"ף, יש לנו בשנה מעל 400 פניות למרכז לטיפול באלימות.

<יפעת מאירי: בשנים האחרונות יש לנו עלייה במספר הנשים הערביות שבאות לקבל מענה טיפולי.

<יפעת מאירי: אנחנו עומדים היום של 1/3 מהפניות - - - שמבחינתנו זו קפיצה מאוד גדולה, מה שמראה את האמון של האנשים בנו, כמערכת, את היכולת שלהם להגיע ולקבל עזרה, למרות הפחד המאוד גדול.

<יפעת מאירי: המענים שאנחנו היום נותנים – יש לנו בית חם לנערות ערביות, שפועל, יש לנו פעילויות מניעה במסגרת הרשות למלחמה בסמים, יש תוכנית גשרים שפועלת באחד מבתי הספר הערביים.

<יפעת מאירי: עשינו תוכניות לנערות מאורסות, יש תוכניות של תעסוקה מותאמת לנשים ערביות, שיוכלו לפתח תעסוקה בתוך הבית כדי שיתחילו לפרנס את עצמן, לנשים שלא מתאפשר להן לצאת לעבוד בחוץ.

<יפעת מאירי: יש מועדוני נשים לנשים ערביות לפי חתך גילאים, שבתוך הפעילות עצמה יש פעילות גם חברתית, גם תרבותית, וגם פעילויות של מניעת אלימות – גם שם וגם בבתים החמים של הנערות.

עאידה תומא סלימאן: אני מחכה לשמוע.

עאידה תומא סלימאן: חלק חסר, כי להעביר תוכניות לנשים למניעת אלימות?

עאידה תומא סלימאן: עד כמה שידוע לי הן אלה שסופגות.

עאידה תומא סלימאן: זה לא נקרא מניעה.

<יפעת מאירי: נכון, זו לא מניעה.

<יפעת מאירי: אם אנחנו מצליחים להוציא אותן מהבית למועדוני נשים ולהצליח להביא אותן לדבר על מה שקורה בתוך הבית – זה לא משהו שעד עכשיו היה להן מספיק אומץ לעשות.

<יפעת מאירי: זה שמגיעות מעל 100 נשים ומדברות על מה שקורה להן זה לא משהו שהן היו עושות.

<יפעת מאירי: זה שנשים מגיעות לשיחות פרטניות עם עובדות סוציאליות, זה לא משהו שהן היו נוהגות לעשות.

<יפעת מאירי: אז אפשר להקטין את הדבר הזה ולהגיד שזה לא שווה כלום, ואפשר להסתכל עליו ברצף ולהגיד- - -

עאידה תומא סלימאן: אני אחליט מה אני אגיד על הדברים.

<יפעת מאירי: בסדר.

<יפעת מאירי: אני אומרת את דעתי.

<יפעת מאירי: אנחנו עושים כמה שאנחנו יכולים.

<יפעת מאירי: ברור לנו שבתוך העשייה אפשר לעשות יותר וצריך לעשות יותר.

<יפעת מאירי: אנחנו צריכים עוד תקציבים.

<יפעת מאירי: אנחנו צריכים עוד תקנים.

<יפעת מאירי: אנחנו נמצאים במקומות מאוד לא פשוטים סביב הנשים המאוימות וסביב האיומים שגם לא פעם אנחנו מרגישים בהם.

<יפעת מאירי: אני לא יודעת לכמה מכם יצא לעבוד עם אישה שאחר כך נרצחה, ומה מרגישה עובדת שמלווה אישה שאחר כך היא נרצחת, ואיזו תחושה זה מעורר בנו.

<יפעת מאירי: לשים אותנו במקום של קצת אשמה זה לא נוח, כי תאמיני לי, אם היו עוד דברים שאנחנו – ואני מדברת כאן בשמי ובשם כל הצוות שלנו – היינו יכולים לעשות כדי למנוע, היינו עושים.

עאידה תומא סלימאן: אני לא מבינה למה זה צריך לרדת לפסים האלה.

עאידה תומא סלימאן: אף אחד לא האשים אתכם.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו מדברים על מערכת ואנחנו בודקים את המערכת, וחובתנו לבדוק את המערכת.

עאידה תומא סלימאן: אני עבדתי שנים רבות עם נשים מאוימות, ואני יודעת טוב מאוד מה זה עושה למישהי שעובדת עם אישה והאישה נרצחת.

עאידה תומא סלימאן: אני ידעתי את זה על בשרי ואני עדיין מכירה את זה מקרוב.

עאידה תומא סלימאן: אף אחד לא פנה אליכם באופן אישי ולא בדק ולא האשים בשום דבר אישי.

עאידה תומא סלימאן: יש מערכת שאחראית ואותה בודקים.

עאידה תומא סלימאן: כשאומרים לי שיש 2 תקנים בעיר שיש בה 60 נשים שנמצאות באיום באוכלוסייה הערבית, ו-20 יהודיות, זה אומר דרשני.

עאידה תומא סלימאן: זה אומר שהמערכת לא יודעת מה סדר העדיפויות שלה, וזה אומר שהמערכת כראה מקצה את המשאבים לדברים אחרים שנראים יותר חשובים, ועל זה אנחנו מדברים פה.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו נצטרך באיזה שהוא שלב לסיים כי השידור גם יסתיים.

<נטלי מונאיר: אני, בתפקיד שלי, יושבת ראש ועדות, אני גם ניהלתי מקלט בעבר ואני כיום גם חלק ממערך הכוננות שפיתחנו באגף, כדי לטפל בכל אישה שמגיעה אחרי שעות העבודה להתלונן ולדווח על סוג של אלימות.

<נטלי מונאיר: מה שאנחנו, לצערי, שומעים בתקשורת זה רק קצה הקרחון.

<נטלי מונאיר: רוב הנשים לא מגיעות לרצח.

<נטלי מונאיר: אנחנו מדברים על איומים, על חבלות - - -

<חדרה יוסף: גברת, חמש שנים אני מתלוננת ואף אחד לא שמע אותי.

<נטלי מונאיר: - - - על המון המון דברים שלא מגיעים באמת לתקשורת, שאנחנו מגיעים בלילה ומטפלים בהם.

<נטלי מונאיר: לצערי בשנה החולפת מאוקטובר הקודם עד אוקטובר הזה, אל יותר מ-100 נשים הגענו בשעות הלילה לשוחח אתם בתחנת המשטרה, כאשר מעל ל-3/4 מהן הן החברה הערבית.

<נטלי מונאיר: התסכול שלנו, כונני הרווחה, הוא מאוד מאוד גדול, כי לא כל אישה שמגיעה להתלונן צריכה את המקלט, ולהפך – לא כל אישה שנמצאת בסכנה גם מסכימה להתפנות ולקבל את ההגנה.

<נטלי מונאיר: אז אנחנו כמערכת רווחה חושבים שיש פה צורך עז וראוי לדיון רציף ומקצועי, רב מערכתי - - -

עאידה תומא סלימאן: זה מה שרציתי לשאול אותך – האם יש איזושהי מסגרת רב מערכתית בתוך לוד שמקיימת ישיבות, כוללת את המשטרה, כוללת את החינוך, כוללת את הרווחה, בודקת מה המצב?

<אורלי דהן: יש מה שנקרא "נוהל אורות אדומים" שמשרד הרווחה פיתח לפני שנתיים.

<אורלי דהן: אצלי, יש אורות אדומים כל שבוע, כל שבוע.

<אורלי דהן: כל שבוע – נציג המשטרה, פלוס חינוך, פלוס רווחה יושבים סביב שולחן עגול ודנים על מקרה, איך אפשר - - -

עאידה תומא סלימאן: אורות אדומים, עד כמה שזכור לי, זה במקרים ספציפיים.

עאידה תומא סלימאן: אני מדברת על גישה מערכתית שבאה ואומרת: העיר לוד מוכת אלימות ורציחות.

עאידה תומא סלימאן: מה אנחנו עושים במקרה הזה?

עאידה תומא סלימאן: האם יש איזושהי ועדת היגוי – אני לא יודעת – שדנה ומסתכלת באופן מערכתי?

<אורלי דהן: אנחנו קודם כל צריכים לטפל במה שיש לנו.

<אורלי דהן: כשאני אומרת לך שאנחנו לא ישנים טוב בלילה בגלל 60 מקרים של אלימות נגד נשים, אני לא מצליחה אפילו לצוף כדי לראות.

<אורלי דהן: אני ראיתי, שמעתי את האישה.

<אורלי דהן: אני לא יכולה כרגע לדבר הרבה אבל אני אומרת לך שמקרים כאלה יש לנו הרבה מאוד, ואנחנו מנסים כל יום לראות.

<אורלי דהן: להגיד לכם שלא יהיה הרצח הבא?

<אורלי דהן: אז אני אומרת לכם שאני לא יכולה להגיד את זה.

<אורלי דהן: לא יכולה להגיד את זה.

עאידה תומא סלימאן: אני מבינה את הקושי שלך, אבל גברתי, זה נכון, צריך להגיש ולאפשר הגנה לנשים שעכשיו נמצאות בסכנה, אבל אם רוצים שלא ניכנס לבוץ הזה ולא נוכל לצאת ממנו, חייבים איזושהי מסגרת שתסתכל באופן מערכתי, תטפל ותשלב זרועות בין כל הארגונים.

עאידה תומא סלימאן: אני לא אוכל לתת לכל אלה שמבקשים לדבר, אנחנו היינו צריכים כבר לסיים.

<חדרה יוסף: - - -

עאידה תומא סלימאן: לא, לא.

עאידה תומא סלימאן: אי אפשר ככה.

<אימן קאסם: אני אקרא לכם תוכן של SMS שקיבלתי לפני יומיים לאחר האירועים באום אל פאחם.

<אימן קאסם: אני עיתונאית, אין לי קשר למשטרה.

<אימן קאסם: כשאני מקבלת ממישהו שהוא מאום אל פאחם, וזה אחד מעשרות SMS שאני מקבלת, גם מאנשים וגם מנשים מלוד – והוא אומר לי: באום אל פאחם עכשיו: שורפים בתים, יורים בכמה מקומות, המצב מפחיד ואין אחראי ברור בשטח.

<אימן קאסם: שומעים צרורות.

<אימן קאסם: הוא שולח לי, להביע את המצוקה שלו, במקום להתקשר ל-100.

<אימן קאסם: הוא שולח לי: שריפות, אנחנו שומעים ירי, לא רואים שום דמות אחראית בשטח.

<אימן קאסם: הם מפוחדים, שולחים אלי את המצוקה ב-SMS, במקום להתקשר למשטרה, ל-100.

<אימן קאסם: זה מצב עגום.

<אימן קאסם: יש כאן משהו לא בסדר שהאזרחים לא מרגישים שהמפלט שלהם, הגוף שהם צריכים לפנות אליו הוא המשטרה.

<אימן קאסם: נקודה שנייה – ממה שאני רואה במעקב שלי אחרי נושא האלימות נגד נשים, הכשל והיחס בין המשטרה ובין ארגוני נשים, אם זה נשים נגד אלימות, או כל ארגון שעובד בתחום – זה יחס של עוינות.

<אימן קאסם: זה כאילו שהם נגד.

<אימן קאסם: ההפך.

<אימן קאסם: מה שאני רוצה לראות זה שיתוף פעולה.

<אימן קאסם: אם לארגונים האלה יש מידע שאתם, כמשטרה, לא יודעים, תשבו אתם יחד.

<אימן קאסם: תרוויחו מהידע שלהם ומהקשר שלהם עם השטח.

<אימן קאסם: אני מבקשת לראות יותר שיתוף פעולה בין המשטרה ובין ארגוני הנשים.

<אימן קאסם: הם עושים עבודה נהדרת ויש להם הרבה מידע.

<אימן קאסם: אתם באותה זירה, בכל זאת.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת לנח קורמן, מנכ"ל עמותת "בת מלך" לדבר.

עאידה תומא סלימאן: הוא שלח לי SMS ברגע הרצח של דועאא, הביע תנחומים ואמר: עאידה, חייבים לעשות משהו.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה.

<נח קורמן: גברתי, יושב ראש הוועדה, תודה.

<נח קורמן: בנות משפחה יקרות.

<נח קורמן: אני מייצג כאן את הנשים מהמגזר הדתי והחרדי שהן קורבנות לאלימות במשפחה.

<נח קורמן: אני באתי להזדהות בעיקר עם זכרה של דועאא, ה' ייקום דמה, ולזעוק על דמה השפוך.

<נח קורמן: בחברה הדתית והשמרנית, גם היהודית וגם הערבית, כשיש העדפה יותר לגברים שנמצאים בעמדות מפתח, יש גם מקום, הרבה מקום להסתרה של האלימות כלפי נשים.

<נח קורמן: בערב פסח התקשרה אישה מבית שמש למוקד המשטרתי וביקשה עזרה כי בעלה מכה אותה.

<נח קורמן: המשטרה שלחה ניידת.

<נח קורמן: ניידת היגיעה אל האישה לדירה.

<נח קורמן: בתוך כמה שניות התאסף המון של גברים סביב השוטרים והניידת.

<נח קורמן: הם הפכו את הניידת על הגג, היכו את השוטרים וחילצו את הבעל האלים מהמקום.

<נח קורמן: אז חברה שנותנת גב לבעלים אלימים יכולה להיות גם כאן וגם כאן, ואנחנו צריכים להפסיק את זה.

<נח קורמן: גברתי, את יודעת אולי שגם שבמקלטים לנשים מוכות, בכל המקלטים, לאו דווקא בשני המקלטים לנשים ערביות, יש אחוז מאוד מאוד גבוה של נשים ערביות – כמעט 50% בכל המקלטים הן נשים ערביות.

<נח קורמן: כ-20% נשים דתיות.

<נח קורמן: נקודת האור היחידה שאפשר למצוא בתוך החושך הזה זה גם דברים שאמרו – שנשים יותר פונות, נשים מעזות להתקשר למשטרה ולפנות לרשויות הרווחה.

<נח קורמן: מצד שני, אם הממשלה לא תיתן מענים יותר ספציפיים ויותר רחבים לאוכלוסיות האלה, לאו דווקא במענה של שוטר אלא גם בחינוך, מניעה והסברה – אז לא עשינו מספיק.

<נח קורמן: שנה טובה לכולם.

עאידה תומא סלימאן: שנה טובה.

עאידה תומא סלימאן: גברת רות רזניק, בקצרה, בבקשה.

<רות רזניק: קשה מאוד לדבר קצר.

<רות רזניק: ראשית , אני רוצה להשתתף בצער המשפחה והחברות של דועאא שנרצחה, ולציין גם לטובת משטרת לוד - בכל מדינת ישראל יש נשים מאוימות אבל ממשטרת לוד אני, במשך 35 שנה בלילות מקבלת פניות ומקבלת נשים בסיכון גבוה.

<רות רזניק: אני, אישית, במקלטים שלי, החזקתי נשים שבסופו של דבר קיבלו החלטות ונרצחו.

<רות רזניק: נשים ערביות, גם יהודיות.

<רות רזניק: דבר הכי חשוב שאני חושבת שצריך לציין שאין רצח סדרתי כמו שיש בלוד.

<רות רזניק: אין, אני לא מאמינה שיש עוד מקום בעולם כזה, וזה צריך יחס מיוחד והתייחסות שונה לחלוטין מאשר בכל מקום אחר בעולם.

<רות רזניק: אין דבר כזה.

<רות רזניק: 40 נשים נרצחו בעיר אחת, ועולם כמנהגו נוהג?

<רות רזניק: מה זה כאן?

<רות רזניק: זה יכול להמשיך ככה?

<רות רזניק: זה קטל נשים סדרתי.

<רות רזניק: וכאן העניין – מי שנרצחה, נרצחה.

<רות רזניק: חבל, בוכים עליה.

<רות רזניק: אני רוצה שלא תהיינה עוד נשים שם שתרצחנה.

<רות רזניק: אחד הדברים הכי חשובים שלא מתבצעים זה מניעה, וחינוך לדור הבא שגוף האישה אינו טריטוריה כבושה של גברים.

<רות רזניק: אני פונה אליך, ד"ר טיבי.

<רות רזניק: אתה, שאתה גניקולוג, אתה צריך לעמוד בראש המאבק.

<רות רזניק: אתה יודע מה אישה עוברת.

<רות רזניק: לא יכול להיות דבר כזה שגברים סבורים שהגוף של האישה הוא טריטוריה בלעדית שלהם או של המשפחה.

<רות רזניק: לא.

<רות רזניק: הגוף של האישה שייך רק לה.

עאידה תומא סלימאן: נמצא אתנו שייח' אמין כנעאן שהוא גם אב שכול, שביתו נרצחה על ידי בן זוגה.

<אמין תופיק כנעאן: בסם אללה א-רחמאן א-רחים.

<אמין תופיק כנעאן: (=בשם אלוהים הרחמן והרחום) אני באתי היום לכאן שוב בראשית לומר לכם גם שנה טובה למרות כל הכאב, וגם לשנה ההג'רית.

<אמין תופיק כנעאן: השנה ההג'רית הייתה ביום ראשון וראש השנה היה ביום שני.

<אמין תופיק כנעאן: כאב לי כל מה שקרה לדועאא ז"ל.

<אמין תופיק כנעאן: הזדעזעתי.

<אמין תופיק כנעאן: אני רוצה להגיד למשפחה – המקרה שלכם קרה אחרי החג.

<אמין תופיק כנעאן: אני, ב-2009, אשתי הכינה בצק לקראת החג.

<אמין תופיק כנעאן: הבצק נשאר 130 יום.

<אמין תופיק כנעאן: לא חגגנו.

<אמין תופיק כנעאן: החג ב-2009 היה בנובמבר, 20 יום לפני החג.

<אמין תופיק כנעאן: אבל אני זקוף קומה גם עם הילדים שלי זקוף קומה, כי הבת שלי לא נרצחה כפי שמקובל בחברה שלנו, שכאשר שומעים על רצח קודם כל שואלים - מה עשתה.

<אמין תופיק כנעאן: ביתי לא עשתה.

<אמין תופיק כנעאן: אני שותף אתכם ואני שותף עם כל בית בישראל – לא חשוב אם זה יהודים או ערבים.

<אמין תופיק כנעאן: אחרי הרצח אני נפגשתי עם שר הרווחה והשירותים החברתיים, מר הרצוג, שהוא היום יושב ראש האופוזיציה.

<אמין תופיק כנעאן: אמרתי לו – ההצהרה הראשונה שיוצאת מלשכת הרווחה אחרי כל רצח: אין למשפחה תיק ברווחה, כדי לצאת מגדר חובה.

<אמין תופיק כנעאן: מה דעתו של אדוני שבכפרים הערבים יעשו ראיונות חתך, וכל אלה שמתחתנים - - -כי האלימות נמצאת באליטה היום.

<אמין תופיק כנעאן: הבעל בעל אמצעים והאישה דלת אמצעים, והמשפחה שלה רוצה לתת לה להתחתן כי יש לו אמצעים, ושם היא עוברת מסכת גיהינום.

<אמין תופיק כנעאן: אז אולי שם יהיו ראיונות חתך מה קורה שם.

<אמין תופיק כנעאן: אני רוצה לקצר בדברים.

<אמין תופיק כנעאן: אני מקווה שדועאא, שנשמתה תעלה השמימה, ואני רוצה להגיד בערבית את הפסוק האחרון בקוראן: (אומר דברים בשפה הערבית, להלן התרגום החופשי:) אחים, אם המנוחה ואחיותיה.

<אמין תופיק כנעאן: בשם אלוהים הרחמן והרחום.

<אמין תופיק כנעאן: נאמר בקוראן בסורת ההצהרה, פסוק 51: "אֱמֹר, דבר לא יפגע בנו זולת הדבר אשר כתב לנו אלוהים.

<אמין תופיק כנעאן: הוא מגיננו, ועל אלוהים ייסָמכו המאמינים" ( לקוח מתרגומו של אורי רובין לקוראן).

<אמין תופיק כנעאן: האל ירחם עליה ויאריך את ימיכם.

<אמין תופיק כנעאן: אינשאללה, ניפגש רק בשמחות.

<חגי מויאל: אני חייב להתייחס לדברים שעלו כאן, ונשאלו שאלות.

<חגי מויאל: לשאלת כוח האדם – אנחנו חיים עם שמיכה מצומצמת ברמת כוח האדם במרכזים לטיפול באלימות.

<חגי מויאל: אני חייב לציין שבחברה הערבית פתחנו 13 יחידות חדשות בשנה האחרונה.

<חגי מויאל: יש 24 שהיו קיימים ב-2015, וב-2016 נפתחו 13 יחידות, לא כולן עדיין מאוישות.

<חגי מויאל: זו הבעיה הנוספת שאני רוצה לציין – קושי מאוד מאוד גדול לגייס כוח אדם לצורך הטיפול באלימות במשפחה בחברה הערבית.

<חגי מויאל: אנחנו עובדים בתוך המחלקות, במיוחד במגזר הבדואי בנגב, שאנחנו היום בניסיון לתנופה בשינוי הזה, עובדים לא מעוניינים לעסוק בתחום הזה של אלימות במשפחה מכמה סיבות.

<חגי מויאל: אחת הסיבות היא נושא היקפי המשרה והתקציבים המועברים, זה אחד.

<חגי מויאל: דבר שני, זה הנושא של החשש של האנשים האלה לעבוד אל מול משפחות, חמולות בתוך החברה שלהם, והם נמנעים להציע את המועמדות שלהם.

<חגי מויאל: זאת אחת הבעיות שיש בגיוס כוח האדם דווקא בחברה הערבית, שאנחנו מאוד מעודדים.

<חגי מויאל: אנחנו לא צובעים את כוח האדם הזה כי אנחנו יודעים שאם אנחנו נצבע, בסופו של דבר לא נפתח מרכזים, אבל הבעיה הזו אכן קיימת.

<חגי מויאל: כל האנשים כאן דיברו על שיתוף פעולה בין המשטרה לרווחה אבל לא אמרו מה הוא.

<חגי מויאל: ביוזמת המשטרה לפני שנה נכתב נוהל לנשים מאוימות שמקיים דיון שוטף בין שני הארגונים האלה, וחשוב לצין אותו.

<חגי מויאל: אני חושב שהוא נותן איזושהי תנופה נוספת בכל הנושא של המעקב, לפחות, והזנת המידע בין הגופים.

<חגי מויאל: אז זה, באמת, היה ביוזמת המשפחה ובשיתוף אתנו ואני חושב שחבלי הלידה של זה בשנה האחרונה – מתקדמים.

<חגי מויאל: הנושא של הדיון היישובי – כמו שאת יודעת ואת הובלת את זה, הוועדה הבין-משרדית שהיום מסיימת את עבודותיה ובחודש וחצי הקרובים מגישה את המסקנות - - -

עאידה תומא סלימאן: ב-22 בנובמבר ידווחו לנו פה על עבודתה.

<חגי מויאל: נכון.

<חגי מויאל: תוך חודש תגובשנה כל המסקנות.

<חגי מויאל: אחת המסקנות בוועדה זה הנושא של הוועדות היישוביות בנושא של אלימות במשפחה שייכנסו את כל הגורמים הטיפוליים ברשויות המקומיות, מרמת הבריאות ועד רמת חינוך ומשטרה, כדי לנסות ולקדם את הסוגייה הזו ברמה היישובית.

עאידה תומא סלימאן: אני מודה לך.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד שככל שהרגשת חוסר הביטחון והשתוללות הפשע בחברה הערבית תלך ותבגר ולא תהיה אכיפה יותר ויותר קשה, יהיו יותר ויותר גורמים אשר יפחדו להיכנס למלכודת הזו, אם זה עובדים סוציאליים, אם זה פסיכולוגים, אם זה מורים – ככה הפחד ישתלט על כולנו, והדברים מתגלגלים לפתחכם.

עאידה תומא סלימאן: אחותה של דועאא, בבקשה.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו חייבים לסיים.

<שאמיה ריפי: אני רוצה להפנות את המילים שלי למשטרה.

<שאמיה ריפי: מה שנאמר פה זה חמור מאוד.

<שאמיה ריפי: רוצח שמקבל 5 שנים – זה חמור מאוד.

<שאמיה ריפי: אם באתי לפה עם 50% אמונה אני אצא מפה – אני לא בטוחה.

<שאמיה ריפי: כל אלה שמאוימות לא בטוחות.

<שאמיה ריפי: 5 שנים זה סתם.

<שאמיה ריפי: אם ביום המשפט, גם אם יש עד, וגם אם הכתובת על הקיר, במקרה של דועאא, גם אם היו תלונות במשטרה, ומה שאמרת הוא חמור – אתה אמרת שהיא שלפה את התלונה, היא לא שלפה את התלונה.

<שאמיה ריפי: עורך הדין שלהם גם אמר את אותו הדבר.

<שאמיה ריפי: זה גם חמור מאוד.

<שאמיה ריפי: זה נותן לי את ההרגשה שזהו, גם התיק הזה ייסגר על כבוד המשפחה, אם לא כבוד המשפחה – ייקחו אותם, יסגרו אותם ליומיים שלושה ויסגרו אותם, ופה אתם תפתחו עוד מלחמה.

<שאמיה ריפי: עוד מלחמה תיפתח שם כי אנחנו נבקש את הילדים, ניקח את הילדים אלינו, אבל הם לא יפסיקו.

<שאמיה ריפי: הם ירדפו אחרינו, אחרי האחים שלי, אחרי המשפחה שלי.

<שאמיה ריפי: הם לא יפסיקו עם זה.

<שאמיה ריפי: אתם יודעים טוב טוב איזו משפחה זו.

<שאמיה ריפי: הם סוחרי נשק.

<שאמיה ריפי: אם לרוצחים מגיע לרצוח ולקבל עונש מאסר של חמש שנים, אני בעצמי אם התיק של אחותי ייסגר, אבוא למשטרה ואבקש נשק חוקי להגן על עצמי.

<שאמיה ריפי: אם אתם לא תגנו עלי אני אגן על עצמי.

<שאמיה ריפי: אני אבקש נשק חוקי.

<קריאה: השאלה אם תקבלי.

<שאמיה ריפי: ביום שישי, יום שבת, יום ראשון היו צרורות.

<שאמיה ריפי: לא הייתם יכולים לשים ניידת אחת מול המשפחה, ככה סתם כדי להרתיע?

<שאמיה ריפי: עשיתם את זה?

<שאמיה ריפי: – לא.

<שאמיה ריפי: איך אני ידעתי?

<שאמיה ריפי: הייתי שם, בלוד, הרי אני ביפו.

<שאמיה ריפי: הייתי אצל ההורים שלי וראיתי את הילדים של אחותי, עוד פעם חזר להם הסרט של הרצח של אמא שלהם.

<שאמיה ריפי: יום שישי, יום שבת, יום ראשון, כל יום היה צרור, ואתם יודעים ואתם מודעים.

<שאמיה ריפי: זה חמור מאוד.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאנחנו יכולים לשבת עוד שעות ולדבר, ועוד יעלו עוד טענות, כאשר אני מבינה - - - אני לא יכולה להגיד לא.

עאידה תומא סלימאן: תפדאלי, אמא של דועאא.

<אחלאם אבו שרך: אני רוצה להגיד שזה לא הרצח האחרון, אבל אני מקווה שזה יהיה הרצח האחרון באכזריות הזו, מול העיניים של הילדים שלה, אבל הם לא יפסיקו לרצוח אנשים.

<אחלאם אבו שרך: עד שבתי המשפט והמשטרה מוציאים לחוקק חוק שיתלו אותו מול אנשים ויגמרו עליו, אז כל אחד שיחשוב לעשות את הדבר הזה יחזור אחורה.

<אחלאם אבו שרך: שלא יעשו את זה, אחרת הם לא יפסיקו לרצוח אנשים.

<אחלאם אבו שרך: רק בצורה כזו – לחוקק חוק שיתלו אותו מול אנשים עד שימות, וזהו.

<חדרה יוסף: גם מאסר עולם אנחנו רוצים.

<קריאות: - - -

עאידה תומא סלימאן: תמיד קשה לי בישיבות האלה, כי אני יודעת שעד שמגיעים נשים לפה רוצים להשמיע את צעקתן וקשה לי להשתיק, אבל אנחנו חייבים באיזה שהוא שלב לסיים את הישיבה הזו, וכנראה, כנראה, לצערי – זו לא תהיה הישיבה האחרונה.

עאידה תומא סלימאן: כבר קיימנו כמה ישיבות בנושא של רצח נשים, ואם המצב ימשיך להיות ככה כנראה נצטרך לקיים עוד ישיבות, לצערי הרב.

עאידה תומא סלימאן: אני קודם כל רוצה להודות למשפחתה של דועאא ולשאר המשפחות השכולות שהגיעו, לנשים האמיצות שהגיעו, ולס' שהגיעה ונתנה את העדות שלה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאם אני אשמע עוד מישהו שיגיד – לא רוצים, הנשים הערביות לא מתלוננות, לא מגיעות, לא משתפות פעולה, אני חושבת שזה יהיה כתב האישום הכי גדול נגד מי שיפתח את הפה בנושא הזה.

עאידה תומא סלימאן: הרי הנשים הערביות כבר נמצאות בחזית.

עאידה תומא סלימאן: הנשים הערביות יצאו כבר נגד כל הדעות הקדומות, והן נלחמות על החיים שלהן.

עאידה תומא סלימאן: צריך רק לתת להן את הגיבוי כדי שייאבקו להמשיך לחיות בכבוד ולהמשיך לחיות.

עאידה תומא סלימאן: אז קודם כל, אני מודה לכן על זה שבאתם והשתתפתן.

עאידה תומא סלימאן: לסיכום, אני מבקשת מהמשטרה לתת לי את המידע שנדרש סביב המקרה של ס', ולדווח לי מה נעשה עם שני השוטרים שהוגשו נגדם תלונות על זה שאמרו את האמירות האלה לס'.

עאידה תומא סלימאן: האם בכלל נפתח תהליך משמעתי אתם על הדברים שנאמרו?

עאידה תומא סלימאן: הם נחקרו הדברים?

עאידה תומא סלימאן: ומה הולכת המשטרה לעשות כדי להגן על החיים של ס' ושל שאר הנשים?

עאידה תומא סלימאן: אני ארצה גם כן לקבל מידע יותר מדויק בעניין התיקים, כמה תיקים בלוד וברמלה היו בחמשת השנים האחרונות של תלונות על אלימות, ומה נעשה אתן, באוכלוסייה הערבית.

עאידה תומא סלימאן: כלומר, האם עדיין פתוחים, כמה נסגרו, כמה הועברו לפרקליטות עם המלצה להגשת כתבי אישום – ארצה לדעת את הכל, וב-15 מקרי הרצח שהזכרתי, איפה עומדים התיקים האלה.

עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת לקבל את המידע הזה לוועדה.

עאידה תומא סלימאן: ברור לי שיש מחסור אדיר בטיפול במערכת הרווחה ואנחנו נפנה גם למשרד הרווחה בנושא הזה, ונרצה לקיים דיון על איך יכול להיות שבעיר מוכת אלימות בצורה כזו ורציחות, יש רק שני תקנים לטיפול באלימות.

עאידה תומא סלימאן: זה מה שנקרא לא הפקר, אפילו - רשלנות פושעת, לא אצל העובדים הסוציאליים, אני מדברת, אלא אצל אלה שמקצים את התקציבים, ואלה שמחליטים על סדרי העדיפות ואיך מתנהלים הדברים, אבל בכל זאת, גברתי, את מנהלת לשכת הרווחה.

עאידה תומא סלימאן: עד כמה שידוע לי את יכולה גם כן לעשות שינוי פנימי שיתמודד עם הטרור הקיים בעיר לוד, גם מבחינת הקצאות המשאבים.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהגיע הזמן לעשות את זה.

עאידה תומא סלימאן: אני אפנה גם ואבקש להקים גוף – לא צריך לחכות לוועדה, זה האל"ף-בי"ת שהיו אמורים לחשוב עליו: אם עיר נמצאת במצב של תוהו ובוהו כזה, היתה אמורה להתקיים איזושהי מסגרת עירונית שכוללת את מערכת החינוך, מערכת השיטור, מערכת הרווחה – את כל הגורמים הרלבנטיים, כולל נציגות ציבור ולא רק נציגי ציבור, ולקיים שיח ולנסות – כולל ארגונים שפועלים בשטח, ולשים תוכנית פעולה עירונית למאבק באלימות וברציחות האלה.

עאידה תומא סלימאן: אני קוראת לכם, ואני אפנה לגורמים הרלבנטיים להתחיל מחר כבר בנושא הזה.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו נקבע לאחר מכן סיור של הוועדה בשתי הערים – בלוד וברמלה, כדי להכיר את המצב מקרוב ולראות האם נעשה שינוי, איכשהו, בשטח, או לא.

עאידה תומא סלימאן: הסיור יכלול גם את הרווחה וגם את המשטרה, אבל גם כן נרצה לפגוש את הציבור שם.

עאידה תומא סלימאן: אני שוב מזכירה שבזמנו העליתי את הדרישה וכבר הנחתי הצעת חוק לרשות למניעת אלימות נגד נשים, הרשות שתתכלל את כל המאמצים של המדינה בנושא הזה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שדיון כזה מדגיש כמה חשוב להקים רשות כזו וכמה חשוב לתמוך ברעיון הזה.

עאידה תומא סלימאן: אני פונה למשטרה ואומרת – הועלו דברים מאוד קשים, שאם היה משהו שצריך להדיר שינה מהעיניים, זה מה ששמענו היום.

עאידה תומא סלימאן: זה שאומרים שיש יריות ואפילו ניידת משטרה לא נכנסת לתמונה, זה אומר דרשני.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שגם הועלו הרבה שאלות בקשר לאנשי פשע שקיימים בלוד ורמלה ומהלכים אימים על הציבור ועל נשים באופן כללי, וכנראה כנראה מרגישים כל כך בנוח ובחופש לפעול, ואם הם מרגישים ככה, צריך לשאול למה המשטרה נותנת להם את ההרגשה הזו, או במעש או בחוסר מעש, אבל למה פושעים יכולים להרגיש בנוח ולהלך אימים – זו שאלה קרדינלית שצריך לעשות אתה משהו, ואי אפשר לעבור עליה בשקט.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהגיע הזמן לבדוק את תפקוד המשטרה בלוד וברמלה.

עאידה תומא סלימאן: היה פעם מפקד תחנה שהביאו לפני כמה שנים, שהנהיג משטר חירום ברמלה.

עאידה תומא סלימאן: תוך שנה שלמה הפושעים חששו לצאת מהבתים, ואז, פתאום, תוך שנה – הוא הועבר מהתפקיד שלו.

עאידה תומא סלימאן: אולי הגיע הזמן לבדוק מה היה הפיילוט הזה שהונהג ושכתבו עליו בעיתונות.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהמשטרה צריכה לבדוק את העשייה שלה, ואנחנו נפנה גם כן למבקר המדינה ונדרוש באופן רשמי בדיקה מהותית לתפקוד גם של המשטרה וגם של הרווחה בשתי הערים, בכל הקשור לרצח נשים ערביות.

עאידה תומא סלימאן: אני מודה לכולכם, אני מודה גם לאתר פאנט ששידר ואימץ את הישיבה הזו, ואני מאוד מקווה שהצער של משפחת דועאא שאני יודעת שהוא גדול, יקבל לפחות תשובה ומענה ותראו את הרוצח של דועאא נרקב מאחןרי סורגים.

<רות רזניק: ורק משפט אחד: לדרוש משירותי הרווחה ושירותי הבריאות המשך טיפול בילדים של הנקטלות.

<רות רזניק: זה לא נעשה.

עאידה תומא סלימאן: ברור.

<רות רזניק: זה לא ברור בכלל, זה לא מתבצע.

עאידה תומא סלימאן: תודה לכם, הישיבה נעולה.