ועדת הפנים והגנת הסביבה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 237, 2016-07-18 11:45

דוד אמסלם: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת הפנים והגנת הסביבה בנושא בחינת ההשלכות של תקנות הכניסה לישראל, אזורים גיאוגרפיים ונהלי העבודה של הוועדה ההומניטרית לענף הסיעוד במשרד הפנים.

דוד אמסלם: זו ישיבת מעקב.

דוד אמסלם: אני לא רוצה לפתוח את הדיון מהתחלה אלא רוצה לומר לפרוטוקול שבסיכום ביקשתי לקיים פגישות עם נציגי הציבור, פגישות עבודה, ולשתף גם את חבר הכנסת מקלב ולחזור לוועדה עם שינויים לגבי הנושא של התקנות.

דוד אמסלם: אני רוצה להגיד לכם מה קורה לי בוועדות ואחרי כן אתם תחליטו.

דוד אמסלם: בדרך כלל הדוברים הלא רלוונטיים מדברים וכשאני רוצה לשמוע את הדוברים הרלוונטיים נגמר הזמן ואז אנחנו קמים והולכים.

דוד אמסלם: זה מה שקרה לנו עכשיו, בדיון הקודם.

דוד אמסלם: ישבנו שעה וחצי, הגענו לשב"כ, נגמר הזמן, קמנו והלכנו.

דוד אמסלם: אני עכשיו מודיע לכם שפונקציית המטרה שלי היא משרד הפנים כדי לשמוע.

דוד אמסלם: את הנושאים הבנו בדיון הקודם.

דוד אמסלם: אני יותר ממוקד בשמיעת ההצעות שלהם.

דוד אמסלם: לכן, בקצרה, כדי להכניס אותנו לאווירה.

אורי מקלב: אפילו שדברים כאלה נכונים, אני הייתי שליח שלך לשבת עם אנשי המקצוע.

דוד אמסלם: נכון.

דוד אמסלם: אמרתי, אתה וטלי.

<קריאה: גם קשישים מוגבלים.

אורי מקלב: מי שמוגבל, מי שצריך את אותו עובד ואת אותו סיוע.

אורי מקלב: אדוני היושב ראש, מאז אתה הנחית אותנו, אני חושב שנעשו כמה שיפורים.

אורי מקלב: התקיימו ישיבות ואני יכול לתת לך דוגמה אחת שהיא מאוד בולטת לפיה עובד שנטש את המוגבל או את החולה, הייתה לו בעיה להביא מישהו אחר ועכשיו תיקנתם את זה כך שאתם יכולים להביא עובד חדש בלי כל הפרוצדורה וההגבלות שהיו לו בעניין הזה, וזה דבר מאוד מאוד חשוב.

אורי מקלב: אבל אדוני היושב ראש, אנחנו חילקנו את זה לחלוקה גיאוגרפית והתברר שהחלוקה הגיאוגרפית היא חלוקה שלא תמיד עושה את ההיגיון ואת הצדק.

אורי מקלב: אנחנו גרמנו לכך שאי אפשר לעבור בצורה נכונה, רצינו למנוע מעבר מפריפריה, מאזורים שונים, כי לא יכול להיות שאדם גר בדימונה ועד שהוא משיג לו עובד זר אורך זמן ובסוף לאותו עובד טוב יותר בתל אביב ולא נתנו לו לעבור.

אורי מקלב: לכן תיקנו תקנה.

אורי מקלב: אבל היא הייתה קשוחה ואולי גם לא הגיונית ולא נתנו אפשרות לגמישות.

אורי מקלב: זו הייתה הבעיה.

אורי מקלב: היום נוצר שדווקא בתל אביב נוצרו בעיות של מחסור.

אורי מקלב: דווקא במקומות שחשבנו שכולם רוצים לברוח אליהם.

אורי מקלב: זאת אחת הבעיות שהייתה.

אורי מקלב: הייתה לנו עוד בעיה.

אורי מקלב: אנחנו היום חושבים לתקן את הדברים האלה.

אורי מקלב: איש מוגבל שגר בדימונה והוא נפטר והעובד שלו הגיע לדימונה, אפשר לתת לו לעבור.

אורי מקלב: אין שום סיבה שנמנע זאת ממנו.

אורי מקלב: אחד כזה שבא והוא לא עושה את זה כי לא נוח לו ואנחנו חוששים שהוא לא מסתדר אתו כי הוא רוצה לעבור לתל אביב, אלא המטופל שלו נפטר וברגע זה הוא צריך להשתחרר מההגבלה שלו ולעבור למקום אחר.

אורי מקלב: זה יעשה הרבה יותר סדר וזה יקל גם על אלה שצריכים ויעשה צדק עם אותו עובד זר.

אורי מקלב: יש מקרים קשים מאוד.

אורי מקלב: אותו אדם יכול לגור בתל אביב ויכול לעבור עשרה ועשרים עובדים ולהשיג עבורו עובד זה דבר מאוד מאוד קשה.

אורי מקלב: אנחנו צריכים לדעת שלאנשים האלה, להשיג עובד, זאת קריעת ים סוף ולפעמים דווקא אחד שנמצא בפריפריה ומביאים אותו, הוא מוכן לטפל בו.

אורי מקלב: לכן אנחנו חושבים שצריך כאן לגלות גמישות בהגדרה ויש אפשרות לפתור את זה.

אורי מקלב: הדבר האחרון שאני חושב שיש הסכמה בעניין הזה.

אורי מקלב: אנחנו נתקלים שמוגבלים ביכולת שלהם לבחון בוועדה העברה מאזור לאזור ברגע שאותו עובד עבד אפילו יום אחד.

אורי מקלב: ברגע שהוא עבד, אתה כותב שהוא עבד אצלי והוא היה נראה לי בסדר.

אורי מקלב: עבד אצלך?

אורי מקלב: הוא נפסל.

אורי מקלב: לא יכולים לדרוש מאנשים להתאים לעצמם עובד, לעשות אתו הסכם בלי שהוא ראה אותו ובלי שהוא עבד אצלו יום אחד.

אורי מקלב: לכן צריך לתת תקופת ניסיון של שבוע, של עשרה ימים ובתקופה הזאת גם אם הוא עבד, זה לא יפסול אותו מלעבור לאזור אחר.

אורי מקלב: הדבר הזה, אני חושב שהוא יקל ואני חושב שהוא יעשה סדר.

אורי מקלב: אני אומר שיש לנו בעיה אחת גדולה.

אורי מקלב: אדם מוגבל בן תשעים, נחשב מעסיק.

אורי מקלב: מה אנחנו רוצים ממנו?

אורי מקלב: הוא מעסיק עם כל ההשלכות.

אורי מקלב: זה אדם מוגבל והוא מוגבל בכל.

אורי מקלב: אנחנו מטילים עליו או על הסובבים אותו, ולא תמיד יש סובבים, עול מאוד מאוד גדול שהוא לא יכול לעמוד בו.

אורי מקלב: זאת אכזריות לקרוא לו מעסיק כשהוא לא יכול לעמוד בתקנות האלה.

אורי מקלב: תודה רבה אדוני.

<אברהם יוסף סלומה: אני מבקש להוסיף מילה אחת.

<אברהם יוסף סלומה: לגבי האזורים הגיאוגרפיים, זה לא רק לעבור מעיר לעיר.

<אברהם יוסף סלומה: גוש דן שהוא גוש צפוף עם ערים בתוך ערים, כאשר רחוב אחד מפריד בין עיר לעיר.

<אברהם יוסף סלומה: למשל, אני גר בחולון ובמערב ראשון, זה אותו רחוב.

אורי מקלב: זה לא אותו אזור?

<אברהם יוסף סלומה: לא.

אורי מקלב: אני זוכר שהבאנו את הדוגמה של אשדוד וניר גלים.

<אברהם יוסף סלומה: גם חולון ומערב ראשון.

אורי מקלב: המפה צריכה להשתנות.

אורי מקלב: צריך לעשות שינויים.

אורי מקלב: זה לא דבר שאי אפשר לעשות אותו.

אורי מקלב: ניסינו, ראינו, למדנו, ואחרי שלומדים אפשר להשתנות.

אורי מקלב: זאת לא בעיה לשנות את זה.

אורי מקלב: אני חושב שגם לא צריך הגבלה בשינוי.

אורי מקלב: צריכה להיות כאן לוגיקה כדי שלא יברחו מאזור לאזור.

אורי מקלב: אין הבדל בין אשדוד לחולון כמו שאין הבדל בין אשדוד לניר גלים שזאת אותה מטרה ואותו אזור.

אורי מקלב: אני מבין שיש הבדל בין דימונה לתל אביב אבל זה עדיין לא גורם לכך שיש מקרים לתת לעבור.

אורי מקלב: דיברנו על זה.

אורי מקלב: היום יש מחסור בתל אביב.

דב חנין: בדיוק.

דב חנין: יש עודף בפריפריה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

<טלי יצחקי לפלר: אני מרגישה שאני העליתי את זה לדיון בעזרתו של חבר הכנסת מקלב.

<טלי יצחקי לפלר: אני שנה וחצי במאבק הזה ואיבדתי את אימא שלי לפני שבועיים.

אורי מקלב: המקום ינחם אתכם, שלא תדעו יותר צער.

<טלי יצחקי לפלר: תודה.

דוד אמסלם: גם אני משתתף בצערך.

דוד אמסלם: אני בדרך כלל מאוד מעריך את מה שאת עושה.

<טלי יצחקי לפלר: תודה.

<טלי יצחקי לפלר: ימים אחדים מאז קמתי מהשבעה על אמי, אני מוצאת את עצמי כותבת לכם, כותבת מדם לבי, כשדמעות הצער שוטפות את פני ואת המקלדת.

<טלי יצחקי לפלר: רשות האוכלוסין ניצחה.

<טלי יצחקי לפלר: אימא נפטרה.

<טלי יצחקי לפלר: הצלחתם.

<טלי יצחקי לפלר: בתוך תוכי אני יודעת שבאמת ובתמים ניסיתי הכול.

אורי מקלב: אל תאשימי אותם.

<טלי יצחקי לפלר: לא מתוך רצוני להיות דון קישוט אלא עשיתי מה שראוי שכל אדם יעשה להוריו במצוות כיבוד אב ואם, הדיבר החמישי.

<טלי יצחקי לפלר: אני מבחינתי זכיתי.

<טלי יצחקי לפלר: במשך שנה וחצי ניהלתי קרב מול רשות האוכלוסין שהחליטה למנוע מאימא שלי את המינימום המגיע לה.

<טלי יצחקי לפלר: לאחר ארבעה חודשים שאימא הייתה ללא טיפול ומצבה הידרדר לאחר שבר באגן וניתוח בעין שנכשל, איבדה את הראייה, אחרי פנייה לעשות סוכנויות, לא הייתה אף מטפלת ונאלצתי להפוך לעבריינית.

<טלי יצחקי לפלר: חשבתי שאני אהיה פחות עבריינית אם אני אקח מישהי ששייכת לאזור אחר שבעצם היא תהיה חוקית, רק שייכת לאזור אחר כי אבא שלי פשוט סירב להעסיק מישהו שהיא לא חוקית לגמרי.

<טלי יצחקי לפלר: לקחתי מטפלת מהפריפריה פתח תקווה.

<טלי יצחקי לפלר: חמישה קילומטרים בקו אווירי מבית לבית.

<טלי יצחקי לפלר: כמובן שנדחיתי בוועדה כי העסקתי אותה לפני.

<טלי יצחקי לפלר: שבתתי רעב מול הבית של שר הפנים, שלחתי מאות מיילים מנשיא המדינה, מבקר המדינה, היועץ המשפטי לממשלה ועד אחרון חברי הכנסת.

<טלי יצחקי לפלר: הגעתי לכאן לכל דיון.

<טלי יצחקי לפלר: התראיינתי בכל מקום אפשרי והעליתי את נושא התקנה האומללה לדיון בזכותו של חבר הכנסת אורי מקלב.

<טלי יצחקי לפלר: כל זה וכמובן שפניתי גם להליך משפטי.

<טלי יצחקי לפלר: תתפלאו, אבל אני עדיין ממתינה לפסק דין.

<טלי יצחקי לפלר: הדיון נערך בנובמבר.

<טלי יצחקי לפלר: אני עצרתי את החיים בשביל אימא.

<טלי יצחקי לפלר: ושוב, כל זה כדי להעביר מטפלת.

<טלי יצחקי לפלר: הפתרון הפשוט והזול היה להעביר את אימא דירה.

<טלי יצחקי לפלר: כן, לקחת אישה דמנטית בת 83, לעקור אותה מביתה וכל זה למה?

<טלי יצחקי לפלר: כי אין מטפלות בתל אביב וברשות האוכלוסין החמלה מתה.

<טלי יצחקי לפלר: כל זה לא הספיק להם.

<טלי יצחקי לפלר: גזלו לנו את קצבת הסיעוד.

<טלי יצחקי לפלר: למה?

<טלי יצחקי לפלר: כי הם יכולים.

<טלי יצחקי לפלר: זה סעיף שאני לא מבינה.

<טלי יצחקי לפלר: בן אדם, ברגע שהוא סיעודי, הוא צריך לקבל את קצבת הסיעוד שלו ללא שום קשר.

<טלי יצחקי לפלר: כשפניתי לוועדת חריגים של רשות האוכלוסין - - -

דוד אמסלם: טלי, רגע, תני לי הבהרה לגבי זה.

דוד אמסלם: אני לא מכיר את זה.

<טלי יצחקי לפלר: ברגע שרשות האוכלוסין לא מאשרת את המטפלת – במקרה שלי, למרות שהמטפלת היא תחת סעד משפטי – הם לא מאשרים לביטוח לאומי לשלם לנו את קצבת הסיעוד.

<טלי יצחקי לפלר: מבחינתם אין לה מטפלת.

<טלי יצחקי לפלר: אני לא יכולה לגבות את הכסף הזה אלא אם כן אני משקרת ומצהירה שאין לה מטפלת.

דוד אמסלם: ברגע שהיא מעסיקה מטפלת שלכאורה היא לא חוקית, מפסיקים לה את קצבת הסיעוד?

<טלי יצחקי לפלר: כן.

<טלי יצחקי לפלר: שנה וחצי לא קיבלנו את קצבת הסיעוד.

דוד אמסלם: מה הקשר בין קצבת הסיעוד למטפלת?

<קריאה: גמלת סיעוד מביטוח לאומי משולמת למעסיק שמעסיק עובד בעל אשרה או אם אין לך עובד בעל אשרה, יכולים לשלוח לך עובד ישראלי במספר השעות שנקבע לך.

אורי מקלב: אם לא היית אומרת שאת מעסיקה, היית מקבלת?

<טלי יצחקי לפלר: אם הייתי משקרת.

<טלי יצחקי לפלר: יכולתי לשקר בהרבה דברים.

<טלי יצחקי לפלר: יכולתי לשנות כתובת לפתח תקווה, למצוא איזו דודה או דוד.

<טלי יצחקי לפלר: יכולתי לחסוך ואלה כבר לא עשרות אלפי שקלים אלא זה כל הטיפול המשפטי והכספים שהוצאתי.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: תמשיכי.

<טלי יצחקי לפלר: כשפניתי לוועדת חריגים של רשות האוכלוסין, לא שיערתי לאיזו מערבולת וקשיים יובילו אותי רשויות המדינה.

<טלי יצחקי לפלר: לא הבנתי עד כמה יכולה להיות המערכת נקמנית גם על חשבון גבה של קשישה אחת, אימא שלי.

<טלי יצחקי לפלר: לא האמנתי שכך ייראו חיי ולא האמנתי שאסחף לעשייה חברתית למען אחרים.

<טלי יצחקי לפלר: כישלונה של התקנה הגיאוגרפית זועקת לשמים.

<טלי יצחקי לפלר: גם ברשות האוכלוסין מבינים זאת אך הם מפחדים להודות.

<טלי יצחקי לפלר: במהלך השבעה נחשפתי לכך שצעקתי לא הייתה פרטית אלא זעקת רבים שקולם לא נשמע.

<טלי יצחקי לפלר: אנשים מבוהלים שהפכו לעבריינים, קשישים ונכים הסובלים יום יום ושעה שעה מתקנה או חוק שנכשלו.

<טלי יצחקי לפלר: התקנה הגיאוגרפית היא אחת מהן ועכשיו זה הזמן לשנות זאת.

<טלי יצחקי לפלר: לאימא שלי זה כבר לא יעזור אבל לפחות אני יודעת שעשיתי הכול ושהיא הייתה גאה בי.

<טלי יצחקי לפלר: עכשיו זה בידיים שלכם.

<טלי יצחקי לפלר: כמשפחה הענקנו לאימא טיפול אוהב.

<טלי יצחקי לפלר: המטפלת המסורה שהייתה האור שלה בשנתה האחרונה ושהחזיקה יחד אתנו את ידה בנשימותיה האחרונות ראויה לכל שבח ולכן נותר לתת לאימא שלי לנוח על משכבה בשלום ולשכמותיה את הזכות להזדקן בכבוד.

דוד אמסלם: תודה.

<אילנה סוי: כבוד היושב ראש, אני אשמח מאוד לדבר עכשיו.

דוד אמסלם: בבקשה.

<אילנה סוי: אני באתי לדבר כאן בשם הורי.

<אילנה סוי: כפי שאתם רואים, אני לא כל כך צעירה כמו טלי ולא היה לי את הכוח להיאבק כמו שטלי נאבקת אבל הסיפור שלנו, של המשפחה שלנו, מייצג כאן את הסיפור של משפחות רבות של קשישים בישראל.

<אילנה סוי: להשיג אישור לבן אדם קשיש, אתה לא יכול מראש אבל הבן אדם הופך להיות סיעודי ותלותי ברגע אחד.

<אילנה סוי: ברגע זה, לפני שנה, כשאימא שלי נפלה, אבא שלי בן 87 ניצול שואה, אימא שלי בת 85, הוא טיפל בה עד עכשיו.

<אילנה סוי: כשהיא הפכה לסיעודית הוא לא יכול היה לטפל בה.

<אילנה סוי: אנחנו היינו זקוקים למטפלת באופן דחוף.

<אילנה סוי: חברות כוח האדם לא יכלו לתת לנו כי לא היה להן.

<אילנה סוי: זה היה ערב ראש השנה.

<אילנה סוי: עמדו להוציא אותה מבית החולים ולא ידענו מה לעשות.

<אילנה סוי: הצלחנו להשיג מטפלת בכוחות עצמנו אבל המטפלת הזאת כבר הייתה בארץ מספר שנים, מעל שבע שנים.

<אילנה סוי: הגשנו בקשה לוועדה ההומניטרית עם כל המסמכים של בית החולים, של הרופאים, של העובדות הסוציאליות, אחרי חודש הוועדה ההומניטרית דחתה אותנו בלי לקרוא שום מילה ממה שכתבנו במכתבים.

<אילנה סוי: פשוט מאוד קיבלנו דף שהיה רשום בו איקס, המטפלת לא יכולה לקבל אישור כי היא עבדה בראשון לציון ואנחנו גרים ברמת גן.

<אילנה סוי: האם ראשון לציון היא פריפריה?

<אילנה סוי: אחרי חודש אני כתבתי מכתב ערעור לוועדה ההומניטרית.

<אילנה סוי: בחודש דצמבר התקבל המכתב בוועדה ההומניטרית ויש לי את האסמכתא שהמכתב התקבל.

<אילנה סוי: עד היום לא קיבלנו תשובה.

<אילנה סוי: עד היום אנחנו משלמים למטפלת שאנחנו מעסיקים שהיא לכאורה לא חוקית מהכיס שלנו ואבא שלי מאוד פחד ואמר לי: אילנה, את הולכת לדבר כאן בוועדה, שלא יבואו לקחת לי את המטפלת כי אם יבואו לקחת את המטפלת, שייקחו אותי לבית כלא.

<אילנה סוי: עד כדי כך.

<אילנה סוי: המטפלת הזאת מצילה את החיים של אימא, עוזרת לאבא, הקשר שיש ביניהם הוא קשר שלא יתואר.

<אילנה סוי: למה?

<אילנה סוי: למה אנחנו כמו משפחות רבות אחרות צריכים לשבת ולחכות כל כך הרבה חודשים?

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: שמחה, אני אתן לך משפט.

דוד אמסלם: אני מסביר שוב שאני רוצה לשמוע את משרד הפנים.

דוד אמסלם: זאת כבר ישיבה שנייה.

דוד אמסלם: בישיבה הראשונה לא שמענו את משרד הפנים אלא שמענו את אותם דברים.

דוד אמסלם: אני מכיר את הנושא.

דוד אמסלם: תבינו, אתם לא מחדשים לי כלום.

דוד אמסלם: אם אתם רוצים לדבר, אהלן וסהלן.

<אברהם יוסף סלומה: אתה פוסח עלינו.

דוד אמסלם: לא אפסח אבל בסוף לא תקבל תשובות.

<שמחה בניטה: כבוד היושב ראש, אני רוצה לצאת בסוף הדיון היום, אחרי שנשמע את משרד הפנים, בהצעה.

<שמחה בניטה: במשרד השיכון יש להם ועדה עליונה וועדה ציבורית.

<שמחה בניטה: הוועדה הציבורית מורכבת מאנשי ציבור שבוחנים את התיקים שנדחו בוועדה העליונה.

<שמחה בניטה: הוועדה העליונה קובעת לחיוב או לשלילה, לפי תקנות.

<שמחה בניטה: לוועדה הציבורית יש זכויות מעל והזכויות מעל הוועדה העליונה הן גם לחרוג מהתקנות.

<שמחה בניטה: אני חושבת שייעשה צדק עם כולם, גם עם עובדי הרשות וגם עם האזרחים – בסך הכול הם צריכים גם לשרת את האזרחים – אם תוקם ועדה ציבורית שתשב ותדון על התיקים הספציפיים האלה והיא תוכל, לפי המקרים, לחרוג מהתקנות.

<שמחה בניטה: אז לא יטענו כל הזמן שאלה תקנות.

<שמחה בניטה: גם בבתי המשפט הם טוענים שזאת התקנה והם לא יכולים לעבור עליה.

<שמחה בניטה: זה יכול להוות פתרון יותר מכל דבר אחר.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: תודה רבה.

<שמחה בניטה: כמובן שבוועדה יהיו גם נציגי נכים.

דוד אמסלם: בוודאי.

דוד אמסלם: בבקשה, מר סלומה, אני לא רוצה לפסוח עליך.

<אברהם יוסף סלומה: אנחנו נכים אבל לא בני אדם.

<אברהם יוסף סלומה: כך קבעה המדינה, שאנחנו לא בני אדם.

<אברהם יוסף סלומה: אם היינו בני אדם, היו מחוקקים את החוקים ואת התקנות בצורה אחרת.

<אברהם יוסף סלומה: אין אף תקנה לטובת נכה או קשיש אלא הכול לטובת העובדים הזרים.

<אברהם יוסף סלומה: אין אף תקנה לטובתנו.

<אברהם יוסף סלומה: אם הייתה, זה היה אחרת.

<אברהם יוסף סלומה: עובד זר יכול לעזוב אותך בלי שום בעיה ולא נענש.

<אברהם יוסף סלומה: התקציב שאנחנו מקבלים עבור אחזקת עובד בטל בשישים מול העלות.

<אברהם יוסף סלומה: למה?

<אברהם יוסף סלומה: אנחנו לא בני אדם?

<אברהם יוסף סלומה: תודה רבה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

<שלום קוטשר: את רוב הדברים החשובים אמר ידידי אברהם סלומה, יושב ראש עמותת אנש"ים.

<שלום קוטשר: שוב, אני רוצה להדגיש שמצד אחד באים להקל גם על המטופלים וגם על המטפלים, זה גם מקל על המטפלים, צריך לחשוב גם על העניין הזה שלא יאושר עובד שנטש מטופל לפני שהוא עובר למטופל אחר.

<שלום קוטשר: הוא לא יאושר.

<שלום קוטשר: אם הוא נטש והוא לא חיכה עד שיבוא מחליף, זאת נטישה ולא מגיע לו הפרס לעבור למטופל אחר.

<שלום קוטשר: בעניין של האיסורים הגיאוגרפיים יש אבסורד שבית יד בית אי אפשר להעביר מטפל כי זה שייך לאזור אחד וההוא שייך לאזור שני לפי איזושהי חלוקה גיאוגרפית מתקופת המנדט.

<אילנה סוי: זה מ-1946.

דוד אמסלם: אני לא רוצה להיכנס לזה.

<אברהם יוסף סלומה: בתקופת המנדטד יכלו להעביר בהרבה יותר קלות.

דוד אמסלם: עוד מעט יענה לנו משרד הפנים.

דוד אמסלם: היות ואת שואת, אני אענה.

דוד אמסלם: כל קו, איפה שלא תעביר אותו, תמיד יש את הבית שהוא פה והבית שהוא פה.

<אילנה סוי: ברור, אבל צריך להיות איזשהו הגיון.

דוד אמסלם: אחרי כן נדבר על זה.

<יונה עורקבי: אני רוצה לדבר על החופש וההבראה שצריך לשלם כל כך הרבה כסף אותו אני לא יכולה לשלם מהפנסיה של בעלי שמקבל 6,000 שקלים.

<יונה עורקבי: אני לא יכולה מתוך הסכום הזה לשלם 4,000 שקלים עבור חופש והבראה.

<יונה עורקבי: אני לא יודעת מהיכן אני אקח את הכסף הזה.

<יונה עורקבי: חוץ מזה, לא הבנתי למה אני צריכה כל יום שישי לשלם מאה שקלים דמי כיס.

<יונה עורקבי: לילדים שלי לא שילמתי מאה שקלים דמי כיס ולכן מה הסיפור הזה כאן במדינה?

<יונה עורקבי: תראה לי אזרח ישראלי שעובד ביום שישי ומקבל אחרי העבודה מאה שקלים דמי כיס.

<אבנר עורקבי: אדוני, צריך לקיים דיון על זה.

<יונה עורקבי: מה הדבר הזה?

<יונה עורקבי: אני לא מבינה מה קורה במדינה הזאת.

<יונה עורקבי: אני צריכה לשלם ביטוח רפואי, אני צריכה לשלם חופש, אני צריכה לשלם הבראה, אני צריכה לשלם כל מיני דברים שאני לא יכולה לעמוד בהם.

<יונה עורקבי: יש לי חיתולים, יש לי כדורים, יש לי בית, אני צריכה גם לחיות, לאכול ולשתות, ומאיפה?

<אבנר עורקבי: צודקת.

<אבנר עורקבי: צריך לקיים על זה דיון.

דוד אמסלם: אני רוצה להבהיר את העניינים.

דוד אמסלם: מי שאמור לדון בנושאים האלה שאת מעלה, זאת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

<אבנר עורקבי: כאן נעשו הכללים.

דוד אמסלם: אתה מפריע לי.

<יונה עורקבי: זה הבן שלי.

דוד אמסלם: לכן הוא מפריע לי.

דוד אמסלם: אני אוהב אותו.

דוד אמסלם: הוא עושה עבודת קודש כאן.

דוד אמסלם: אני אדבר עם אלאלוף כדי שיעשה את הדיונים כי זה מול הביטוח הלאומי.

דוד אמסלם: צריך להבין שיש כאן חלוקה בין הוועדות.

דוד אמסלם: אני נכנס לסיפור הזה כאילו דרך העובדים והתקנה הגיאוגרפית.

<קריאה: כל זה קשור לקשישים ולנכים.

<קריאה: הכול מפוזר.

דוד אמסלם: אין מה לעשות, כל דבר במדינה מפוזר כי אם הקשיש רוצה רישיון נהיגה, זה משרד התחבורה, ואם הוא רוצה בריאות, זה משרד הבריאות.

דוד אמסלם: אין מה לעשות, ככה זה.

דוד אמסלם: יונה, את צודקת.

<יונה עורקבי: ביטוח לאומי משלם לה 2,500 שקלים ואני משלמת 1,300 שקלים.

<יונה עורקבי: למה אני לא אשלם לפי זה את החופש וההבראה?

<יונה עורקבי: למה אני צריכה לשלם לפי המשכורת, לפי 4,000 שקלים?

דוד אמסלם: את צודקת, אבל אני מסביר לך שזאת לא הוועדה הזאת.

<יונה עורקבי: זה לא נראה לי הגיוני.

דוד אמסלם: אני אדבר עם אלאלוף שיעשה דיון לגבי הנושא של הזכויות של האנשים היותר מבוגרים, הקשישים ואלה שזקוקים לסיוע.

<יונה עורקבי: לי אין פנסיה.

<יונה עורקבי: אני חיה מהפנסיה של בעלי.

דוד אמסלם: תחליפי אותי לעשר דקות, רבע שעה, אני עולה להצביע וחוזר.

דוד אמסלם: קוראים לי להצביע.

דוד אמסלם: (היו"ר יעל כהן פארן)

יעל כהן-פארן: זה שאתה נותן לי להחליף אותך, זה היסטורי.

<קריאה: מי הגברת?

יעל כהן-פארן: אני מהמחנה הציוני.

יעל כהן-פארן: לכן זה היסטורי.

<אברהם יוסף סלומה: חברת כנסת חדשה.

יעל כהן-פארן: כבר לא כל כך חדשה אבל עוד לא קיבלתי מהיושב ראש הנוכחי את הזכות לנהל ישיבות במקומו.

דב חנין: חברים, זה הרגע לקבל החלטות.

דב חנין: ברשותך, אני רוצה להגיד משפט ואני מאוד מקווה שזה ימצא את דרכו גם לסיכום של הוועדה.

דב חנין: גברתי יושבת הראש, גברתי המנהלת, מה שאנחנו רואים כאן בפרשה של התקנות הגיאוגרפיות, צריך לסכם את זה בשתי מלים ולומר שכך נראית מידת סדום.

דב חנין: ממש סדום ועמורה.

דב חנין: כל המציאות הזו שבה יש מצד אחד מקום שיש יותר מדי עובדים, אז הם לא יכולים לעבוד כי יש יותר מדי עובדים.

דב חנין: בפריפריה אנחנו רואים שיש עודף של עובדים.

דב חנין: במרכז יש פחות מדי עובדים.

דב חנין: אני כבר לא יודע מהי פריפריה ומה לא פריפריה אבל יש מקומות שיש בהם יותר מדי עובדים ויש מקומות בהם יש פחות מדי עובדים.

דב חנין: יש עובדים שנמצאים בארץ ואפשר להעסיק אותם.

דב חנין: יש נכים ואנשים שצריכים סיוע וצריכים את הסיוע הזה דחוף והמערכת בנויה בצורה כזאת שהיא פשוט מתעללת באנשים.

דב חנין: זה פשוט דבר נורא ואיום.

דב חנין: לכן ההצעה שלי היא שהוועדה הזאת תקבל החלטה ברורה והיא תכתוב מכתב לשר הפנים.

דב חנין: התקנות הגיאוגרפיות שאולי היה להן במקור איזשהו רציונל כזה או אחר, איזושהי הנמקה, הפסיקו לעבוד כדבר חיובי והתחילו לעבוד כדבר בעייתי.

דב חנין: לכן צריך לייצר כאן פתרונות אחרים.

דב חנין: המערכת הזאת של התקנות הגיאוגרפיות, כמו שהיא היום, מייצרת בעיקר סבל וכאב.

יעל כהן-פארן: לכל הצדדים.

יעל כהן-פארן: תודה רבה.

<אברהם יוסף סלומה: עד היום, עשרים שנים, הולכים מדחי אל דחי אל דחי.

<טלי יצחקי לפלר: אני רוצה לציין שהמפה, אין לה שום הגדרה אמיתית של פריפריה.

<טלי יצחקי לפלר: פריפריה, צריך להתייחס לישובים הקטנים כאל ישובים מועדפים.

<טלי יצחקי לפלר: לקחת ישוב מתחת לאיקס תושבים, 10,000, 12 אלף, 7,000, לא יודעת כמה, זה יהיה אזור עבודה מועדף למטפלות.

<טלי יצחקי לפלר: מי שתתמיד שם, תתוגמל לא כספית ולא על חשבון הקשיש או הנכה.

<טלי יצחקי לפלר: רשות האוכלוסין תאריך להן את האשרה כי זה מה שמעניין אותם, שכר ואורך האשרה.

<טלי יצחקי לפלר: עובדת יכולה לעבוד באזור מסוים והיא יכולה לעבוד בפתח תקווה או במושב גבעת כוח, שם יש אוטובוס פעם ביום, לאן היא תלך?

<טלי יצחקי לפלר: לפתח תקווה או לגבעת כוח?

<טלי יצחקי לפלר: מי הפריפריה האמיתית?

<טלי יצחקי לפלר: או ישוב מועדף כי כבר איבדנו את העשתונות ואת הצפון עם הפריפריה.

<טלי יצחקי לפלר: מי הישוב שבאמת הוא בעייתי, גבעת כוח או פתח תקווה?

יעל כהן-פארן: וכרגע הן מוגדרות באותו מקום?

יעל כהן-פארן: שתיהן במרכז.

<טלי יצחקי לפלר: שתיהן במרכז.

<טלי יצחקי לפלר: זה כמו שהיה עם ניר גלים.

יעל כהן-פארן: לתושבים של גבעת כוח אין אפשרות להשיג מטפלים כי הם לא רוצים לבוא לגור שם?

<טלי יצחקי לפלר: אף אחת לא רוצה ללכת לשם.

<טלי יצחקי לפלר: אין לה שם קהילה, אין לה שם אוטובוס, אז היא תלך לפתח תקווה והיא תלך לכפר סבא כך שתהיה לה עיר מרכזית עם קהילה.

יעל כהן-פארן: אני מבקשת לשמוע את עידית לבוביץ, רכזת סיעוד מקו לעובד.

<עידית לבוביץ' שקד: אני שומעת את מה שאומרים כאן.

<עידית לבוביץ' שקד: האמת היא שרוב הדברים שנאמרו, עשו עבורי את העבודה.

<עידית לבוביץ' שקד: בעצם מה שהעלו כאן טלי ואילנה מציג את הבעיה.

<עידית לבוביץ' שקד: אני רק רוצה לציין נתונים עובדתיים כדי שנדע על מה מדובר.

<עידית לבוביץ' שקד: אנחנו כקו לעובד פנינו למשרד הפנים וטענו שאנחנו עדים למצוקה מאוד גדולה של עובדים בפריפריה שלא מוצאים מעסיק.

<עידית לבוביץ' שקד: עובדים שמוגדרים כפריפריה ומכתתים את רגליהם בין חברות כוח האדם שטוענות שאין להן עבודה עבורם.

<עידית לבוביץ' שקד: אז פנינו למשרד הפנים ומשרד הפנים השיב לנו שיש 10,000 בעלי היתר לעומת 8,000 עובדים ולכן למעשה באופן תיאורטי יש אלפיים בעלי היתר מעבר.

<עידית לבוביץ' שקד: אבל אז הסתכלנו קצת יותר לעומק וראינו שלפי דוח ועדת שושני ודוחות רבים נוספים, כתוב שבפריפריה רק שבעים אחוזים מבעלי ההיתר מעסיקים בפועל.

<עידית לבוביץ' שקד: זאת אומרת, אנחנו מדברים על 7,000 מעסיקים מול 8,000 עובדים, מה שאומר שיש כאן אלף עובדים.

<אברהם יוסף סלומה: למה מעסיקים?

<אברהם יוסף סלומה: מטופלים.

<עידית לבוביץ' שקד: מטופלים.

<עידית לבוביץ' שקד: בעלי היתר שמבקשים להיות מטופלים על ידי מטפל סיעודי ולמעשה יש כאן 7,000 מעסיקים פוטנציאליים לעומת 8,000 עובדים.

<עידית לבוביץ' שקד: יש אלף עובדים שאין להם שום סיכוי למצוא עבודה כי אין מי שיעסיק אותם.

<עידית לבוביץ' שקד: כשאותם עובדים מצליחים למצוא – תמיד רק בכוחות עצמם וללא שום סיוע – עבודה אצל אנשים כמו אימא של טלי או אימא של אילנה, משרד הפנים אומר להם לא.

<עידית לבוביץ' שקד: אבל לאן אתם שולחים אותם במקום?

<עידית לבוביץ' שקד: זאת אומרת, לא נתתם את האפשרות הזאת, כך שלאילנה לא יהיה מישהו שיטפל באימא שלה והעובד הזה יצטרך להמשך לרוץ בין חברות כוח אדם.

<עידית לבוביץ' שקד: אני אסיים בדוגמה קטנה שתראה מה עשו התקנות האלה.

<עידית לבוביץ' שקד: פנתה אלינו עובדת שעבדה בדימונה וחיפשה מעסיק במשך חודש וחצי.

<עידית לבוביץ' שקד: היא עברה 12 חברות כוח אדם שכולן דחו אותה ואמרו שאין מעסיק עבורה.

<עידית לבוביץ' שקד: אז אמרה לנו המטפלת, אחרי שהיא הגיעה אלינו, שהתקשרה אליה מישהי ואמרה שיש עבודה במושב ליד טבריה והיא נוסעת מדימונה למושב ליד טבריה, כי גם זאת פריפריה, צפון ודרום, ויכול להיות שיש לה עבודה חדשה וסוף סוף התמזל מזלה.

<עידית לבוביץ' שקד: היא הגיעה לטבריה, חיכתה משהו כמו ארבע שעות בתחנה עד שהתקשרה אליה העובדת הסוציאלית ואמרה, סליחה, בסוף הם לא צריכים עובדת.

<עידית לבוביץ' שקד: זאת אומרת, לעובד אין שום אפשרות למצוא לעצמו מעסיק באמצעות חברת כוח האדם.

<עידית לבוביץ' שקד: בואו נהיה כנים, כולנו יודעים מה רוצות לעשות חברות כוח האדם, שזה להביא עוד עובדים חדשים לארץ ואין להן שום עניין להשים עובד שכבר נמצא כאן.

<עידית לבוביץ' שקד: כל מה שהן רוצות זה להביא עובדים חדשים.

<עידית לבוביץ' שקד: העובדים לא ימצאו מעסיק, המעסיק לא ימצא מישהו שיטפל בו ובסופו של יום אנחנו נמצא כאן, כמו שהיינו כמה שנים אחורה, שוק עם הצפה של עובדים זרים ללא מעסיק ומטופלים סיעודיים שזקוקים למישהו שיטפל בהם בלי למצוא להם פתרון.

יעל כהן-פארן: הפתרון שאתם מציעים?

יעל כהן-פארן: איך מתגמלים את מי שעובר לפריפריה?

<עידית לבוביץ' שקד: מדינת ישראל יודעת כשהיא רוצה לתגמל את הפריפריה.

<עידית לבוביץ' שקד: כמו שטלי אמרה, אם זה באפשרויות של הענקת אשרה ממושכת יותר לעובדים שעובדים בפריפריה.

<עידית לבוביץ' שקד: אני מכירה מטפלים סיעודיים, אני עובדת אתם כבר למעלה משבע שנים.

<עידית לבוביץ' שקד: אם עובד ידע שיש לו אפשרות להישאר בארץ אפילו עוד שנה אחת, תאמינו לי שהוא יעשה זאת.

<עידית לבוביץ' שקד: יש דרכים לתגמל, אם זה בקצבאות וגמלאות ראויות יותר למעסיקים שמעסיקים בפריפריה, מטופלים, נכים סיעודיים וקשישים שנמצאים בפריפריה.

<עידית לבוביץ' שקד: יש דרך לעשות את זה.

<עידית לבוביץ' שקד: יש דרך טובה לעשות את זה.

יעל כהן-פארן: תודה רבה.

יעל כהן-פארן: נעבור למשרד הפנים.

<שמחה בניטה: יש כאן נכה שקשה לו לדבר.

יעל כהן-פארן: בבקשה.

<יעקב בן פורת: רציתי לספר את הסיפור שלנו.

<יעקב בן פורת: אנחנו בבית משפחה עם שני ילדים נכים.

<יעקב בן פורת: הייתה תקופה אחת שהיה לנו עובד שהבאנו והיינו מרוצים.

<יעקב בן פורת: אחרי כן הוא רצה ללכת וחזר למדינה שלו.

<יעקב בן פורת: כמה שנים ניסינו למצוא עובד והלכנו לכמה חברות.

<יעקב בן פורת: באו כל מיני אנשים שלא התאימו.

<יעקב בן פורת: יש ילדים בבית והם לא רצו לעבוד.

<יעקב בן פורת: כל פעם היה סיפור.

<יעקב בן פורת: לא מצאנו מטפל אחרי הרבה זמן ברמה שאנחנו מסתדרים אתו ושההוא מבין אותנו.

<יעקב בן פורת: כל פעם היה צריך ללמד את העובד מחדש את העבודה.

<יעקב בן פורת: יש בזה גם בושה כי כל פעם בא מישהו אחר.

<יעקב בן פורת: עד שמצאנו את העובד, אמרו לנו שהוא מאזור הפריפריה ואנחנו מירושלים ולכן הוא לא יוכל לקבל את האישור.

<שמחה בניטה: הוא עובד באזור 3.

יעל כהן-פארן: עד שמצאתם אישור, הוא לא יכול לקבל את האישור.

<שמחה בניטה: הוא מאזור 3 ולא הייתה לו עבודה באזור 3.

<שמחה בניטה: הוא עובד אתם כבר כמה חודשים.

<שמחה בניטה: מדובר בשני ילדים נכים עם ניוון שרירים.

<שמחה בניטה: תראו אותו, הוא חזק, הוא גבוה, הוא יכול להרים אותם וגם זה נתון מאוד קשה.

<שמחה בניטה: בבית יש שבעה ילדים מתוכם שניים נכים.

<שמחה בניטה: בדרך כלל עובדים לא מוכנים לעבוד כשיש עוד ילדים בבית.

<שמחה בניטה: מדובר במשפחה ומדובר בשני ילדים.

<שמחה בניטה: הם במצוקה גדולה.

<שמחה בניטה: עד שהם מצאו עובד ועד שלימדו אותו, עבר זמן.

<שמחה בניטה: צריך כאן ממש להתחשב במצב הזה ולתת להם.

<שמחה בניטה: העובד לא עבד.

<שמחה בניטה: זה לא שהוא עבד וברח מאיזה מקום.

<שמחה בניטה: הוא שוטט וחיפש עבודה והוא הגיע אליהם.

<שמחה בניטה: אני חושבת שכאן במקרים הקשים האלה – ויש לי כאן את רוזט שגם היא אימא לילדה – צריך להתייחס אחרת.

<שמחה בניטה: מקרים כאלה קשים, אני אומרת שכאן חייבים לבוא לקראתם.

<שמחה בניטה: חייבת להיות כאן ועדה מיוחדת.

<שמחה בניטה: שוב, ועדה ציבורית שבמקרים הקשים האלה, הנכויות הקשות בתוך משפחות שבדרך כלל עובדים לא מוכנים לעבוד אצל משפחות אלא הם רוצים קשישה לבד או נכה לבד או מאה ואחת דרישות שיש להם, וזה בסדר.

<שמחה בניטה: אני הבאתי לכאן את המקרים כי כל הזמן יש לי תחושה שחושבים שאני מייצגת דברים שהם לא במציאות.

<שמחה בניטה: לכן חשוב לי מאוד שהנכים האלה ידברו כאן.

יעל כהן-פארן: תודה רבה יעקב.

יעל כהן-פארן: יש לך עוד משהו שאתה רוצה לומר?

<יעקב בן פורת: אני חושב שאולי כדאי שהחברות ירעננו את החוקים הרלוונטיים לעובד ויגידו שהוא מאזור אחר.

יעל כהן-פארן: שהם יהיו כנים עם הנתונים שלו.

<יעקב בן פורת: כן.

<יעקב בן פורת: שנדע בדיוק שאנחנו לוקחים מישהו שאין לו בעיה.

יעל כהן-פארן: תודה רבה.

יעל כהן-פארן: יש כאן דוברת שביקשה לדבר.

יעל כהן-פארן: רוזט.

<רוזט בובליל: אני העסקתי המון מטפלות אבל אחרי שקיבלו את האשרה, הן פשוט ברחו.

<רוזט בובליל: אני במצב כזה בבית עם ילד חמש שנים.

<רוזט בובליל: אני לא יודעת איך להסביר לך את זה.

<רוזט בובליל: הוא מרטיב לי במיטה, הוא עושה קקי במיטה, יש לי את הסיעודית והוא לא יוצא מהשירותים.

<רוזט בובליל: היא הייתה צריכה מקלחת ואי אפשר באותו בית כולנו להיות ביחד.

<רוזט בובליל: יש לי עכשיו מטפלת שהגיעה מאילת ונמצאת אצלי יותר משנתיים.

<רוזט בובליל: למה לא נותנים לה אשרה כדי שתיסע לבקר את הבת שלה ותחזור?

<רוזט בובליל: אני צריכה לרדוף אחריכם במשרד הפנים, אחרי שמחה?

<רוזט בובליל: תסדרו לא את האשרה שלה כדי שתיסע לבקר את הבת שלה ותחזור.

<רוזט בובליל: כואב לי.

<רוזט בובליל: היא כמו הבת שלי.

<רוזט בובליל: אם היא מחזיקה את הבת הסיעודית שלי, תראו אותה, בת 32 שעושה צרכים ומוציאה את הקקי שלה וזורקת במגירות ומורחת אותו.

<רוזט בובליל: אתם לא מאמינים איך אני חיה בבית.

<רוזט בובליל: אתם לא יודעים עם בעל שלא מסתכל לא עלי, לא על הבן ולא על הילדה.

<רוזט בובליל: הוא מתעלם, בא מהעבודה, יושב, הולך לבית הכנסת.

<רוזט בובליל: זאת התשובה שלו.

<רוזט בובליל: אלה החיים שלי כל יום.

<רוזט בובליל: אתם לא מאמינים, תבואו תראו.

<רוזט בובליל: אני לא יכולה לצאת עם החברות שלי.

<רוזט בובליל: לא יכולה לצאת.

יעל כהן-פארן: בגלל שהיא מאילת, אין לך היתר להעסיק אותה?

יעל כהן-פארן: היא לא יכולה לקבל אשרה?

<רוזט בובליל: כן.

<רוזט בובליל: שמחה מטפלת בה.

<שמחה בניטה: היא מאזור אילת והם לא מוכנים לתת לה העברה לירושלים למרות שהיא כבר בסיבוב שהיה בהלבנה של גדעון סער.

<שמחה בניטה: היא בעצם כן עברה לירושלים אלא שהמשפחה עשתה לה תרגיל בזמן שהיא עבדה והגישו עליה כביכול בקשה.

<שמחה בניטה: הם הזמינו עובדת ואחרי שהעובדת הגיעה, הם זרקו אותה.

<רוזט בובליל: המטפלת הזאת היא כמו הבת שלי.

<שמחה בניטה: החברה שכנעה אותה להביא ושם בעצם היא יכלה להיות מולבנת.

<שמחה בניטה: היא חוזרת לאילת וזה אחד הדברים שאני אומרת שאם כבר הבאתם לאזור 2, אז הוא לא יכול לחיות כל הזמן באזור 3.

<שמחה בניטה: די, ניתנה לו ההזדמנות, אז נגמר הסיפור.

<שמחה בניטה: במתכונת שלהם, עובדת שבאה לאזור 2 והחולה עברה לאזור 3, היא יכולה לעבור אתה לאזור 3.

<שמחה בניטה: אבל אם החולה אחר כך מתה והיא רוצה לחזור למקום שלה, לאזור 2, לא, היא כבר הפכה להיות דיירת באזור 3.

<שמחה בניטה: אני חושבת שיש כאן עיוות.

<שמחה בניטה: אם אתם מדברים על זה שהמקור שלה הוא אזור 2, אז 2.

<שמחה בניטה: מה, היא נולדה באילת?

<עידית לבוביץ' שקד: אבל היא יכולה לחזור.

<רוזט בובליל: למה שהיא תחזור לשם?

<רוזט בובליל: היא כמו הבת שלי.

<שמחה בניטה: אין לחזור.

<שמחה בניטה: יש כאן עיוות של התקנה.

<שמחה בניטה: (היו"ר דוד אמסלם)

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: אני הייתי רוצה לשמוע דווקא את העמדה של נציג החברות.

<ירון בן גרא: שלום לכולם.

<ירון בן גרא: אני מעמותת אחיעזר.

<ירון בן גרא: התאגידים למעשה נמצאים בין הפטיש לסדן.

<ירון בן גרא: מצד אחד אנחנו המוציאים לפועל של הנהלים של רשות האוכלוסין ומצד שני אנחנו גם מקבלים את רוב התלונות ורוב הבעיות מגיעות אלינו - - -

<אברהם יוסף סלומה: ואתם לא מטפלים בזה.

<אבנר עורקבי: תן לו לדבר.

<אבנר עורקבי: מה קרה לך?

<ירון בן גרא: של האנשים המכובדים, שכל סיפור בעצמו שווה התייחסות, אלא מכלל האוכלוסייה.

דוד אמסלם: אבנר, אם עוד פעם תצעק עליו, אני אוציא אותך.

<אבנר עורקבי: תוציא אותי.

<ירון בן גרא: לאנשים יש נטייה לזכור רק את מה שחשוב להם לזכור אבל צריך לדעת שמלכתחילה הנוהל הזה יצא כדי לאפשר חיים יותר טובים ברמה הטיפולית לנכים צעירים כמו האנשים המכובדים שיושבים כאן.

<ירון בן גרא: היום למעשה המצב השתפר משמעותית.

<ירון בן גרא: כלומר, באזור 3, מה שהיה האזור הכי קשה, כמו ישראלים צעירים שרוצים לחיות בתל אביב - - -

דוד אמסלם: דרך אגב, כשאתה אומר אזור 3, אנחנו לא יודעים על מה מדובר.

<קריאה: פריפריה.

דוד אמסלם: תגיד אזור תל אביב או מרכז או מקום אחר.

<ירון בן גרא: אני אסביר.

<טלי יצחקי לפלר: זה בגלל ההלבנה של ה-3,300 עובדים.

<אברהם יוסף סלומה: אלה סיפורים.

<אברהם יוסף סלומה: סיפורים.

דוד אמסלם: אברהם, אנחנו מכבדים אותך, שמענו אותך ואני מבקש לתת לי לשמוע אותו.

<ירון בן גרא: רשות האוכלוסין עבדה וניסתה לעשות שלושה אזורים, את זה כולם יודעים, שזה בעצם במעגלים יותר רחבים.

<ירון בן גרא: כלומר, ככל שהסיבוב מהצפון והדרום הוא יותר רחוק ממרכז הארץ, מתל אביב, כך יותר קשה למצוא עובדים.

<ירון בן גרא: כך היה.

<ירון בן גרא: היום יש מצב הפוך שיש שם המון עובדים.

<ירון בן גרא: כלומר, הנוהל עשה טוב לאזור 3.

<ירון בן גרא: השכר נעצר, יש בלימה של השכר.

<ירון בן גרא: כלומר, פעם אם היית רוצה לשכנע עובד לנסוע לדימונה, היית צריך לשלם משכורת שאין לך לשלם כי היית צריך לשכנע אותו להגיע לשם.

<ירון בן גרא: היום השכר נעצר והוא מאוד מאוד נורמלי.

<ירון בן גרא: הבעיה היא שאין מספיק מעסיקים באזור הזה.

<טלי יצחקי לפלר: בתל אביב השכר נעצר?

<ירון בן גרא: בתל אביב קרה בדיוק ההפך.

<ירון בן גרא: בתל אביב יש פחות עובדים והשכר עלה משמעותית בכמה מאות שקלים וזה לא קל לשלם את השכר.

דוד אמסלם: אני רוצה לנתב את הדיון לקטע היותר תכליתי.

דוד אמסלם: אתה מהמקצוע ואני רוצה לכן שתתייחס לזה.

דוד אמסלם: אתה שומע את כל הבעיות ואתה מכיר אותן יותר ממני.

דוד אמסלם: אני אכוון את השאלה ועליה תענה.

דוד אמסלם: אני מבין שפעם לא היו אזורים גיאוגרפיים.

דוד אמסלם: באו דווקא הנכים מהפריפריה ואמרו שאנשים לא רוצים לטפל בהם כי יותר טוב להם בתל אביב, שם הם מקבלים יותר שכר וכולי.

דוד אמסלם: תל אביב בכלל היא עיר מעניינת יותר מדימונה ושם יש להם חברים.

דוד אמסלם: באה רשות האוכלוסין ואמרה צודקים.

דוד אמסלם: הנכה בדימונה, מה נעשה אתו?

דוד אמסלם: אמרו שנעשה אזורים גיאוגרפיים.

דוד אמסלם: כמה אזורים גיאוגרפיים יש?

<קריאה: שלושה.

דוד אמסלם: אמרו שנחלק את המדינה לשלושה אזורים ואז לא נאפשר מעברים.

דוד אמסלם: עד עכשיו בסדר?

דוד אמסלם: יופי.

דוד אמסלם: עשו את זה.

דוד אמסלם: אני מבין שבפריזמה שלהם עמדו הנכים.

דוד אמסלם: הרי הם לא קמו בבוקר והחליטו להיות מרושעים סתם אלא רוצים להסדיר.

<קריאה: בג"ץ אמר.

דוד אמסלם: חברים, אני רוצה להתקדם.

דוד אמסלם: אז נוצרה בעיה אחרת.

דוד אמסלם: לפעמים אתה פותר בעיה ויוצר בעיה אחרת.

דוד אמסלם: עכשיו אני מבין שכתוצאה מהסיפור הגיאוגרפי, נוצרו בעיות אחרות שדווקא אנחנו רוצים את המעברים שלהם לכאורה אבל אנחנו לא יכולים.

דוד אמסלם: אם כן, בוא תתייחס לזה.

דוד אמסלם: לדעתך איזה סוג בעיות נוצרו ולדעתך איך אפשר לפתור אותן, בכפוף לזה שלא פותחים עוד פעם את כל הסיפור מהתחלה של כל הארץ.

<ירון בן גרא: אנחנו הגשנו לרשות האוכלוסין הצעה מאוד פשוטה.

<ירון בן גרא: מי שיושב כאן, האנשים שיושבים כאן – אגב, מי שגרם לחקיקה, יושבים כאן היום ומלינים על החקיקה - - -

<שמחה בניטה: לא מלינים על החקיקה.

<שמחה בניטה: אנחנו רוצים גמישות.

<שמחה בניטה: אנחנו רוצים חמלה.

דוד אמסלם: אני רוצה להתקדם.

דוד אמסלם: אני רוצה שהוא ידבר כמה דקות ואחרי כן להעביר את רשות הדיבור לרשות האוכלוסין ואחרי כן לסכם.

<ירון בן גרא: לנו לא נעים שאדם מטופל סיעודי פונה אלינו, ופונים אנשים ומבקשים עזרה, ואנחנו אומרים להם שאנחנו כבר מראש מפנים, תיפנו לעוד תאגידים, כי מראש אנחנו יודעים שיהיה קשה לאתר פתרון.

<ירון בן גרא: לנו לא קל להגיד כי אנחנו חברות כוח אדם ואנחנו רוצים לתת עבודה לעובדים ולפתור מצוקה למטופלים הסיעודיים.

דוד אמסלם: תענה לשאלה שלי.

<ירון בן גרא: בסופו של דבר מה שהצגנו לרשות האוכלוסין זה סך הכול לקבוע ועדה שתעשה קריטריונים ברורים ותתייחס רק לנכים הצעירים, לחולים האונקולוגים.

<קריאה: למה רק צעירים?

דוד אמסלם: כדי שנתקדם, לא כל אחד אומר את מה שהוא רוצה כי אחרת אנחנו לא מתקדמים למקום כלשהו.

דוד אמסלם: אני נתתי לך לדבר והבנתי.

דוד אמסלם: אני מבין קצת יותר מהר מכפי שאת חושבת.

דוד אמסלם: אני גם מקדיש לזה הרבה שעות מחוץ לדיונים כאן.

דוד אמסלם: אני קורא חומרים ואני מתייעץ עם אנשים.

דוד אמסלם: אני בא לדיון די מבושל.

דוד אמסלם: אני עושה עבודה.

דוד אמסלם: גם אם לא אמרתם כל דבר, תאמינו לי שאת העיקרון אני הבנתי.

<שלום קוטשר: אתה צריך גם להתייעץ עם החולים עצמם.

דוד אמסלם: אני מדבר אתם.

דוד אמסלם: אני מדבר אתם כאן בכנסת.

דוד אמסלם: אני רואה אותם כמעט כל יום.

דוד אמסלם: הדיון הזה, דרך אגב, אתה לא פנית אלי אבל פנו אלי אנשים שמסתובבים כאן והם מדברים אתי.

דוד אמסלם: אני כל היום מדבר אתם.

דוד אמסלם: חברים, הזמן שלי מוגבל ואני רוצה להתקדם.

דוד אמסלם: ירון, תצטמצם כי אנחנו כרגע שעה בדיון ומבחינתי לא התקדמתי לאף מקום.

דוד אמסלם: מה העצה שאתה מציע לנו?

<ירון בן גרא: ברשותך, אני רוצה להתייחס לקשישים סיעודיים שזאת גם בעיה שצריך להתייחס אליה.

דוד אמסלם: בסדר.

<ירון בן גרא: באופן כללי, ואני מדבר על הכלל, אנחנו מצליחים להתמודד יפה עם המעברים הגיאוגרפיים אצל מטופלים סיעודיים קשישים.

<ירון בן גרא: כלומר, אנחנו מצליחים לייצר פתרונות חוקיים ופתרונות מסודרים.

<ירון בן גרא: יש כאלו שהם מקרים מאוד קשים שצריך להתייחס אליהם כל מקרה לגופו.

<ירון בן גרא: אנחנו חושבים שאם יש ועדה שמתייחסת ודנה במקרים האלו, לפחות שיפרסמו קריטריונים ברורים ולפחות שיקבעו זמן סביר לדון על כל תיק ולתת תשובה לאנשים שלפעמים מחכים חודשים לתשובה.

דוד אמסלם: מה אתה מציע זה בערך פחות או יותר מה ששמחה הציעה.

דוד אמסלם: הכללים הם ברורים אבל יש חריגים ויש יוצאי מן הכלל שאני מניח שחלקם יושבים כאן כרגע.

<שמחה בניטה: נכון.

<ירון בן גרא: כן.

דוד אמסלם: אתה אומר שנקים אולי ועדה אליה נביא את היוצאים מן הכלל.

<ירון בן גרא: יש ועדה.

דוד אמסלם: שם יהיו כללים מאוד ברורים גם לגבי לוחות הזמנים.

<קריאה: גם לגבי אזורים.

דוד אמסלם: הוועדה תדון בכל נושא שהיא תמצא.

דוד אמסלם: אני לא נכנס.

דוד אמסלם: יש הרבה בעיות כאן.

דוד אמסלם: זאת ההצעה שלך?

<ירון בן גרא: ביטוח לאומי נותן זכאות לכל נכה ובהתאם לזה הוא נותן לו את התשלומים.

<ירון בן גרא: יש היום זכאויות של 188 אחוזים לאנשים שיושבים כאן.

<אברהם יוסף סלומה: אתה חושב שזה מספיק?

דוד אמסלם: ברשות

דוד אמסלם: כם, הם קוראים לי שוב למעלה.

דוד אמסלם: אני אעשה הפסקה של חמש דקות.

דוד אמסלם: יש קוורום למעלה ובלעדי הם לא יכולים להצביע.

<שלום קוטשר: כך זה לא דיון רציני.

<נעמי מורביה: זאת עבודת הכנסת.

<נעמי מורביה: אתה לא יכול להגיד לו שלא יעלה להצבעה.

דוד אמסלם: ברשות

דוד אמסלם: כם, אני לא יכול למנות כאן מישהו שינהל את הישיבה, אבל אתם יכולים להמשיך את השיח ביניכם ובעוד חמש דקות אני חוזר.

דוד אמסלם: אני מחדש את הישיבה.

דוד אמסלם: אני באמת מצטער על ההפסקה.

דוד אמסלם: שלום, תאמין לי שזה לא נובע מזלזול.

דוד אמסלם: יש לי המון הערכה וכבוד אליכם ולכן אני כאן.

דוד אמסלם: אבל יש סדרים בכנסת שלא קשורים אלי.

דוד אמסלם: אני מנהל אתם כבר מהבוקר מאבק לא להעלות את חמש הדקות האלה אבל חסר של בן אדם ולכן אין הצבעה.

דוד אמסלם: בכל מקרה, משה נקש ידידנו, בבקשה, הבמה שלך.

דוד אמסלם: בוא תן לנו בשורות.

<משה נקש: אני אתן קצת רקע לדברים וברשותך אחר כך אני גם אומר מה אנחנו מתכוונים לעשות בהמשך לישיבה הקודמת ולישיבות שקיימנו פי שהוועדה ביקשה.

<משה נקש: קודם כל, שוב, הרציונל של התקנות, אני חושב שהוא ברור לכולם.

<משה נקש: העובדים הזרים שבאו לעבוד בפריפריה לא רצו לעבוד בפריפריה והעדיפו את תל אביב.

<משה נקש: אתה אמרת את זה והרבה אנשים אמרו את זה.

<משה נקש: זה לגיטימי.

דוד אמסלם: דרך אגב, אחרי כן אני צריך אותך למשהו אחר.

<משה נקש: כדי למנוע את הבעיה הזאת של זליגת כל העובדים מאזורים יותר פריפריאליים במדינה לאזור המרכז ולאזור תל אביב, נקבעו התקנות האלה.

<משה נקש: גם כאשר קבענו את התקנות, אנחנו לא בעלי כל השכל בעולם ותמיד חזרנו ואמרנו שאנחנו נדון ואם יש הצעות, אנחנו פתוחים תמיד לשמוע.

<משה נקש: בדיון הקודם ביקשת שנקיים ישיבות ואכן קיימנו כמה ישיבות עם כמה נציגים וארגונים ואחר כך הצגנו את הכול לשר הפנים ולמנכ"ל הרשות, ובאמת בעניין הזה של התקנות הגיאוגרפיות יש שני שינויים שהשר ביקש שנעבוד על מנת לתקן אותם ואני אומר אותם כאן.

<משה נקש: אנחנו עובדים על זה.

<משה נקש: זה עוד לא קרה, אבל מן הסתם בימים הקרובים זה יעבור לכל האישורים שצריך.

<משה נקש: הדבר הראשון שעלה כאן, וגם מדברי חבר הכנסת מקלב, זה לתת כמה ימים לניסיון לבדוק את העובד ולראות במי מדובר.

<משה נקש: אמרנו שאנחנו נתקן את התקנות כך ששבעה ימים - - -

דוד אמסלם: שבעה ימי הסתגלות.

<משה נקש: אפשר לקרוא לזה הסתגלות אבל בוא נגיד להכרות של העובד והמטופל.

<משה נקש: אם יגישו לנו בקשה לדיון, מעבר מאזור לאזור ואנחנו רואים שמדובר על טווח של שבעה ימים, אנחנו לא נדחה את הבקשה על הסף אלא נדון בה.

<משה נקש: הדבר השני, וגם הוא עלה מהפגישות ודווקא מצד המטופלים עצמם, זה שהוועדה בכלל תהיה רשאית לאשר רק במקרים שהעובד הזר, המעסיק הקודם שלו או נפטר או עבר לבית אבות.

<משה נקש: למעשה הנושא הזה של הוועדה שהיא מאשרת לא ינוצל על ידי כך שעובדים יעזבו מטופל בפריפריה כדי לבוא לאזור תל אביב.

<עידית לבוביץ' שקד: אם הוא פוטר?

<משה נקש: אם הוא עבר לבית אבות או נפטר, הוועדה תוכל לאשר.

<שמחה בניטה: זה לא רק זה.

<שמחה בניטה: יש כאן דבר שהוא לא בסדר, מר אמסלם.

דוד אמסלם: בלי מר.

דוד אמסלם: רק דודי.

<שמחה בניטה: אני אגיד לך.

<שמחה בניטה: העובד של הילד הנכה הזה, החולה לו לא עבר לבית אבות וגם לא נפטר.

<שמחה בניטה: יש מצב שאנשים מגיעים, ובאו אלי כמה כאלה, אנשים שהביאו אותם ואפילו לא ראו את החולים שלהם.

<שמחה בניטה: אני אמרתי למשה שהם הגיעו כנראה על פלייט ויזה.

<שמחה בניטה: במקום לעשות את הבדיקה בחברה שהביאה אותם, הם גם לא נתנו למשפחה שנהנית ממנו ליהנות.

<שמחה בניטה: על הטיקט הזה שהם אומרים רק אם הוא מת או עבר לבית אבות, בבקשות האלה הם ידונו – זה לא נכון.

<משה נקש: זה עלה מהשטח.

<אילנה סוי: אבא שלי במשך ארבעה חודשים התפלל שמישהו ימות כדי שלאשתו תהיה מטפלת.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: אנחנו הרי מבינים את הסיפור של התקנה הגיאוגרפית.

דוד אמסלם: אנחנו מבינים את ההיגיון בה.

דוד אמסלם: דרך אגב, יש לי שאלה נוספת.

דוד אמסלם: האם יש לכם חשש מזה שעובדים שבאים מתחום הסיעוד בכלל יעברו לתחום אחר ולא יעסקו בתחום הסיעוד?

<משה נקש: הם לא יכולים לעשות זאת.

דוד אמסלם: אז בוא נסכם.

<משה נקש: יש לנו חשש שהם יעברו באופן לא חוקי לעבוד כמטפלים, מנקים ודברים כאלה.

<משה נקש: חוקית עובד שמגיע לעבוד בסיעוד, לא יכול לעבור לעבוד בדבר אחר.

דוד אמסלם: מה שלא חוקי, שים בצד.

דוד אמסלם: אני רוצה להבין את ההיגיון.

דוד אמסלם: אנחנו גם מבינים את הסיפור של המעברים אבל אתה תסכים אתי שאם כך, מספר המטפלים אמור להיות כמספר הסיעודיים.

דוד אמסלם: נכון?

<משה נקש: לא.

דוד אמסלם: למה?

<משה נקש: אני אגיד למה.

<משה נקש: יש נתון די יציב במשך השנים האחרונות של בסביבות שישים אלף בעלי היתרים בסיעוד.

<משה נקש: יש גם נתון די יציב של בסביבות 45 אלף עובדים זרים שמועסקים כחוק.

<משה נקש: זאת אומרת, יש פער בין כאלה שיש להם היתרים לבין כאלה שמבקשים ורוצים בכלל להעסיק.

<משה נקש: הרבה אנשים אומרים בוא נוציא היתר כדי שיהיה להם לשעת הצורך.

<משה נקש: אנחנו מבינים את זה וזה בסדר.

דוד אמסלם: זאת אומרת, אתה אומר שיש יותר היתרים מאשר עובדים.

<משה נקש: חד משמעית.

<משה נקש: הרבה.

<עידית לבוביץ' שקד: אבל לפי הנתונים של משרד הפנים, רק שבעים אחוזים מבעלי ההיתרים מבקשים לנצל אותם.

<משה נקש: לא יודע אם שבעים אחוזים.

<משה נקש: סדר גודל קצת יותר, אבל זה סדר הגודל.

<משה נקש: זה לא סותר את מה שאמרתי.

דוד אמסלם: בוא נגיד שנניח לא היה לנו אזור גיאוגרפי ובוא נגיד שמישהו מדימונה יש לו מטפל והמטפל שלו לא רוצה לטפל בו אלא הוא רוצה ללכת לתל אביב ומצא שם מישהו.

דוד אמסלם: האם ההוא מדימונה יכול להביא מטפל אחר?

<משה נקש: זאת סוגיה אחרת.

דוד אמסלם: אני שואל.

<משה נקש: זאת סוגיה אחרת.

<משה נקש: תרשה לי להתייחס אליה בהמשך.

<קריאה: הוא לא יכול להביא מישהו אחר.

דוד אמסלם: אני רוצה להבין את העניין.

דוד אמסלם: בהנחת עבודה שאין לנו אנשים שהולכים לענפים אחרים, אמרנו שעבריינים לא בשולחן.

דוד אמסלם: בסדר, אני מניח שיש כאלה אבל נטפל בהם אחרת.

דוד אמסלם: אם למשל יש לנו לטובת העניין עשרה חולים שהם מפוזרים בארץ, נגיד יש שלושה בדרום, שלושה בצפון ושניים במרכז.

<משה נקש: אני אענה לך.

<משה נקש: אם הוא עבר כחוק למעסיק אחר, אותו מעסיק קודם יכול להביא עובד אחר.

דוד אמסלם: נניח שהוא לא עבר כחוק.

דוד אמסלם: למה עשינו את התקנה?

דוד אמסלם: כדי שהוא לא יעבור מאזור לאזור.

<שמחה בניטה: הם אפילו לא הלכו לדימונה.

<שמחה בניטה: העובד כבר בשדה התעופה נשאר בתל אביב ולא הלך לדימונה.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: שמחה, הבנתי.

דוד אמסלם: עכשיו בזבזת לי 15 שניות.

דוד אמסלם: בהנחת העבודה כמו שאמרתי שאנחנו צריכים עשרה מטפלים על עשרה חולים.

דוד אמסלם: יש לנו אותם בארץ.

דוד אמסלם: שניים החליטו שהם רוצים לעבוד בבניין.

דוד אמסלם: נשארו לנו שמונה.

דוד אמסלם: אנחנו אמורים להביא כל הזמן מבחוץ כי אין לנו מבפנים.

דוד אמסלם: השאלה היא האם אותו חולה שפתאום מצא את עצמו בלי מטפל, האם הוא עכשיו אמור לחפש מטפל מהאינוונטר הקיים או להתקשר לחברה ולהגיד לה שההוא ברח ושישלחו לו מישהו אחר?

<משה נקש: אני אסביר בעניין הזה.

<משה נקש: זה לא הנושא הגיאוגרפי אלא זה נושא אחר, אבל אני עכשיו אתייחס אליו.

דוד אמסלם: זה קשור.

<משה נקש: הכול קשור.

<משה נקש: הנהלים קובעים שאם עובד זר עוזב מטופל מסוים והוא יוצא מהארץ או משתבץ כחוק אצל מעסיק אחר, אותו מטופל יכול להביא אחר מחוץ לארץ.

דוד אמסלם: ואם לא?

<משה נקש: מה קורה במקרה שאותו עובד זר לא יצא ומסתובב בארץ ולא הסדיר את המעמד שלו.

דוד אמסלם: אני מניח שאם הוא לא פוטר והלך בכוחות עצמו, אני מניח שהוא פחות או יותר נטש את החולה והלך.

דוד אמסלם: אז בוודאי שיש סכסוך ביניהם.

דוד אמסלם: תבין את השאלה יותר חזק בגלל שברור שאז החולה נמצא בעמדת נחיתות פעמיים כאשר פעם אחת עזב אותו מטפל והוא לא רוצה שהוא יעזוב, ודבר שני, הוא לא יכול להתקשר לחברה ובקש שישלחו לו עובד אחר.

דוד אמסלם: הוא תקוע.

<אברהם יוסף סלומה: הוא לא בר עונשין.

דוד אמסלם: כן.

<משה נקש: אני אענה לך על זה.

<משה נקש: קודם כל, עובד אחר מתוך ישראל, הוא יכול בכל מצב.

<משה נקש: זאת אומרת, העובד הזה עזב אותו, לא השתבץ, לא הסתדר, מטייל כאן בארץ, לא משנה – עובד אחר מתוך ישראל הוא יכול לקבל.

<קריאה: תוך כמה זמן?

<משה נקש: מיידית.

<משה נקש: מוצאים לו עובד.

דוד אמסלם: מי מוצא לו את העובד?

<משה נקש: החברות.

<משה נקש: יש מאה חברות.

<משה נקש: זאת העבודה שלהן.

<משה נקש: אחת ממאה הלשכות הפרטיות מוצאת לו את העובד.

דוד אמסלם: ואם הן לא מוצאות לו את העובד?

<משה נקש: הם יכולים להביא מחוץ לארץ.

<משה נקש: יש כמה אפשרויות.

<קריאה: זה לוקח זמן.

<שלום קוטשר: הוא מסתובב סביב הדברים ואי אפשר להבין.

דוד אמסלם: שלום, אתה רוצה לנהל את הדיון?

<שלום קוטשר: כן.

דוד אמסלם: אז בוא שב כאן.

דוד אמסלם: אני הולך, יש לי מה לעשות.

<נעמי מורביה: חבר'ה, כך לא נגיע לשום מקום.

דוד אמסלם: אני צריך להבין את הרעיון.

דוד אמסלם: בסופו של דבר אם העובד הלך ונטש את המטופל, המטופל אמור לחפש מתוך האינוונטר הקיים.

דוד אמסלם: סביר להניח שאז אנחנו נכנסים לבעיה הגיאוגרפית.

דוד אמסלם: אם הוא בדימונה, אף אחד לא רוצה לבוא לשם מהאינוונטר הקיים בגלל שזאת דימונה.

דוד אמסלם: לכן עשינו את האזורים.

דוד אמסלם: יש מה שנקרא אירועים חריגים.

דוד אמסלם: בא מישהו ובאמת יש לו בן אדם שהוא משובץ אצלו ויש ביניהם התאמה.

דוד אמסלם: אני הרי מאמין שהקושי הכי גדול של החולה הוא להתאים את עצמו למטפל.

<קריאה: נכון.

דוד אמסלם: בגלל שבסופו של דבר מדובר בבן אדם זר שבא אליו הביתה.

דוד אמסלם: גם כך הוא חולה וקשה לו וזה סיפור של שידוך לא פשוט.

דוד אמסלם: אם יש כימיה, בוודאי אנחנו צריכים לתמוך בה ולא להגיד לו שעכשיו יש בעיה כי הוא מאזור אחד ואתה באזור שני.

<משה נקש: זה בדיוק מתחבר למה שאמרתי.

דוד אמסלם: דרך אגב, לרוב החולה לא יכול לנהל את זה אלא בני הבית שלו עושים את זה.

דוד אמסלם: הוא עצמו כבר נמצא במצב שגם כך בעמדת חולשה מאוד חזקה מול החיים עצמם.

<משה נקש: נכון.

<משה נקש: אתה צודק.

<משה נקש: זאת אחת הסיבות שהובילה את השר לקבל את ההחלטה לתת את שבעת הימים האלה.

דוד אמסלם: נגיד נתנו שבעה ימים והסתבר לנו שיש לנו בעיה אחרי חצי שנה, אחרי שנה, העובד עזב אותנו והלך.

דוד אמסלם: משה, תשמע, אנחנו יודעים שחלק גדול מאוד מהמטפלים הם לא חוקיים בגלל שזה הצורך.

דוד אמסלם: דרך אגב, כשיש בעיה, נוצר שוק שחור.

דוד אמסלם: אתה תאשר דולרים חופשי, אין שוק שחור.

דוד אמסלם: עצם העניין שיש שוק שחור, זה אומר שיש בעיה לחולים והם חייבים להתמודד אתה.

דוד אמסלם: קודם כל תבין את הבעיה.

<משה נקש: אני מבין את הבעיה.

דוד אמסלם: הבעיה היא לתת לחולה את הפתרון ולא לסדר את הנהלים.

דוד אמסלם: הנהלים, זה דבר משני.

דוד אמסלם: הנהלים אמורים להסדיר את הסיפור של החולה ולא החולה אמור לבדוק את הנהלים.

<משה נקש: זאת בדיוק הכוונה.

דוד אמסלם: לכן אני שואל איך אתה מציע לפתור את הבעיה שכאשר יש כזה סיפור שכבר אנשים מצאו את המטפלים שלהם, איך אמרה אילנה?

דוד אמסלם: הבאתי מפתח תקווה לרמת גן.

<אילנה סוי: טלי אמרה.

<אילנה סוי: אני מראשון לרמת גן.

דוד אמסלם: איך אנחנו בסיטואציה הזאת מוצאים לה פתרון?

<משה נקש: שוב אני אסביר.

<משה נקש: האפשרות להביא עובד במקום עובד אחר שעזב, יש כמה אפשרויות.

<משה נקש: ראשית, להביא עובד אחד מתוך ישראל – אין בעיה, כמובן בתנאי שהוא מהאזור.

<משה נקש: אם הוא לא מהאזור, יש לנו ועדה שבוחנת בקשות, מקרים חריגים, ובתנאי שזה עומד בתקנות.

דוד אמסלם: מה אומרות התקנות?

<משה נקש: עד היום התקנות אמרו שמגישים את הבקשה מראש, כשנסיים לעשות את התיקון, יהיה להם גם את שבעת הימים האלה לבחון את העובד.

<משה נקש: אחרי שבעה ימים, ראו כי טוב, ממשיכים.

דוד אמסלם: לא.

דוד אמסלם: אילנה מצאה איזושהי מטפלת.

<אילנה סוי: שהמליצו עליה.

דוד אמסלם: בסדר.

דוד אמסלם: היא מצאה בכוחות עצמה את המטפלת לא מהאזור והיא הגישה את הבקשה.

<אילנה סוי: לוועדה ההומניטרית.

דוד אמסלם: אני לא יודע מה זה ועדה הומניטרית.

<משה נקש: אני אסביר.

דוד אמסלם: היא הגישה אליך בקשה.

דוד אמסלם: אתה מבין שיש כאן שידוך.

דוד אמסלם: הרי בסך הכול, תזכור, יש לנו את הטוטל.

דוד אמסלם: אנחנו יודעים שאנחנו צריכים עשרה מטפלים מול עשרה חולים בהנחת העבודה שאלה המספרים כדי להמחיש.

דוד אמסלם: היא כבר מצאה את סידור העבודה שלה, אז מישהו בקצה, זה כמו כיסאות מוזיקליים.

דוד אמסלם: אנחנו צריכים למלא בקצה בעוד חוסר.

דוד אמסלם: מה אתה עושה בעניין?

<משה נקש: אני לא רוצה להיכנס למקרה ספציפי, ברשותך.

דוד אמסלם: כדוגמה.

<משה נקש: הנושא הזה עליו אתה מדבר עכשיו, זה לוקח אותנו לוועדה הומניטרית.

<משה נקש: יש בישראל היום, אם יש 45 אלף עובדים זרים פחות או יותר חוקיים, יש בסביבות 11 אלף עובדים לא חוקיים שעל חלקם מגישים בקשות לוועדה ההומניטרית.

<משה נקש: גם כאן השר בא עם בשורה בשבוע שעבר, כפי שבטח שמעתם ואמר שיש כ-1,500 בקשות שממתינות לתשובה והוא מחליט שמאשרים את כולן.

<משה נקש: כך החליט השר כי הוא ראה את המצוקה, כי הוא הבין את הבעיות ואנחנו נפרסם את ההנחיות איך מממשים את זה.

<משה נקש: לכן אנחנו כן קשובים.

<משה נקש: במקרה הזה – ושוב, אני לא רוצה להיכנס ספציפית למקרים – אני אקח אותו כדוגמה וזה כתוב בחוק.

<משה נקש: כאשר עובד מאושר פעם אחת, אי אפשר לאשר אותו פעם נוספת.

<משה נקש: או כאשר עובד נמצא באזור גיאוגרפי - - -

דוד אמסלם: מה זאת אומרת?

דוד אמסלם: אם העברנו אותו אזור אחד?

<משה נקש: לא, לא העברנו אזור.

<משה נקש: אני מדבר עכשיו על הומניטרי.

<משה נקש: אם הוא אושר כחריג.

דוד אמסלם: מה זה אושר הומניטרי?

דוד אמסלם: אנחנו מדברים עכשיו על הארכת האשרה?

<משה נקש: כן.

<משה נקש: הארכת אשרה מעל חמש שנים.

<קריאה: זה סותר.

דוד אמסלם: רגע.

דוד אמסלם: הוא עונה לי.

דוד אמסלם: הוא עונה לשאלות שלי.

<משה נקש: אם העובד מאושר בוועדה הומניטרית.

<משה נקש: בוא ניתן קצת רקע על זה בקצרה כדי שנבין.

<משה נקש: עובד זר שנמצא כאן יכול לעבוד עד חמש שנים.

<משה נקש: אם הוא נמצא עם מטופל סיעודי משנתו הרביעית עד החמישית, הוא יכול להמשיך אתו.

דוד אמסלם: דרך אגב, למה אנחנו מגבילים את זה לחמש שנים?

<משה נקש: זאת מדיניות הממשלה.

דוד אמסלם: אלה לא עשרת הדברות.

<משה נקש: נכון.

דוד אמסלם: אני אספר לך איך זה עובד כאן.

דוד אמסלם: אלה הפקידים מביאים את החוקים ולא הממשלה.

דוד אמסלם: לא קם שר בבוקר וחושב על זה.

דוד אמסלם: זה אתה.

דוד אמסלם: למה חמש שנים?

<משה נקש: אני אומר שוב.

<משה נקש: המדיניות הזו נקבעה עוד הרבה לפני שמשה נקש היה כאן.

דוד אמסלם: אתה יודע מה, עזוב.

דוד אמסלם: נניח שעכשיו אנחנו פותחים את הדיון מהתחלה ועכשיו אנחנו קובעים את הכללים.

דוד אמסלם: למה אתה צריך מגבלה של זמן?

<משה נקש: אני לא צריך.

דוד אמסלם: אם זה היה תלוי בך.

<משה נקש: אני אומר מה הרציונל.

<משה נקש: הרציונל של למה זה נקבע, שוב, לא אני החלטתי ככה ולא אני חשבתי כך.

דוד אמסלם: ברור.

דוד אמסלם: אל תתנצל.

<משה נקש: אני מסביר.

<משה נקש: הרציונל של עובדים שמגיעים לתקופה זמנית, זה כדי למנוע השתקעות של עובדים זרים בישראל והפיכתם לתושבים וכן הלאה.

דוד אמסלם: ברור, אבל על מה אנחנו מדברים?

דוד אמסלם: אולי כאן שורש הבעיה.

<משה נקש: נכון.

<משה נקש: לא אולי אלא בטוח.

דוד אמסלם: יש לנו חולה, לרוב הסיעודיים הם גם נמצאים בקצה של החיים.

דוד אמסלם: הרי הוא לא יחיה עוד מאה שנים.

דוד אמסלם: הוא כבר נקשר למטפל.

דוד אמסלם: כמו שאמרתי קודם, המטופל בשבילו הוא כל עולמו.

דוד אמסלם: דרך אגב, אני רוצה לספר לך שאני הלכתי לנחם חבר שלי שאמו נפטרה, והוא הכיר לי את המטפלת ואמר לי שאימא שלו נקשרה למטפלת יותר מאשר לילדים.

דוד אמסלם: היא אמרה לו שכולם ילכו וישאירו אותה.

דוד אמסלם: תבין, הקשר בין המטופל למטפל הופך להיות קשר מאוד מאוד חזק ותלותי.

דוד אמסלם: נניח שהבן אדם עכשיו הוא בן 70 או 80, לא חשוב כרגע, והוא כבר עם המטפל חמש שנים.

<עידית לבוביץ' שקד: כאן לא עוצרים.

<ירון בן גרא: לפי החוק הוא ממשיך אתו עד 120.

<ירון בן גרא: אין כאן בעיה.

<עידית לבוביץ' שקד: אם הוא אצל אותו אדם, הוא יכול להמשיך לנצח.

<שמחה בניטה: מבקשים מכתב מרופא שהוא תלוי בו .

<משה נקש: מכתב פעם אחת והוא ממשיך אתו.

דוד אמסלם: ההגבלה היא בעצם כשהוא מדלג מבן אדם לבן אדם.

<משה נקש: נכון.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: בוא נחזור בחזרה לסיפור הגיאוגרפי.

<משה נקש: לסיפור הגיאוגרפי.

<משה נקש: שוב, יש את שני השינויים האלה שאנחנו רוצים להכניס.

<משה נקש: השר באמת בחן את זה והוא חושב לעשות את ההקלות האלה ואנחנו נשמח לעשות אותם.

דוד אמסלם: אתה אומר לי שהשר ביקש מהוועדה להיות יותר גמישה בעניין.

<משה נקש: לא.

<משה נקש: הוא אמר לוועדה.

<משה נקש: הוא יתקן את התקנות כך שבמקום שבקשות שעד היום נדחו על הסף מכיוון שהם באים אלינו אחרי שכבר התחילו להעסיק, הם לא יידחו על הסף בתנאי שמדובר על שבעת הימים האלה שאנחנו מאפשרים.

דוד אמסלם: זאת אומרת, הם יצטרכו תוך שבעה ימים.

<משה נקש: תוך שבע הימים הם יחליטו אם מתאים, מגישים בקשה לוועדה ואנחנו נדון בה.

<שמחה בניטה: מה יהיה אם זה קורה אחרי שהוא מעסיק ארבעה חודשים?

<טלי יצחקי לפלר: או שהבן אדם הלך לבית אבות?

<טלי יצחקי לפלר: לנו לקח ארבעה חודשים למצוא מישהי שהייתה שבועיים ללא עבודה.

<טלי יצחקי לפלר: זה לא מספיק?

<טלי יצחקי לפלר: עזוב את המטפלות.

<טלי יצחקי לפלר: לא מספיק שהמטופל ללא טיפול כבר חודשים?

<שמחה בניטה: עכשיו הם דחו את האנשים האלה.

דוד אמסלם: אני הבנתי.

דוד אמסלם: אני אגיד לכם מה נעשה.

<שמחה בניטה: כבוד היושב ראש, הוא כבר ארבעה חודשים עם המטפלת.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: אני מציע.

דוד אמסלם: אנחנו כבר חורגים מהדיון בחמש דקות.

דוד אמסלם: אני אעשה פגישת עבודה אצלי כי ביקשתי מאורי מקלב וכנראה העסק לא התבשל.

דוד אמסלם: אני לא אעשה דיון עד שאנחנו נבשל את כל הפרטים.

דוד אמסלם: אני אעשה עבודה אצלי.

דוד אמסלם: משה, אתה תהיה בפגישה.

דוד אמסלם: אנחנו נזמין את שמחה ואת טלי כנציגים.

דוד אמסלם: בסדר?

<עידית לבוביץ' שקד: אפשר להזמין גם את קו לעובד?

דוד אמסלם: נכון.

דוד אמסלם: גם קו לעובד.

דוד אמסלם: אין שום בעיה.

דוד אמסלם: אנחנו נעשה דיון אצלי בחדר ואם צריך, גם שני דיונים, עד שנברר.

דוד אמסלם: אני אבין שם את כל הדקויות ואז נביא איזושהי חבילה יותר מסודרת לכאן.

דוד אמסלם: בסדר?

דוד אמסלם: בסדר.

דוד אמסלם: גברתי, משפט אחרון.

<רוזט בובליל: הבן שלי שש שנים מחוץ לישיבה והוא חולה.

<שמחה בניטה: רוזט, זה לא שייך.

<רוזט בובליל: אני רוצה שייתנו לו עובד זר במשך 24 שעות.

<רוזט בובליל: הילד הולך לאיבוד.

<רוזט בובליל: עד עכשיו הוא לא קם.

<רוזט בובליל: הוא צריך מישהו לעזרה ולא לארבע שעות של חברה שהילד מקבל כי זה כלום.

<רוזט בובליל: הוא צריך מישהו צמוד.

<רוזט בובליל: תאשר לי בבקשה עם ביטוח לאומי שיהיה לו.

<שמחה בניטה: זה לא קשור לזה.

דוד אמסלם: אני אדבר היום בלי נדר עם אלי אלאלוף שיקיים דיון לגבי הנושא של הזכויות של הילדים ושל האנשים שזקוקים לסיעוד.

דוד אמסלם: אני אבקש ממנו.

דוד אמסלם: אני אסביר לו מה קרה כאן בוועדה אבל הנושא הזה אצלו.

דוד אמסלם: אני אעשה דיונים מהירים בנושא שלי.

דוד אמסלם: זה לא ייקח חודשיים ואני אפילו בפגרה אבקש לקיים את הדיונים כדי לסיים את הסיפור.

<שלום קוטשר: אני נדחיתי בוועדה הומניטרית בגלל הבעיה של האזורים כי יש שם תנאי על הסף לא לאשר.

<שלום קוטשר: רק דרך בית משפט.

דוד אמסלם: אבל שלום, שמעת מה נאמר כאן.

דוד אמסלם: אני אקיים דיון.

דוד אמסלם: אני אסגור את זה.

<שלום קוטשר: ארבעה ימים לוקח לעובד ללמוד היכן הקפה.

<שלום קוטשר: איך אפשר לדעת אחרי שבעה ימים אם הוא מתאים?

דוד אמסלם: יכול להיות שבדיון נסכים אתו על 14 ימים.

<שלום קוטשר: תזמין גם אותי.

דוד אמסלם: אם אני מזמין אותך ואת כולם, שוב עשיתי ישיבה.

דוד אמסלם: כל האנשים לא ייכנסו אצלי בחדר.

דוד אמסלם: לכן, סמוך עלי.

דוד אמסלם: אני אעשה את הדיונים שם.

דוד אמסלם: אם יהיו לך הערות, אתה תעיר אותן.

<אבנר עורקבי: אני רוצה להבין.

דוד אמסלם: אני סיימתי את הדיון.

<אבנר עורקבי: אני רוצה להבין.

<אבנר עורקבי: הדברים שהעלה כאן

<אבנר עורקבי: משרד הפנים לא יתקיימו עד אחרי הדיון אתך?

דוד אמסלם: לא.

דוד אמסלם: לא קשור.

<משה נקש: ברשותך היושב ראש, ככל שאפשר להקל ואלה הקלות, אנחנו נעשה את זה ואם אחר כך נעשה עוד הקלות, נעשה.

דוד אמסלם: בדיוק.

דוד אמסלם: מה שמשה אמר זה שהשר כבר נתן להם את האישור להתקדם.

דוד אמסלם: בוודאי שאנחנו לא עוצרים.

דוד אמסלם: הוועדה תתקדם.

דוד אמסלם: אנחנו נעשה קצת יותר פיין טיונינג על הנקודות שהחברים העלו כאן כי או לי אפשר לקחת את זה ולשפר את זה יותר.

דוד אמסלם: זאת הכוונה שלי.

<רוזט בובליל: גם מה שאני אמרתי?

דוד אמסלם: גם מה שאת אמרת.

דוד אמסלם: מה שאת אמרת, אני אדבר עם אלי אלאלוף.

דוד אמסלם: את דיברת על משהו אחר וזה יהיה בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

דוד אמסלם: תודה רבה לכולם.

דוד אמסלם: הישיבה נעולה.