הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 78, 2016-06-13 12:00

יפעת שאשא ביטון: אני פותחת את דיון הוועדה בנושא מסיבות סוף שנה לבוגרי י"ב.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נדבר מנשף הסיום ועד לאפטר פארטי שאנחנו יודעים שבמקומות שונים נערכים בצורות שונות.

יפעת שאשא ביטון: בחלק מהמקומות חד הם, בחלק מהמקומות אלה שתי מסיבות נפרדות.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה בפתח דבריי לומר שאנחנו לא נגד מסיבות סיום.

יפעת שאשא ביטון: מסיבת סיום זה דבר חשוב, חשוב שהילדים יחוו אותה, כולם מחכים בהתרגשות לסיום תקופת הלימודים, לגיטימי, מובן בהחלט, אפילו שהן תהיינה מיוחדות, מיוחדות מהרגיל, גם זה בסדר גמור, אבל התחושה היא שבשנים האחרונות אנחנו נמצאים באיזה שהוא מדרון חלקלק וקצת מתחילים לאבד פרופורציות.

יפעת שאשא ביטון: הצורך הזה בלהיות מיוחד, עד כמה מיוחד, עד איפה אנחנו לוקחים את זה איתנו - - -

איילת נחמיאס ורבין: לפי אורך הלימוזינה.

יפעת שאשא ביטון: כמה משקל אנחנו נותנים לכל הנושא של חומריות, עד כמה הפכנו בכלל כחברה לשפוט אנשים לפי מה שיש להם, לפי ההון האישי שלהם, לפי מה שהם לובשים, אם זה מותגים ודברים אחרים, ועד כמה הקרנו מזה לילדים שלנו והיום אנחנו נדרשים לשיח בנושא בעקבות נשף י"ב.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לומר שבמקומות שונים זה נעשה בצורות שונות ויכול להיות שיש מקומות שזה נעשה מאוד מיוחד, עם השטיח האדום, אבל לא הגיעו, לא לאולמות אירועים ולא לזיקוקים ולא לכל הדברים הנוספים שאנחנו מרגישים שקצת לוקחים אותנו למקומות אחרים.

יפעת שאשא ביטון: זה לגבי הנשף.

יפעת שאשא ביטון: יש מקומות שבהם יש נשף ויש אפטר פארטי, שהם שני דברים שונים לחלוטין ובאפטר פארטי אנחנו נכנסים לסוגיות נוספות, ששם זה סוגיות של בטיחות, היכן עושים את האפטר פארטי, הרבה פעמים שוכרים מקומות שאין להם רישוי, אין ביטוח לילדים, לא באמת יודעים מה קורה שם, מה קורה במסיבות עצמן, מבחינת אלכוהול וסמים או דברים נוספים אחרים, ונדליזם, אלימות שיכולה להיגרם כחלק מתחושה של פריקת עול.

יפעת שאשא ביטון: אף אחד לא מתכנן לבוא ושזה מה שיקרה, אבל אנחנו יודעים שזו הדינמיקה במקומות כאלה.

יפעת שאשא ביטון: אני מודה שבימים האחרונים קיבלתי כל מיני תגובות, בין יתר התגובות התומכות ואלה שכן חושבים שצריך לקיים דיון, או תגובות כמו 'הם מעל גיל 18, מותר להם', 'מה נכנסים להם לחיים?' והשאלה פה זה לא אם מותר להם או לא מותר להם לפי החוק, אנחנו גם לא באים לחוקק שום דבר במסגרת הדיון, אנחנו מעלים כאן שיח ציבורי, חברתי, ערכי, חינוכי, האם לילד הזה אנחנו מפללים, האם זה מה שאנחנו רוצים, האם זאת הדרך שבה אנחנו רוצים לעצב את פני החברה שלנו.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה היום שנכון לקיים בו את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: אולי לא בשביל הי"ב-ניקים של היום, אלא בשביל אלה שיהיו בעתיד.

יפעת שאשא ביטון: אין ספק שאם אנחנו רוצים להתחיל תהליך אנחנו צריכים להתחיל אותו הרבה יותר מוקדם.

יפעת שאשא ביטון: אז אני שואלת שאלה, אולי כללית מדי, במיוחד את אנשי המקצוע, ואני אשמח גם לשמוע את התלמידים עצמם, אם לא קצת הלכנו לאיבוד בתוך הסיפור הזה של נשף הסיום.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתחיל דווקא עם משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: הדרה, זה בסדר לך לפתוח את הדיון?

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה לומר כמה מילים.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין, משפט פתיחה וחבר הכנסת מסעוד גנאים ואחר כך אנחנו נתחיל עם אנשי המקצוע.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

איילת נחמיאס ורבין: הדרה, זה מאוד חשוב לי ותודה לפרופ' רולידר שהצטרף אלינו ותודה לך, יפעת, על זה שאת מקיימת דיון בנושא הזה.

איילת נחמיאס ורבין: זה לא נושא כל כך טריוויאלי, כי אנחנו כל הזמן משייטים במרחב הזה של עד כמה אנחנו פטרנליסטים כלפי התלמידים, זאת אומרת עד כמה אנחנו לא סומכים על שיקול הדעת שלהם.

איילת נחמיאס ורבין: זאת ועדה מאוד מאוד מורכבת, כי יש לנו המון המון הערכה לנוער הישראלי וצריך להגיד שמועצת התלמידים והנוער הארצית, בראשות אליאב בטיטו, פעילה פה בצורה מעוררת השתאות ותודה לכם שאתם נמצאים פה גם היום.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני אמרתי, אני אלך רגע אחורה, אני אעשה רגע רוורס בראש, אל"ף לילדותי, אבל בעיקר לבן שלי, שלמד בבית ספר בתל אביב ושם יש כללים חברתיים מאוד מאוד ברורים כבר בכיתה א', שזורמים גם היום, אני מדברת איתכם גם כשהם מגיעים לחטיבת ביניים, זה בית ספר יסודי עם חטיבת ביניים.

איילת נחמיאס ורבין: שם למשל אסור להזמין יותר משלושה ילדים בזמן אחד הביתה, בין אם מדובר ביום הולדת ובין אם מדובר סתם בהתכנסות חברתית, בין אם מדובר במסיבת פיג'מות בסוף השבוע.

<קריאה: אני סתם תמהה.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה להגיד לך מדוע, משום שהם מבינים שיש מחיר מאוד מאוד גבוה מבחינה חברתית ליצירת המחנאות הזאת בתוך הכיתות.

איילת נחמיאס ורבין: זה עובד בבית הספר הזה 30 שנה, אני מוכרחה להגיד לך שזה מוכיח את עצמו.

איילת נחמיאס ורבין: ימי הולדת עושים במשותף, ואז צריך להתכווץ לפי היכולות של המשפחה.

איילת נחמיאס ורבין: זה בית ספר שיש בו אינטגרציה ולמרות שיש שם הרבה הורים בעלי יכולת כלכלית גבוהה אומרים אנחנו מתיישרים לפי איזה שהוא רף, בואי נקרא לו לא הרף התחתון, אבל איזה שהוא רף בין התחתון לבינוני.

איילת נחמיאס ורבין: תאמיני לי, אני רוצה להגיד לך, זה עובד, כולם מכבדים את זה.

איילת נחמיאס ורבין: לחש לי קודם פרופ' רולידר, בהתפרעות של ההורים מזמינים ארבעה ילדים, זו ההתפרעות של ההורים, למה?

איילת נחמיאס ורבין: כי ההורים מקבלים את זה כאיזה שהוא כלל, הם מבינים את החשיבות של זה והם מבינים את הערך של הדבר הזה.

איילת נחמיאס ורבין: עכשיו אני רוצה להגיע לדיון הזה, שהוא דיון נורא נורא קשה ולחשתי ליפעת קודם עד איפה אנחנו מתערבים?

איילת נחמיאס ורבין: לפי אורך הלימוזינה.

איילת נחמיאס ורבין: תשמעו משהו, אני אומרת לעצמי, אנחנו נדחקים לחגוג ימי הולדת לילדים, בין אם מדובר בילדות קטנות, שחוגגים להן מבלי לפגוע - - -

יפעת שאשא ביטון: שגם שם כבר פרצנו גבולות.

איילת נחמיאס ורבין: בדיוק, מבלי לפגוע באף אחד שעושה ג'ל מניקור.

איילת נחמיאס ורבין: סליחה, אני מצטערת, היום לא הספקתי, אז אני מתנצלת בפני הציבור.

איילת נחמיאס ורבין: אני אומרת לכם, אנחנו נדחקים להגיע למקומות אבסורדיים בגילאים מאוד מאוד צעירים.

<קריאה: זה ההורים.

איילת נחמיאס ורבין: בסדר, ההורים.

איילת נחמיאס ורבין: הדיון הקודם שעסקנו בו היה בנושא בטיחות ילדים, בוודאי שלהורים יש חלק בעניין הזה, לילדים שנחשפים דרך האינטרנט לכל התרבות האמריקאית, הפופ הזאת, ששם זה חי, קיים ונושם והוא מאוד מאוד מורכב ובעייתי.

איילת נחמיאס ורבין: אני רואה את הילדות האלה מגיעות וקונות שמלות באלפי שקלים.

איילת נחמיאס ורבין: אני אומרת לכם, בואו רגע נעשה רוורס לעצמנו.

איילת נחמיאס ורבין: אני אומרת את זה גם עליי, כי אני מניחה שגם אני, עם כל מה שאני אומרת פה, אני גם לפעמים נדחקת לקנות לילדים שלי משהו שלא היה חיוני לקנות להם בגיל שלהם.

איילת נחמיאס ורבין: אני לחלוטין מכניסה את עצמי לתוך הכלל הזה.

איילת נחמיאס ורבין: אבל כשאני אומרת בתוך הכלל הזה, אז אל"ף, למערכת החינוך יש אחריות רבה, ואני אומרת גם, ככל שאנחנו רוצים להטיל על ההורים, אין בעיה, בואו גם אנחנו נחזור לאיזה שהם מסרים, לא עניין של צניעות ותקופת הצנע וכל מיני דברים כאלה, אני לא מחפשת את המקומות האלה - - -

יפעת שאשא ביטון: צניעות זה לא דבר רע, זה לא שייך רק לתקופת הצנע.

איילת נחמיאס ורבין: אני מנסה להגיד גם לבני הנוער, כמו שאמרת את זה, הגדרת את זה נכון, אנחנו לא נגדכם, אנחנו מנסים לראות איך אנחנו באמת מייצרים איזה שהיא מסגרת הגיונית, גם מבחינה חברתית, גם מבחינה כלכלית, וכן, בסופו של דבר גם מבחינה ציבורית איך אנחנו נראים.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

יפעת שאשא ביטון: וזה בכלל לא הזוי לחזור לימי ההולדת של הילדים הקטנים.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת ששם זה מתחיל.

איילת נחמיאס ורבין: ברור, כשאמא שלי הייתה מנגנת אצלי על הגיטרה.

יפעת שאשא ביטון: גם שם אנחנו רואים איזה שהיא יציאה מפרופורציות, תחרות בין משפחות.

יפעת שאשא ביטון: אני מכירה הרבה מאוד מוסדות חינוך שמגבילים, שאומרים כמה חטיפים מותר להביא ביום הולדת, כי הורה רואה שהורה מסוים מביא נניח עוגה וארטיקים, אז ביום הולדת הבא זה עוגה וארטיקים ועוד משהו וככה נוצרת איזה שהיא תחרות.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת שאנחנו קצת מאבדים את עצמנו לדעת מהבחינה הזו והשאלה היא איך אנחנו מתכנסים בחזרה ויוצרים את הגבולות.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מסעוד גנאים בבקשה.

מסעוד גנאים: תודה, גברתי היושבת ראש.

מסעוד גנאים: הדיון חשוב מאוד וכפי שאמרת בפתיחה, הדיון הוא חינוכי וערכי וחברתי ממדרגה ראשונה, לפי דעתי.

מסעוד גנאים: פה מתעוררות הרבה שאלות, איפה הם תחומי האחריות של בית הספר.

מסעוד גנאים: כאשר אני שואל מנהל למשל, אחרי מסיבה שהייתה בכותלי בית הספר, וזה טוב, וככה צריך להיות, הוא אומר לי שהתלמידים הולכים לאולם, לאיזה מסעדה.

מסעוד גנאים: אמרתי לו 'מי מלווה אותם?' הוא אמר לי 'לא, האחריות שלהם או של ההורים שלהם'.

מסעוד גנאים: פה יש שאלה, האם ילד או תלמיד אחרי 12 שנה במערכת החינוך, שנתתי לו את כל הערכים כדי שיהיה אלמנט קונסטרוקטיבי בחברה שלו, האם אני נותן לו בסוף, כאשר הוא מסיים י"ב, לעשות הכול בצורה מתירנית, בצורה של הוצאות, של נטל על ההורים?

מסעוד גנאים: אז מה לימדתי אותו בתוך 12 השנים?

מסעוד גנאים: אני לא יודע.

מסעוד גנאים: אצלנו בחברה הערבית יש תופעה כזו, הולכים למסיבות, הולכים לאולמות, למסעדות, אבל עדיין הלימוזינה, אנא עארף, לא ראיתי כל כך הרבה אצלנו.

מסעוד גנאים: אני יודע שבמגזר היהודי משקיעים יותר.

מסעוד גנאים: אבל נותרה השאלה, צריך להסדיר את העניין הזה, לא להשאיר אותו הפקר בידי כל ההמצאות של התלמידים.

מסעוד גנאים: אני הייתי מורה.

מסעוד גנאים: תמיד אני מזכיר שהייתי מורה בבית ספר תיכון, בסוף התלמידים זה כאילו שהיו בבית כלא ועכשיו בואו ניתן להם להתפרק.

מסעוד גנאים: מה להתפרק?

מסעוד גנאים: ממה להתפרק?

מסעוד גנאים: בצורה הרסנית, הוצאות, מתירנות, כל מה שבא להם?

מסעוד גנאים: אני חושב שהעניין, כל עוד הוא לא מוסדר, לא מקבל מישהו אחריות, הוא יהיה גם מסוכן לתלמידים שלנו.

מסעוד גנאים: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת מסעוד גנאים.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאמרת את זה מאוד מדויק.

יפעת שאשא ביטון: גם בטרמינולוגיה שלנו, כשאנחנו אומרים 'ניתן להם להתפרק', השאלה עד כמה מתפרקים ומה המשמעות של להתפרק ומה זה אומר על כל מה שעשינו לפני כן, זאת אומרת כמה אנחנו רוצים שהם יחזיקו את זה איתם אחר כך כאזרחים בוגרים.

יפעת שאשא ביטון: כל אלה הן שאלות שהן לדיון פה על השולחן כדי לראות ביחד איך אנחנו מווסתים את הסיפור הזה מחדש.

יפעת שאשא ביטון: נמצא איתנו גם פרופ' רולידר.

יפעת שאשא ביטון: בתכנון הראשוני שלי היה לפתוח איתך, אבל אנחנו ננסה לשמוע ואחר כך להתייחס לכל האחרים.

יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה שהצטרפת ונעתרת לפנייתנו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתחיל עם אנשי המקצוע ואני אתן לפי רשות דיבור.

יפעת שאשא ביטון: הדרה, משרד החינוך, בבקשה.

<הדרה רוזנבלום: קודם כל כל הנושא של מסיבות סיום י"ב, גם אנחנו לא נגד פרידה, להיפך, גם נעשה תהליך של פרידה ואיך לקיים פרידה בשיעורי חינוך, עושים את זה גם בסוף חטיבה, עושים את זה גם פה.

<הדרה רוזנבלום: לצערי מי שמאוד מאוד מעורב בזה, ולפעמים אפילו לא כל כך בשיח מאוד רציני עם התלמידים, זה דווקא ההורים.

<הדרה רוזנבלום: בואי נתחיל בבת מצוות.

<הדרה רוזנבלום: אני חושבת שפה איבדנו לחלוטין את הרסן.

<הדרה רוזנבלום: לפני כמה זמן הייתי בבר מצווה ופתאום אמרו 'יש לי הפתעה' בשולחן המוארך על יד החלון, זה היה בהילטון בתל אביב, נתנו לילדים בבר מצווה בירות.

<הדרה רוזנבלום: אני ניגשת לבעל הבית של השמחה ואני אומרת לו 'תגיד, אתה לא מתבייש?', הוא אומר לי 'תמיד את מקלקלת את השמחות, את עם משרד החינוך שלך'.

<הדרה רוזנבלום: כמובן שאמרתי לבעלי שהולכים הביתה והלכתי.

יפעת שאשא ביטון: זה גם לא חוקי.

<הדרה רוזנבלום: אבל, סליחה, כבר לא יודעים מה לעשות, זה הגיע למצב של אבסורדים כאלה שאתה כבר באמת - - - ואנחנו מדברים גם על דוגמה אישית וכל הסיפור הזה של תחרות, גם סמויה וגם גלויה.

<הדרה רוזנבלום: אני חושבת שהסיפור הזה של מסיבות הסיום - - - דרך אגב, יש מקומות שהגיעו למסקנה שזהו, אחרי כל הסיפור הזה שהיה עם הרונדו במבשרת ציון ועירוני ד' בתל אביב, החליטו שעושים בבוקר ארוחת בוקר חגיגית עם המורים ונפרדים מהם בצורה יפה.

<הדרה רוזנבלום: יש הרבה מאוד בתי ספר שעכשיו התחילו, זה מעט מדי, לא מספרים על הדברים היפים, כי אני בעד כן לספר ואז שתהיה איזה שהיא קנאה חיובית.

יפעת שאשא ביטון: נכון, מודלינג.

<הדרה רוזנבלום: בדיוק, ואז הם עושים משהו למען בית הספר, הם עושים איזה שהיא פינה של סיום ומזכרת מהמחזור הזה ומהמחזור הזה.

<הדרה רוזנבלום: יש בהחלט סיפורים כאלה.

<הדרה רוזנבלום: אני מקבלת את זה - - -

יפעת שאשא ביטון: וזה במקום המסיבות בערב, הדרה?

<הדרה רוזנבלום: זה במקום הנשף.

<הדרה רוזנבלום: במקום להשקיע את ה-500 שקל במקרה הטוב של השמלה, אז הם מחליטים שהם משקיעים 100-150 שקל והם עושים פינת ספרייה מיוחדת או משהו בחצר, או מזרקה, משהו לשתייה.

<הדרה רוזנבלום: זה החליטו מועצות בכמה בתי ספר וזה מאוד מאוד יפה.

<הדרה רוזנבלום: שתדעו לכם שזה לא עבר בצורה גורפת - - -

איילת נחמיאס ורבין: הדרה, כמה בתי ספר, לדעתך, הבינו שמשהו פה יצא מ - - - זה לא מרגיש הרבה.

<הדרה רוזנבלום: זה לא מרגיש הרבה.

<הדרה רוזנבלום: לצערי זה קורה במקומות שחס וחלילה או שקרה אסון, או שמישהו קיבל הרעלת ניקוטין או שהייתה תאונה בדרך או דברים מהסוג הזה.

<הדרה רוזנבלום: אבל יש בהחלט, אנחנו כן רוצים שזה ייהפך להיות מין משהו גם רשותי, שאפשר פה יחד עם מחלקת החינוך ומחלקת הנוער ברשות לעשות איזה שיח בעניין הזה ולנסות למנף את זה.

<הדרה רוזנבלום: באמת בסופו של דבר אלה הרי הילדים שלנו.

<הדרה רוזנבלום: אני תמיד משדרת להם, אני אומרת 'אתה היית כל כך רציני וכל כך מקסים ופתאום אתה מתגלה בכל כיעורך בקטע הזה שאתה מאבד את העשתונות', והפריצה הזו של גבולות הכסף.

<הדרה רוזנבלום: אני התכוננתי לישיבה הזאת ובחג הסתובבתי קצת ביוטיוב.

<הדרה רוזנבלום: הייתה תכנית טלוויזיה, ראיינו הורים על כמה כסף הם מוציאים על השמלות - - -

איילת נחמיאס ורבין: שמלות, רכבים, נצנצים.

איילת נחמיאס ורבין: ברצינות.

<הדרה רוזנבלום: יש פה בהחלט את הסיפור שצריך - - - בכלל חסר לי קצת הערך של להחזיר ענווה למערכת, אבל זה באמת גורף.

<הדרה רוזנבלום: אני חושבת שאם פה תהיה הנהגת הורים רצינית, שלא יפחדו מהילדים ויגידו 'לא, עד כאן'.

<הדרה רוזנבלום: אולי לפחות אם הילדים יצטרכו לעבוד ולהשיג את הכסף הזה לבד אז פחות - - -

יפעת שאשא ביטון: יש מקומות שהם עושים את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת עד כמה זה מנחם אם בסוף הם הולכים למעצבת, מה שפעם היינו עושים בחתונה, בשביל לעצב שמלה לנשף.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת, עד איפה הרחקנו?

<הדרה רוזנבלום: כשנסעתי לירושלים שמעתי שמצאו בצפון כל מיני שרידים של מסיבות, הם כבר קוראים לזה מסיבות נוף וכל מיני דברים, זה חלק מההתארגנות של מסיבות הסיום.

<הדרה רוזנבלום: זה לא יכול להיות שלא יודעים מזה.

<הדרה רוזנבלום: יש איזה נטייה, הם עוזבים, אז ניתן להם להיות גדולים, אבל האחריות היא בכל אופן, אלה ילדים של כולנו.

יפעת שאשא ביטון: האחריות היא שלנו, בלי שום ספק.

איילת נחמיאס ורבין: נכון, וגם של המערכת.

<הדרה רוזנבלום: בדיוק.

<הדרה רוזנבלום: זה אי אפשר.

<הדרה רוזנבלום: כמו שאנחנו גאים בזה שהם הולכים לשנת שירות או מכינה, בואו ניקח עוד צעד אחד, בעניין של האחריות שלנו גם - - - לפחות תדברו על זה, זה נורא נורא משמעותי.

<הדרה רוזנבלום: אני מדברת על ההורים בבית, על הרשות, כמובן על בני הנוער, כי אני חושבת שהעובדה שהילדים מסיימים למעשה את בית הספר בפסח, אני מדברת על כיתות י"ב, והסיפור הוא ממש ביולי, יש קצת גם בעיה באיך אנחנו עושים את זה.

<הדרה רוזנבלום: פה צריך לחבור ביחד, לדעתי לעשות שולחן עגול ברשות ולקרב את כולנו לשיח.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שה'בואו נדבר על זה' הוא משהו מאוד משמעותי וזה בהחלט התחלה של דרך.

יפעת שאשא ביטון: עד עכשיו התחושה היא שאולי מאירים את זה במעט, רגע לפני תקופת הנשפים ומספרים על האבסורד וככה זה נעלם עד השנה שאחר כך, אף אחד לא באמת לוקח ומתמודד.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שיש לנו פה אחריות, במיוחד אלה שהתכנסו כאן ומרגישים את החובה כן להעלות את השיח הזה על השולחן, כן לברר עם עצמנו מה אנחנו יכולים לעשות ולאן אנחנו רוצים להחזיר את זה, איך אנחנו רוצים שהסיפור הזה יקרה.

יפעת שאשא ביטון: התחושה שלי שאנחנו נמצאים בוורטיגו שלא ברור לנו עוד לאן זה יכול להגיע, יכול להיות שבקיץ הזה, במסיבות הבאות, אנחנו נגלה שאנחנו מגיעים לשיאים חדשים וגם שם זה ייפרץ.

יפעת שאשא ביטון: לכן מאוד מאוד חשוב שניקח את זה כאיזה שהיא משימה, שוב, לפחות למחזורים הבאים.

יפעת שאשא ביטון: הדרה, יש משהו קונקרטי שמשרד החינוך יכול להתגייס?

יפעת שאשא ביטון: חוץ מזה שאנחנו נשב בשולחן עגול וננסה לנווט.

<הדרה רוזנבלום: יש פעילויות, יש שיחות, כל הסיפור גם של האלכוהול והמסיבות, זה המשך של כל הסיפור עם הווילות והדברים שדיברנו עליהם.

יפעת שאשא ביטון: אפשר לשמר סטנדרטים במסיבות סיום של משרד החינוך?

יפעת שאשא ביטון: למשל אני יודעת שיש בית ספר, לפחות אחד כזה שאני יכולה להעיד, שעושה את הנשף עצמו, לא את האפטר פארטי, הוא מתחיל בבית הספר עצמו, עם השטיח האדום ועם זיקוקים ועם איזה שהיא תחושה כזאת, ואני אומרת, אם אנחנו במשרד החינוך לפחות יכולים להגביל מבחינת הסטנדרטים ולהגיד 'חבר'ה, אצלנו חוגגים, עם כל השמחה וההתרגשות והמיוחד באיזה שהם גבולות'.

<הדרה רוזנבלום: זה אני לא מכירה שעושים בבית הספר.

מסעוד גנאים: במשרד החינוך?

יפעת שאשא ביטון: מישהו מפקח על זה מטעם המשרד?

יפעת שאשא ביטון: על האופן שבו - - -

איילת נחמיאס ורבין: אני גם יודעת שהרבה מהאירועים האלה מתחילים בבתי הספר.

יפעת שאשא ביטון: הנשף עצמו הוא בבית הספר עצמו, כולל השמלות וכולל כל ה - - -

איילת נחמיאס ורבין: כן, באולם ספורט, מה זאת אומרת?

יפעת שאשא ביטון: שזה עוד במקרים הטובים, השאלה מה קורה אחר כך.

איילת נחמיאס ורבין: זה כמו שאמרת, זה בלתי האפטר פארטי.

<ויקי אלעמרי: רוב המסיבות לא מתחילות בבית הספר.

<ויקי אלעמרי: הן יוצאות החוצה - - -

יפעת שאשא ביטון: רק לפרוטוקול, שם ותפקיד.

<ויקי אלעמרי: שמי ויקי, אני ממחלקת הנוער.

יפעת שאשא ביטון: מהמשרד לבטחון פנים.

<ויקי אלעמרי: הרבה מהמסיבות, בית הספר יודע, יש תכונה, כולם יודעים, יש תכונה ואיסוף כספים ויש ועד, ועד של ההורים והוא עושה את החיבור עם הדי.

<ויקי אלעמרי: ג'יי.

<ויקי אלעמרי: חבר'ה, ההורים יודעים.

<ויקי אלעמרי: צריך ליידע אפילו גורם משטרתי, לא חלילה במובן הזה של לפתוח תיקים, אלא במובן שיש נוכחות של בטיחות שיודעים.

<ויקי אלעמרי: זה מה שחשוב לי להבהיר פה, אם יהיה חיבור בין הרשות המקומית, בין בתי הספר, בין מנהלי בתי הספר, מתוך הבנה שאנחנו לא באים בקטע של לתפוס, לא, ממש לא, אלא בקטע של לדעת.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שאם מודיעים לתחנת המשטרה שמתקיים אירוע כזה וכזה - - -

<ויקי אלעמרי: אז מספיק שניידת הסיור, יש מעורבות, זה משנה.

<ויקי אלעמרי: אני רק רוצה להוסיף שמעבר למסיבות.

<ויקי אלעמרי: למרות שהנושא הוא מסיבות, תמיד בסוף שנה יש קטע כזה של לעשות משהו גרנדיוזי בבית הספר, יוצא דופן, לאו דווקא נשף.

<ויקי אלעמרי: זה יכול לשפוך מים, להביא תרנגול - - -

מסעוד גנאים: לקרוע את החולצות.

יפעת שאשא ביטון: זה כבר המסורת בחלק ממוסדות החינוך, נכון, עוד לפני הנשף, שיש תעלול.

<ויקי אלעמרי: אבל אני דווקא רוצה לומר על זה, המסיבות מובילות לאלימות, יכול להיות הרעלת אלכוהול, שזה נורא, והאירועים האלה גם מביאים להמון המון דברים אחרים, לוונדליזם, הם רואים בזה מעשי קונדס ולא מזמן היה לי פאנל 'בין קונדס לפלילי' וצריך להבין שחלק מהתלמידים האלה מגיעים בסוף לתחנת המשטרה ולפעמים נפתח להם תיק פלילי.

<ויקי אלעמרי: כואב לי על ההורים שההורים מתקשרים ואומרים 'אבל הוא הולך להתגייס עכשיו ליחידה קרבית, אתם הורסים לו'.

יפעת שאשא ביטון: על תעלול י"ב תמים כביכול.

<ויקי אלעמרי: אני מרגישה שצריך הסברה, גם לצוות החינוכי, גם להורים, מה המשמעות של כל הפעילות הזאת, מה המשמעות של קונדס, מה המשמעות של לעשות משהו חריג, עד כמה זה צריך להיות חריג, כי הרבה פעמים זה נופל על הקטע הפלילי, וחבל על התלמידים האלה שהם ככה נושקים ל-18 והם מגיעים לתחנת המשטרה.

<ויקי אלעמרי: באמת כאב לב.

יפעת שאשא ביטון: השאלה, שאני מפנה למערכת החינוך, אם בכלל לאפשר את התעלולים האלה, כי הם יזומים.

יפעת שאשא ביטון: אם פעם זה התחיל כמשהו שהפתיע, היום זה כבר הפך להיות מסורת, היום בתי הספר נערכים לקראת, הם יודעים באיזה יום זה הולך לקרות ועכשיו רק השאלה מה הולך לקרות.

<ויקי אלעמרי: אני יכולה להגיד לך מהבן הפרטי שלי, אני כמשטרה התרעתי, אמרתי לו 'תשמע, אתם לא מתחילים לעשות, בוא תהיה חכם, תעשה את זה בתיאום עם מנהלת בית הספר.

<ויקי אלעמרי: לך למנהלת בית הספר, היא תהיה מופתעת, אוקיי?

<ויקי אלעמרי: אבל תתאם איתה מה אתה הולך לעשות במסגרת המגבלות', זה קורה בהרבה מקומות.

<ויקי אלעמרי: יש מקומות שהם לא שמים, המנהלת יודעת שזה הולך להיות, אבל היא לא יודעת מתי והם כן מפתיעים אותה.

יפעת שאשא ביטון: אני מבטיחה שאני אתן לכולם, אני אפילו לא אלך לפי הדף, אני אתן למי שבוער בו.

יפעת שאשא ביטון: 'עיר ללא אלימות'.

<גונן ירום: כן, אני רוצה להעיר הערה, לא מתוקף תפקידי כ'עיר ללא אלימות', אלא מהחוויה האישית שלי.

<גונן ירום: יש לי בן שמסיים עכשיו י"ב, אני יודע שהולכת להיות מסיבה, נשף, הוא מתחיל להתארגן, לקנות חליפה, הבנות זה בטירוף, ליולי, אבל אין לנו פרטים.

<גונן ירום: אתם צריכים להבין, אין לנו פרטים, הם לא מספרים לנו מה הולך להיות, אני לא יודע את התאריך, הם לא אומרים לנו מה בתכנית, איפה זה הולך להיות.

יפעת שאשא ביטון: היבט שכשלעצמו זה צריך להטריד אותנו.

<גונן ירום: אני בתור אבא, יש שם התארגנות שהיא שושואיסטית, אני שם את זה על השולחן, הם לא משתפים אותנו, הם לא מספרים לנו, לא יודע למה, מלחיץ.

<גונן ירום: הם לא משתפים.

<גונן ירום: אנחנו נוציא מהם בסוף - - -

איילת נחמיאס ורבין: מה זה נוציא מהם?

<גונן ירום: אני לא חוקר במחלקת הנוער, אני לא אקשור אותו - - -

איילת נחמיאס ורבין: אני מבינה, אבל מה זה נוציא מהם?

<גונן ירום: אני לא אקשור אותו לכיסא ואחקור אותו באמצעים - - -

איילת נחמיאס ורבין: בטלטול.

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל יש פה תרבות שנוצרה, חברת הכנסת נחמיאס ורבין, זה לא רק הסמכות ההורית, יש פה תרבות שנוצרה שאיתה אנחנו צריכים להתמודד, כי הוא אחד מתוך 200, לצורך העניין.

יפעת שאשא ביטון: וגם אם הוא ישלם את המחיר ולא יילך - - - למשל, אני שמה את עצמי רגע במקום של גונן, הבן שלי לא יוצא.

יפעת שאשא ביטון: כבר היה לי, סיפרתי לכם על המקרה של הווילות, לא הולך, אבל מה עם ה-199 אחרים?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש פה משהו חברתי הרבה יותר עמוק שאנחנו חייבים לפרק אותו.

איילת נחמיאס ורבין: אבל את יודעת משהו?

איילת נחמיאס ורבין: אני מאמינה באפקט הפרפר, הורה אחד כמוך - - -

יפעת שאשא ביטון: אין פרפר, הבן שלי היה בבית, הם כולם היו בווילה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, רק שם לפרוטוקול.

יפעת שאשא ביטון: חברים, לשמור על תרבות פה.

<מורן רוזנשטיין: אני מגדלת שלוש בנות לבד, הגדולה שלי בת 18, מסיימת עכשיו את בית הספר של הבן של גונן.

<מורן רוזנשטיין: אני לעומת זאת יודעת הכול, אני יודעת איפה זה יהיה, אני יודעת - - -

איילת נחמיאס ורבין: תגידי לגונן.

<מורן רוזנשטיין: אני אעדכן אותו בכל הפרטים, זה בטוח.

<מורן רוזנשטיין: מה שרציתי להגיד, רציתי להתייחס לדבריה של ויקי, אני באמת חושבת שאם בבית הספר היה להם איזה קטע שהם רצו לשפוך מים ולהשתולל, הסבירו להם מתחילת השנה, בכל הזדמנות, אמרו להם 'הכול בטווח החוק' והם קיבלו את זה.

<מורן רוזנשטיין: הם עשו תכנית - - -

יפעת שאשא ביטון: הם יודעים מה טווח החוק?

יפעת שאשא ביטון: כי הרבה פעמים הם יודעים את זה רק בדיעבד.

<מורן רוזנשטיין: לדעתי הם יודעים.

<מורן רוזנשטיין: מה זה יודעים?

<מורן רוזנשטיין: הם לא התכוונו לעשות שום דבר שהוא אסור, הם התארגנו כקבוצה גדולה, הם באו לבית הספר והם נתקלו בדלת סגורה.

<מורן רוזנשטיין: בית הספר הזמין להם משטרה, שזה היה מבחינתי שיא השיאים, כי אני חושבת - - -

מאיר כהן: למה?

<מורן רוזנשטיין: הם בסך הכול קנו גלידות, קנו ארטיקים, הם חילקו לעוברים ושבים, הם שמו מוזיקה - - -

מאיר כהן: אני ניהלתי בית ספר 25 שנה.

מאיר כהן: אני מת על הנאיביות, הם לא התכוונו לעשות שום דבר.

<מורן רוזנשטיין: אני מצטערת להתפרץ לדבריך, אבל אני הייתי שם.

יפעת שאשא ביטון: בואו נשמע.

מאיר כהן: יש שיח של חוק ברור ואם יש ספק וחושב מנהל או מנהלת בית הספר שכן צריך להזמין משטרה, שיעשו את זה.

מאיר כהן: הלוואי - - -

יפעת שאשא ביטון: שכולם היו עושים את זה.

מאיר כהן: לצערי הגדול, השיח הזה של השושואים ו - - - יש חוק במדינה הזאת, גם בתוך בתי הספר.

<מורן רוזנשטיין: אני בעד החוק.

<מורן רוזנשטיין: שלא תתבלבל, אני בעד החוק, ואני חושבת שהיו צריכים לעשות - - - אני גם מגבילה את הבת שלי, עם כל זה שהיא בת 18 יש לה גבולות ברורים מאוד, יש דברים שהיא יכולה לעשות, יש דברים שהיא לא יכולה לעשות.

<מורן רוזנשטיין: כשהיא שותה, באותו ערב היא באה אליי, היא אומרת לי 'אמא, אני יכולה היום לשתות?

<מורן רוזנשטיין: אני לא נוסעת עם אוטו, לוקחים אותי'.

<מורן רוזנשטיין: יש בינינו שיח מאוד מאוד פתוח בדברים האלה, אני חושבת שצריך להיות שיח איתם, כי בסך הכול הם חלק מאיתנו וגם אנחנו עברנו את זה.

<מורן רוזנשטיין: אז כדי שהם לא ייסגרו ויברחו ויעשו דברים שאנחנו לא נדע אנחנו כן צריכים להיות פתוחים איתם.

יפעת שאשא ביטון: השאלה, איך קורה שחלק מההורים לא יודעים וחלק מההורים לא יודעים?

<מורן רוזנשטיין: אני חושבת שזה עניין של פתיחות.

<מורן רוזנשטיין: כשהיא רצתה לשתות בפעם הראשונה, אמרתי לה - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אני לא מדברת על השתייה, אני מדברת על מתי מתקיים האירוע, איפה מתקיים האירוע.

<מורן רוזנשטיין: אבל זה מתחיל מזה שאנחנו באים לקראתם איפה שהוא.

<מורן רוזנשטיין: נכון שאני לא מרשה לה להסתובב עם בקבוק ולשתות בכל מקום, אבל אני ביקשתי ממנה שכל ההתנסויות הראשונות, יהיו מה שיהיו, אם אפשר שתעשה איתי בבית.

<מורן רוזנשטיין: לא סגרתי לה את הדלת, לא סתמתי לה את הפה כשהיא באה אליי ואמרה לי שכל החברים שלה שותים ומעשנים.

<מורן רוזנשטיין: הבעתי את דעתי ואמרתי לה מה זה יכול לגרום, מה זה יגרום לה אם היא תשתה יותר מדי, אם היא תעשן יותר מדי, כל הדברים האלה.

מאיר כהן: אבל מותר להגיד לבן שלך 'לא'.

<מורן רוזנשטיין: אין ספק היא קיבלה 'לא', היא קיבלה את הלא שלה.

<מורן רוזנשטיין: אני הייתי יוצאת באמצע הלילה להחזיר אותה.

<מורן רוזנשטיין: כשהחברים שלה היו יושבים בארבע בבוקר אני הייתי באה לקחת אותה באחת וחצי בלילה כי זה לא התאים לי מבחינת הגיל שהיא תישאר עד הבוקר.

<בני פרץ: עוד מעט תשבי איתה לשתות, תעשי - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, סליחה.

יפעת שאשא ביטון: אם אתה לא תהיה סובלני אז אנחנו נצטרך למצוא פתרון.

<בני פרץ: יש לי תשובה לדבר הזה.

יפעת שאשא ביטון: כל הסיפור הזה של הראוותנות, ראוותנות יתר, אנחנו לא נמצאים בגבול שפוי של מה שקורה בנשפים.

יפעת שאשא ביטון: איפה את בכל הסיפור הזה?

יפעת שאשא ביטון: עד כמה את מיודעת?

יפעת שאשא ביטון: עד כמה משתפים אתכם?

יפעת שאשא ביטון: עד כמה אצלכם זה מאבד את הפרופורציות?

<מורן רוזנשטיין: שוב, זה איבד את הפרופורציה לגמרי.

<מורן רוזנשטיין: אני מתנדבת גם בהוסטל של נערות בסיכון - - -

איילת נחמיאס ורבין: מורן, תתייחסי שנייה - - -

<מורן רוזנשטיין: אני בהקשר לזה.

<מורן רוזנשטיין: יש לי את שתי הדוגמאות.

<מורן רוזנשטיין: יש לי עוד ילדה שממש אימצתי אותה אליי, ילדה מהוסטל, ילדה שעברה חיים לא קלים.

<מורן רוזנשטיין: כשהבאתי אותה הביתה והבת שלי יצאה קצת מפרופורציות של כל הדברים האלה, אמרתי לה 'תראי, יש לך את שני הכיוונים, אחת שלא יהיה לה נשף, כי אצלם לא עושים נשפים, אלא תהיה להם מסיבת סיום, שתהיה מסיבת סיום סבירה למה שיכולים לעשות להם, ואתם הולכים לעשות נשפים', היא גם אצלי רצתה מעצבת ואני אמרתי לה שאנחנו לא ניקח מעצבת, זה לא חתונה, בחתונה שלך נדבר כבר אז על זה.

<מורן רוזנשטיין: חיפשנו שמלה, אנחנו עדיין בחיפושים, אבל השמלה שלה תהיה בגדר של תל אביב, לא יותר מזה.

מאיר כהן: מה זה בגדר של תל אביב?

<מורן רוזנשטיין: גדר של תל אביב, של אלנבי.

מאיר כהן: אני מציע לך בגדר של דימונה.

<מורן רוזנשטיין: בדימונה, אם יש שמלות, אני בכיף אסע לשם.

יפעת שאשא ביטון: תתפלאו, יש הרבה מהמרכז שמגיעים עד ראש פינה, למעצבת שיש שם, כי שמעו שהיא טובה.

<מורן רוזנשטיין: בתל אביב הכוונה היא חנות.

<מורן רוזנשטיין: אני לא מתכוונת לקנות, לא אצל מעצבת ולא אצל - - -

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת את מסכימה איתנו לצורך הדיון שמישהו פה קצת התפרע ופרק את העול בצורה שמאבדת פרופורציה.

<מורן רוזנשטיין: אני מסכימה לחלוטין, אבל אני כן חושבת שצריך לתת להם איזה שהיא אפשרות להתבטא בגדר הגבולות שמותר.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, מורן.

יפעת שאשא ביטון: רויטל ואחר כך חבר הכנסת מוטי יוגב.

<רויטל שמר: צהריים טובים.

<רויטל שמר: קודם כל אני מברכת על ההיענות לעיסוק במסיבות, זו פעם שלישית שלנו השנה, פעם שנייה עם פרופ' רולידר.

<רויטל שמר: ההתעסקות בנושא הזה תלך ותגבר ככל שלא ניתן לה אלטרנטיבות - - - אנחנו מדברים על תופעה של מסיבות בלילות לאחר מסיבת הסיום הבית ספרית, בדרך כלל מאותו מקום, דהיינו שהיציאה היא באוטובוסים כבר ממגרש החנייה של בית הספר.

<רויטל שמר: זה לגבי האפטר פארטי, זה נערך לאורך כל הלילה, עם ריבוי אלכוהול ובדרך כלל מוסיקה וגם תוספות אחרות.

<רויטל שמר: לגבי נשפים, בעיקר באזור 03, במרכז הארץ, בדרך כלל נערים באזורים - - -

יפעת שאשא ביטון: אני אפתיע אותך ואומר לך שזה מתקיים גם ביישובים מרוחקים וקטנים, אבל אנחנו נדבר על זה.

<רויטל שמר: אני מדברת בשם ארגון ההורים הארצי והירושלמי, אז הירושלמים פונים אליי בתחינה שנייצר או שנעודד נשפים, כאילו שארגון הורים אמון על שכנוע נוער כיצד לבלות, אבל לעודד את הנשפים כי הנשפים זו רעה חולה אבל קטנה.

<רויטל שמר: זאת אומרת היא מבחינה כספית מאוד קשה וגם מבחינה ערכית ותרבותית היא לא מחוברת אלינו, אלא היא איזה שהיא אמריקניזציה והידמות לאירועים של בני 20 ו- , אבל עם כל זאת היא לפחות יותר בטוחה כי היא נעשית במקומות מוסדרים, עם רישוי עסק, עם אחריות של בעל המקום.

<רויטל שמר: הקושי מתגבר בקיץ הנוכחי, הדרה שותפה לדאגה.

<רויטל שמר: אני לא יודעת כמה אני אהיה שם, ילדיי לא יעשו את זה כנראה בקיץ הקרוב, אבל לכל ילד יש בערך שתיים-שלוש מסיבות לקיץ, אנחנו מדברים על מסיבות שהן, כמו שאתם קראתם להן, פרטיות, אבל כשמדברים על מאות ילדים אני לא יודעת איך אפשר לקרוא לדבר כזה פרטי.

יפעת שאשא ביטון: את כבר מדברת על מסיבות הקיץ בלי קשר לאפטר פארטי.

<רויטל שמר: מסיבות שנעשות בווילות.

<רויטל שמר: אם הן נעשות לצורך אפטר פארטי, לאחר מסיבת הסיום, כדי לחגוג את סיום 12 שנות ואם הן נעשות לחגיגת הקיץ וכל סיבה אחרת, הן נעשות בווילות, בדרך כלל מרוחקות, הן נעשות במקומות שאין להן רישוי עסק, שהם לא מותאמים לצרכים שלהם, שהאחריות של בעל המקום מנותקת, כי בעצם בעל המקום משכיר את זה למפיק או מפיקה צעירים, אותם מפיקים או מפיקות צעירים משתחררים בעצמם ומתגלגלים מאחריות ובעצם אין מבוגר תורן.

<רויטל שמר: זה מה שחלק מהנוער משווע לו, שלא יהיה מבוגר תורן.

<רויטל שמר: אבל הם לא היו רוצים לקפוץ בנג'י ללא חבל ביטחון וזה מה שהמסיבות האלה, קפיצת בנג'י ללא חבל ביטחון.

<רויטל שמר: אנחנו צריכים לייצר להם את חבל הביטחון כדי שיוכלו לייצר מסיבות, עד שנעבור תהליך אחר חינוכי וערכי, לייצר כבר בשבועיים הקרובים מסיבות ללא סיכון, כי אחרת הפעם הבאה שנשב כאן זה יהיה אחרי מצבור של מקרים.

<רויטל שמר: יש כאן שני דברים.

<רויטל שמר: יש היבטים חינוכיים ערכיים, שלגביהם יצאנו ביוזמה שנקראת before party, בעקבות דבריו של פרופ' רולידר במרץ שנה זו, לייצר פלטפורמה הורית, הורים, בית ספר ותלמידים לדיבור על איך חוגגים, איך עושים את זה נכון.

<רויטל שמר: אבל זה לאורך זמן, אני רוצה לקוות שבשנה הבאה נדבר על זה לגמרי אחרת, נדבר על הניצנים של לכייף על בטוח, מה שאנחנו קוראים.

<רויטל שמר: כרגע, ככל שיגבילו את הראוותנות בנשפים יגדילו רק את מסיבות המחתרת.

<רויטל שמר: מסיבות המחתרת, אמרנו, הן גם לצורך סיום השנה והן גם לאורך הקיץ ובשניהם אין מקום מתאים אחר ברשויות המקומיות.

<רויטל שמר: פנינו לרשויות מקומיות, בירושלים ובמקומות אחרים, כדי לייצר, במסגרת ההמלצה שלך, גם בינואר וגם במרץ, מקומות בילוי עירוניים.

<רויטל שמר: חוץ מבשוהם שהרימו את זה כמדומני לפני שנתיים - - -

<הדרה רוזנבלום: יש שם גם מעגלי שיח של הורים ותלמידים בנושא, שזה מקסים.

<רויטל שמר: מקסים, זה בשוהם.

<רויטל שמר: אז לא הצליחה להתרומם יוזמה כזו ולהדביק את כל הארץ עם יצירת מקומות בילוי עירוניים, לייצר משאבים שהם נותנים בילוי אלטרנטיבי.

<רויטל שמר: אם ייתנו לנוער דרכי בילוי אלטרנטיביים מהנים וכיפיים הצורך בחלופות אחרות, בחומרים ממכרים למיניהם, יצטמצם.

<רויטל שמר: עכשיו, שוב, העמדה שלנו שאנחנו מייצגים את ההורים ולכן אנחנו פועלים עליהם להעצמה ולהעצמה של התלמידים.

<רויטל שמר: אני ממש מבקשת מכל הרשויות, ממשטרת ישראל, מרשויות מקומיות, מהכנסת, מכל מי שנוכח ממשרדי הממשלה, לא מספיק להגביר פה את השיח והמודעות, צריך כאן אכיפה ומהלך משלים של מתן מקומות וכבר השנה מדברים על משהו שיקרה בשבועיים הקרובים ואחר כך במשך חודשיים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, רויטל.

יפעת שאשא ביטון: כמה התייחסויות.

יפעת שאשא ביטון: האחת, אני אעשה הפרדה בין המסיבות בכלל בקיץ, שעליהן גם דיברנו, מסיבות הווילות שדורשות התייחסות כשלעצמה, לבין מסיבות האפטר פארטי, שהן נגזרת ישירה של אותו נשף או מסיבת סיום.

יפעת שאשא ביטון: זה קורה בהרבה מאוד מקומות, לא רק במקומות הגדולים, גם ביישובים קטנים ומרוחקים מאזור 03, וגם שם צריך לתת את הדעת וגם שם זה הרבה פעמים בשושו, אף אחד לא יודע.

יפעת שאשא ביטון: יש מקומות שבהם גם הילדים לא יודעים לאן הם נוסעים, רק אחרי שהם עולים לאוטובוסים יש להם הפתעה גדולה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש פה איזה שהיא תרבות שאנחנו צריכים להתמודד איתה ויש פה שאלה.

איילת נחמיאס ורבין: זה לא תרבות, זו תעשייה.

יפעת שאשא ביטון: נכון, יש פה גם תעשייה.

יפעת שאשא ביטון: אגב, מפיקים הוזמנו ומשום מה הם לא מצאו לנכון להגיע.

יפעת שאשא ביטון: ויש פה שאלה שעומדת גם על השולחן, אנחנו מדברים על ילדים שהם אחרי גיל 18.

<רויטל שמר: לא, חלקם בני 15.

יפעת שאשא ביטון: לא, אני מדברת עכשיו על מסיבות י"ב והאפטר פארטי, שזה הופך את זה לקצת יותר מורכב, כי מה קורה עם גילאי 15, כבר דיברנו כאן בוועדה.

איילת נחמיאס ורבין: חלקם 17, לא כולם מעל 18.

יפעת שאשא ביטון: אז הם בעוד חודשיים יהיו בני 18.

יפעת שאשא ביטון: אבל כמכלול, הם יכולים לבוא ולומר 'אנחנו מעל הגיל שבו יש איזה שהיא חקיקה של קטינים, של בני נוער, אנחנו כבר המבוגרים האחראים כשלעצמנו'.

יפעת שאשא ביטון: לי יש תשובה לגבי הסיפור הזה, אבל אנחנו צריכים להתמודד גם עם האמירה הזו וגם אותה אנחנו צריכים לשים בשיח.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מוטי יוגב, אחר כך פרופ' רולידר, ויש פה את אופיר, אופיר היא נציגת מועצת תלמידים ונוער.

<בני פרץ: רולידר צריך להיות האחרון, הוא צריך לענות לנו.

מרדכי יוגב: הדיון ברצף מאוד חשוב ושווה גם לשמוע את פרופ' רולידר.

מרדכי יוגב: זכיתי לשמוע אותו גם בפעם הקודמת, וסליחה שאנחנו רצים בין ועדות, גם בסוגיה של התייחסות לתלמידים עולים שנידונה בחינוך ואני דן בה גם בקליטה.

מרדכי יוגב: ברשותך, יושבת ראש, אני חושב שנכון לחבר פה גם את ועדת החינוך, או לפחות לראות.

מרדכי יוגב: אמנם יש שותפים רבים בנערים ובנערות ודרכי הייתה, וגם אמרתי את זה פה, שכל צד יראה את עצמו כאחראי ולא שיחשוב שהשני אחראי.

מרדכי יוגב: כי ההורים אחראים במאה אחוז, משרד החינוך ומוסדות החינוך במאה אחוז, תנועות הנוער במאה אחוז וכל הגורמים האחרים, כל אחד במאה אחוז ואז החפיפה תיצור יותר שטחים חופפים ופחות שטחים שחורים, או לא נראים.

מרדכי יוגב: אני חושב ואני אשמח גם לשמוע את פרופ' רולידר, צריך לשאול כל הזמן מה מביא לכך, כשאלה שורשית.

מרדכי יוגב: בחלקה זה חיקוי המבוגרים, החברה הבוגרת - - -

יפעת שאשא ביטון: בחלקה הגדול אפילו.

מרדכי יוגב: בחלקה הגדול.

מרדכי יוגב: בחלקה זה אי הבנה או אי קבלת מטענים ערכיים.

מרדכי יוגב: אני חושב שאנחנו לא נוכל לפטור את עצמנו בלי ללכת לשורש ולחפש אותו על ידי צוות, ופה אני קורא למשרד החינוך, אני לא מזהה את נציגי משרד החינוך - - -

יפעת שאשא ביטון: יש פה את הדרה וורדית.

<ורדית ישראל: אני מחליפה מקום של מנהלת היחידה למניעת שימוש בסמים ואלכוהול בשפ"י.

מרדכי יוגב: אז אני סבור שלא צריכים להיות פה רק גורמי המניעה - - -

מאיר כהן: היא הייתה יועצת כשאני ניהלתי בית ספר והיא הכי טובה שיש.

מרדכי יוגב: אין בעיה, חס וחלילה, כל מי שעובד שם הכי טוב שיש, אבל לא צריכים להיות פה רק המניעה אלא גם העשה טוב, של משרד החינוך, שיישב על המדוכה ואיך הוא מגן ילדים, מרגע שהילד אצלו, אחרי שהוא עזב את הכלכלה במעונות ונכנס אליו, אני מקווה שיהיה אצלו מאפס, איך הוא מתייחס לכך.

מרדכי יוגב: הבעיה הזו בסוף מולידה בעיות לא רק מסוג אחד, פרופ' רולידר ידבר במקצועיות גבוהה משלי בתחום, מהתמכרויות לאלכוהול וסמים ועד לזנות ופורנוגרפיה ואי יכולת של הנער להתגבר על כל מה שמפתה אותו בסמרטפון או בכל דבר אחר.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

מרדכי יוגב: אלה הערכים האלה, של הצניעות, של היכולת להתגבר על הכול, ואני לא רוצה להאריך כרגע, צריך לקחת את זה כנושא מרכזי בכל מערכת החינוך, מגן הילדים למעלה, וכך גם בהכשרת המורים והצוות החינוכי החד שנתי כל שנה.

מרדכי יוגב: עד כאן, כדי לא להאריך, אני מבקש שנבקש את זה ממשרד החינוך ש - - -

<ורדית ישראל: אני יכולה לספר מה אנחנו עושים.

יפעת שאשא ביטון: בהמשך הדיון, בשמחה.

מרדכי יוגב: בשמחה.

מרדכי יוגב: ואיך זה לא יהיה רק התמודדות מונעת בשלבי ההתבגרות, מכיתה ה'-ו' ומעלה, אלא כדבר בונה, כולל חינוך לחוסן והתא המשפחתי.

מרדכי יוגב: זה דבר אחר, נוסף.

מרדכי יוגב: הדברים האחרים, שאני סבור שצריך לאתגר את הנערים, כדרך שיש ברי מצוות שהולכים ותורמים את המסיבה שלהם לעשייה כלשהי חיובית, כי כך נתנו להם, לאתגר את בני הנוער למשימות, להזיע אותם בעשייה, מלחפור ארכיאולוגיה ועד להתנדב, או כל דבר אחר, למען הקהילה, למען העיר, למען הכול.

מרדכי יוגב: להפוך את הסיפור לסיפור לא של התפרקות, אלא סיפור של בנייה.

מרדכי יוגב: בזה צריכים להתמודד כולנו, אני, ההורים, אנחנו, הכנסת, כולנו, כל מי שהעסק אכפת לו.

מרדכי יוגב: אני עדיין כן חוזר למערכות החינוך, מסיבה אחת, משום שזו המערכת הפורמלית והחכמה והמקצועית, כולל גם אנשי משטרת ישראל החכמים והמקצועיים, כי הם אנשי מקצוע.

מרדכי יוגב: ואילו הורים, יש אחד שאכפת לו והיא אשת מקצוע או שזה מאוד נוגע לה, אבל רוב ההורים לא יודעים מה לעשות עם זה.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מסירה אחריות מההורים בשום פנים ואופן, גם לא ברמה של שיח.

יפעת שאשא ביטון: ההורים צריכים להיות שותפים ולהבין שהאחריות היא גם עליהם.

מרדכי יוגב: יפעת, אני בראש ובראשונה אמרתי שאף אחד לא מסיר אחריות וכל אחד חש מאה אחוז אחריות, עדיין הגורם המקצועי, שיש לו את הכלים המקצועיים, יש פה מנהל מקצועי, הוא מנהל מקצועי, פעם אחת אכפת לו ופעם שנייה יש לו את הכלים לכך, יש משרד החינוך.

מרדכי יוגב: לעומת זה ההורים, אחד כזה ואחר, חסרים לו את הכלים האלה, הוא משווע לדעת מה לעשות, לכן אני אומר שהמערכת שהיא הכי פורמלית, שהיא הכי מכסה את ה-90% מבני הנוער, היא המערכת החינוכית לכל רוחבה.

מרדכי יוגב: לכן אני כן מבקש את זה ממנה והיא צריכה לקחת את האחריות היותר מקצועית לאורך שנות החינוך, לטפל בגידול הילד והילדה עם אותה מערכת ערכים שלא תביא אותה בקצה להתפרקות, אלא יותר לבנייה.

מרדכי יוגב: שההתפרקות לא תהפוך לתופעה הרחבה אלא שתהיה תופעת השוליים.

מרדכי יוגב: ואני פונה גם למועצות התלמידים, כי מניסיוני בסוף מי שיכול להשפיע הכי הרבה זה גובה העיניים של התלמידים.

מרדכי יוגב: אני רק אקח את זה, בהיותי מזכ"ל בני עקיבא, בסוף כשרציתי להשפיע על בני הנעורים הללו, בכיתות י', י"א, י"ב, אז היה ערך גדול מאוד ללקיחת ההנהגה ושהיא תשפיע על חבריה - - -

יפעת שאשא ביטון: בגלל זה הם שותפים קבועים בוועדה.

מרדכי יוגב: בהחלט.

מרדכי יוגב: היה לזה ערך גדול מאוד ביכולת להשפיע על החברים ועל הנורמות הנמצאות בתוכם.

מרדכי יוגב: משימה, הדיון לא תם, לפי דעתי.

יפעת שאשא ביטון: לא, הוא רק מתחיל ורשמתי גם את הדברים שציינת.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מאיר כהן יוצא לדיון בוועדה, אז אנחנו נשנה את הסדר.

מאיר כהן: רק שתי דקות להוסיף משהו מניסיוני.

מאיר כהן: בפעם הראשונה שזה קרה כשניה

מאיר כהן: לתי בית ספר יצאו החבר'ה שלי אחרי י"ב ונסעו לאשקלון לחוף ברנע ולמחרת שמעתי, התחילו להגיע שמועות של מה קרה שם, יין, ויסקי, וודקה ואני משער שהיו עוד כמה דברים שאת זה לא אמרו לי.

מאיר כהן: אבל מאותו הרגע, כמנהל בית ספר, אמרתי שאני נכנס לתוך הלופ הזה ולוקח אחריות, ויסלחו לי המורים ומנהלי בתי הספר.

מאיר כהן: אמרתי, מרגע זה, זה שהם סיימו את המסיבה, הם לא הפסיקו להיות ילדיי ולא הפסיקו להיות התלמידים שלי.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

מאיר כהן: ומה עשינו?

מאיר כהן: בתחילת י"ב הצוות שטיפל במסיבת הסיום טיפל גם במה קורה דקה אחרי זה, קרא לזה נשף, וישבו סביב השולחן ועד ההורים ומועצת התלמידים של בית הספר ואני, וכל אחד בא ואמר לעצמו 'אני גם לוקח אחריות לעניין הזה'.

מאיר כהן: ואנחנו הכתבנו את הכללים ואנחנו ידענו מה קורה שם ומי שיצא לשם זה היה צוותי המורים ואני כמנהל בית ספר, יצאו לשם, לידם ההורים ולידם חברי מועצת התלמידים.

מאיר כהן: זה הדבר היחיד שהצליח לצמצם.

<מורן רוזנשטיין: כי הסכמת לקחת אחריות.

מאיר כהן: היום קשה לעשות את זה, גברתי היושבת ראש.

יפעת שאשא ביטון: למה קשה?

יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו קצת משחררים יותר מדי?

<מורן רוזנשטיין: כי אין מי שייקח אחריות כמו שהוא לקח.

מאיר כהן: אני אגיד לך למה - - -

<קריאה: יש גם התפתחות משפטית, לצערנו, בעניין הזה.

מאיר כהן: אני דיברתי עם מנהלי בתי הספר שעכשיו החליפו, שהם משמשים כמנהלי בתי הספר בדימונה, על זה.

מאיר כהן: אני עדיין גר בדימונה, הם באים אליי בשבת, מדברים.

מאיר כהן: הם אמרו לי 'מאיר, תשמע, אתה היית משוגע, אנחנו היום לא מוכנים לקחת אחריות.

מאיר כהן: ראה מה קרה עכשיו בסיפור עם הילד שטבע'.

מאיר כהן: ובכל זאת אני מתעקש ואני אומר למשרד החינוך, בפעם הבאה לדיון תזמיני בבקשה את ארגוני המורים - - -

יפעת שאשא ביטון: הם הוזמנו, ארגוני המורים, אתה יודע, מגיעים רק כשצריך לצעוק.

מאיר כהן: אני חוזר בי.

מאיר כהן: אני מודה לך בכלל על הדיון החשוב הזה ואיך שאת מארגנת את זה, זה למופת.

מאיר כהן: אבל הם צריכים להגיע לכאן כי לא יעזור לנו, התחושה הזאת שמרגע שהם מקבלים את התעודה ויוצאים מבית הספר - - -

יפעת שאשא ביטון: נגמר הסיפור, היא שגויה.

מאיר כהן: היא לא טובה.

מאיר כהן: אנחנו כאנשי חינוך צריכים לקחת אחריות גם על זה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת מאיר כהן.

יפעת שאשא ביטון: פרופ' רולידר ואחר כך אופיר יקיר.

<עמוס רולידר: תודה על ההזמנה, נושא חשוב, מאוד.

<עמוס רולידר: אני הולך להגיד דברים קשים.

<עמוס רולידר: כמה הנחות עבודה שחשוב לומר אותן לאיזון, כי זה יכול להישמע קיצוני.

<עמוס רולידר: אני חושב שהורי ישראל, הורי הילדים בארץ, יותר מכל הורה אחר בעולם, לא רק שאוהבים אלא משקיעים בילדם את כל מאודם, כספם וזמנם.

<עמוס רולידר: על פי כלכלני ה-OECD אנחנו נמצאים במקום גבוה מאוד מבחינת ההשקעה הכספית בהתפתחות של הילד, קרוב ל-630,000 שקל מרגע שהוא נולד עד שהוא מגיע לח"י מצוות.

<עמוס רולידר: מה שמעניין בנתון הזה, שבניגוד לנתונים כלכליים אחרים שמושפעים מהמצב הסוציו אקונומי דמוגרפי של המשפחה, הנתון הזה מושפע פחות.

<עמוס רולידר: זו מחמאה עצומה להורה, בשביל הילד שלי אני אעשה הכול.

<עמוס רולידר: זה דבר אחד.

<עמוס רולידר: שתיים, שלא יהיו אי הבנות, כולנו כאן בעד שמחה, סיום, חגיגה, פרידה, עשיתי וי גם על זה.

<עמוס רולידר: אבל אנחנו צריכים להגיד את האמת, אנחנו חיים במציאות שלא התחילה מהיום אבל היא הולכת ונעשית יותר קשה, שההורה הישראלי בגדול איבד את יכולתו להשפיע על חינוך ילדיו.

<עמוס רולידר: יש לזה המון סיבות, הזמינות שלנו היא מאוד נמוכה, גיל שנתיים עד חמש הילד נמצא בחברת אחרים יותר מחברת הוריו, בזוגיות יש לנו פה ושם בעיות וההורה הישראלי תופס היום את עצמו יותר כמשרתו של ילדו מאשר מחנכו.

<עמוס רולידר: אין לזה קשר שום קשר לדאגה ולאהבה.

<עמוס רולידר: כשזו הסיטואציה קשה לו מאוד להשפיע וזה מתחיל מגיל צעיר וכמובן מגיע לאותו גיל שאנחנו מדברים עליו היום וההבדל הוא שהיום אנחנו מדברים על תוצאות של התנהגות סיכון שמסכנות את חיי הילדים שלנו, ראה את אותה ילדה בת 17 שיצאה מהווילה כשהיא עייפה ומה קרה לה ברמזור, והאבא מסתכל עלינו בטלוויזיה ואומר 'היא רצתה את המכונית ולא עמדתי בפני הלחצים'.

<עמוס רולידר: אבל זו בדיוק המציאות.

<עמוס רולידר: מצד שני יש לנו היום מערכת חינוך, יש לכולנו כבוד עצום, שמתמודדת עם אתגרים לא פשוטים כתוצאה מכך שיותר ויותר ילדים מגיעים למערכת כשהם מחוסרי יכולות איפוק, הבלגה, עם כל המשמעויות של זה.

<עמוס רולידר: לא רק זה, הם גם נתקלים עם ציבור הורים שכחלק מעבודת השירות שהם נותנים לילדם זה גם שירותי עורך דין כדי להגן עליהם מפני המורים שחס וחלילה מבקשים איכשהו להציב גבולות עם כל המשמעויות של חינוך, איפוק, הבלגה, התחשבות וצניעות.

<עמוס רולידר: אבל בתי הספר האלה היום, בניגוד לעבר, זה נכון גם בהשכלה הגבוהה, רוצים שהתלמיד יבוא אליהם וכשאתה רוצה שהלקוח יבוא אליך אתה גם מנסה לא רק להיות המחנך, אלא גם חבר שלו.

<עמוס רולידר: כשזו היא הסיטואציה הילד מתבלבל.

<עמוס רולידר: הוא לא יודע אם המנהל הוא חבר שלו או מחנך שלו.

<עמוס רולידר: זה לא עובד ביחד.

<עמוס רולידר: לכן כשהם באים בי"ב ורוצים לתכנן, ואגב, שלא יהיו אי הבנות, אני עומד לפרסם נתונים שמראים שרמת האלימות מאחרי חופש פסח עד סוף השנה ורמת הלמידה יורדת משמעותית פר שיעור, בעצם הלימודים נפסקים במדינת ישראל אחרי חופשת פסח.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<עמוס רולידר: עם כל המשמעויות של שינה, תזונה וקודש הכנות לקראת הפרויקטים שנקראים מסיבות הסיום.

<עמוס רולידר: חלק מההורים יודע ומשתף פעולה עם ילדיו בתכנון של הגרוע מכול, כחלק מניסיון להתחבר אל הילד.

<עמוס רולידר: חלק מתעלם, כי לא רוצה לדעת, וחלק קטן עומד חסר אונים מול התופעה הזאת, כי לכולם יש, כי כולם עושים את זה ואתה לא תמנע ממני.

<עמוס רולידר: זו היא הסיטואציה.

<עמוס רולידר: אבל צריך להבין, מהניסיון הקליני והמחקרי שלי, ההורה משווע שיבוא מישהו וייתן לו את הכלים לעמוד כחומה בצורה ולהגן על הילד שלו.

<עמוס רולידר: הוא משווע והוא לא מקבל את זה.

<עמוס רולידר: הוא לא מקבל את זה.

<עמוס רולידר: וכשזה בא ברמה של מגפה בעצם אתה עומד בודד.

<עמוס רולידר: אני אומר להורי ישראל היום, כשאני נפגש איתם, כשאתה רוצה לעשות משהו, תבין, אתה כנראה היחידי וכשהילד שלך תגיד 'כולם חוזרים בחמש, כולם שותים', תגיד 'אני יודע, אבל אני עומד על כך'.

<קריאה: זה מלחמה.

יפעת שאשא ביטון: אבל שווה.

<עמוס רולידר: עכשיו צריך להבין, כשאנחנו לא עומדים בלחצים לגבי מסיבות ימי ההולדת והבת מצוות, נו, זה הכול תשתית שעל זה זה נבנה, אבל כשאתה מגיע לגיל הזה אתה מדבר, בואו נזכור, על שתיית אלכוהול בלתי מבוקרת, על כל התופעות שלה, וכולם פה כנראה מכירים את הנתונים החל מ-2009, ששתיית האלכוהול של הילדים שלנו, זה הפך להיות מכה שאף אחד לא מצליח להתמודד איתה וכל הסיפורים פה ושם של fluctuation של הנתונים, מי שרק קצת מבין ב- visual inspectionשל גרפים מבין שאנחנו בעצם חסרי אונים בסיפור הזה.

<עמוס רולידר: על התשתית הזו של השתייה כנורמה, אם כל אחד יזפזף פה ויחפש, הילדים היום מביאים את השתייה הביתה.

<עמוס רולידר: סיפר לי בזמנו ראש עיריית באר שבע, הם היו מזמינים את זה עם אשראי, מביאים להם את זה הביתה.

<עמוס רולידר: זו התשתית.

<עמוס רולידר: ואז עם כל הנושא של צריכת סמים, נהיגה תחת השפעות, ניצול קטינים, מין, כל הדברים האלה, צריך לדבר על זה.

<עמוס רולידר: להפסיק להתיפייף פה, על זה אתם מדברים, על זה אנחנו מדברים פה, זה הסיפור שלנו היום.

<עמוס רולידר: אני חייב להגיד, גם פה, פה ושם אני שומע, 'הילד לא מספר לי', אנחנו הולכים כאילו על קצות האצבעות.

<עמוס רולידר: כל כך נכון, הרוב הדומם, שאגב חלקו הגדול נמצא במועצות תלמידים ולכן זה מאוד חשוב, מחכה שניתן לו גב, הוא מחכה שהוא יוכל לעמוד מול המקובלים ולהגיד לא, לא עוד.

יפעת שאשא ביטון: שנקיים את השיח הזה.

איילת נחמיאס ורבין: הוא צריך מסה קריטית.

<עמוס רולידר: הוא חייב את זה.

<עמוס רולידר: זו בעצם הנקודה פה.

<עמוס רולידר: אין פה פתרונות ביניים, צריך פה ליצור מציאות שבה ההורה נשען, ואני אסביר את זה, על נורמה מוסדית, ממשלתית, שהוא יכול להתחבר אליה.

<עמוס רולידר: אני אומר את זה בדיוק אותו דבר לגבי הטעות הפטאלית של לתת לילדים רישיון בגיל 16 ועשרה חודשים.

<עמוס רולידר: זה אולי נהדר בשווייץ, אבל אם אתה לא עושה את ההתאמה התרבותית אתה לא מבין מה אתה עושה.

<עמוס רולידר: מה, הוא ינהג עם ההורה היום?

<עמוס רולידר: כל הסיפורים האלה, מה קורה לנו.

<עמוס רולידר: אבל ההורה, מה הוא יכול להגיד לילד שלו?

<עמוס רולידר: אדוני, בגיל 16, זה החוק פה, מה, הוא יכול לעמוד נגד החוק?

<עמוס רולידר: לכן אני מאלה שטוענים שמסיבות הסיום, ולזה אנחנו צריכים לפעול, חייבות להתקיים במוסד החינוכי או במתנ"ס ציבורי או באולמות שמשמשים לאירועי בר מצווה וחתונות בלבד.

<עמוס רולידר: בלבד.

<עמוס רולידר: לא לחפש פה דברים אחרים, אין מקום אחר.

<עמוס רולידר: שתיים, פיקוח פיקוח פיקוח.

<עמוס רולידר: מבוגרים.

<עמוס רולידר: מה זה, יש איזה תפיסה, אני לא יכול לסמוך אם אתה נמצא שם.

<עמוס רולידר: כמו שהורים אומרים 'לא רוצה לתת לך את זה, שלא תדע מה אני עושה פה', והורים היום אומרים 'מה לעשות?', אתמול התקשרה אליי אמא לילדה 'היא לא מוכנה להגיד לי את הסיסמה, מה אני עושה?

<עמוס רולידר: ' שאלתי 'מי קנה את הטלפון?

<עמוס רולידר: ' עד כדי כך הגענו.

<עמוס רולידר: פיקוח ואכיפת נושא השתייה המידתית.

<עמוס רולידר: מה?

<עמוס רולידר: יכעסו עלינו קצת אולי, אז מה?

<עמוס רולידר: אני אומר עוד פעם, הם מחכים לזה.

<עמוס רולידר: פיקוח, מתן רישיון מיוחד למפעילי אירועים לנוער.

<עמוס רולידר: אתה צריך לעבוד, חביבי, פאק פאק פאק כדי לעשות את זה.

<עמוס רולידר: אין מה לעשות.

<עמוס רולידר: אלה הדברים שאנחנו חייבים להתכנס אליהם, ברמה קהילתית, ברמה של הקהילה.

<עמוס רולידר: אני לא מזמן דיברתי על זה פעם פה, יחד עם ידידי הטוב אברי גלעד, חשבנו איך אנחנו מכים את העניין הזה של הורים למען הורים.

<עמוס רולידר: הורים למען הורים.

<עמוס רולידר: זאת אומרת להורי השכבה, להורי הכיתה, יש אינטרס משותף ואתה עובד איתם והאינטרס הזה, לבוא ולהגיד שהוא בא ואומר 'גם לי, גם לי'.

<עמוס רולידר: לא, אנחנו כאן.

<עמוס רולידר: נכון, יהיו פה ושם הורים שלא יקבלו את זה, אבל אנחנו צריכים לחבר את ההורים ביחד.

<עמוס רולידר: הם מחכים לזה.

<עמוס רולידר: והכי חשוב, תאמינו לי, אתם ודאי יודעים את זה, הילדים שלנו מחכים לזה.

<עמוס רולידר: כי אם אנחנו לא ניכנס לזה באופן שיטתי אנחנו נשב פה עוד שנה ועוד שנה ועוד שנה, אבל התוצאות הולכות להיות רק יותר קשות וקשות.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, פרופ' רולידר.

יפעת שאשא ביטון: אני בכל זאת רוצה לשאול, גם לנוכח שיח ציבורי שניהלתי בימים האחרונים, לי זה ברור שמסיבת סיום היא חלק מהמערך החינוכי והיא חלק מבית הספר וגם האפטר פארטי, לצורך העניין, שסוגר את העניין, זה חלק מכל המערך הזה, אבל כמו שאמרתי, יבואו ויגידו אנחנו לא יכולים לשלוט על הילדים האלה כי הם כבר בני 18 ומעלה.

יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו פה מחזקים את ההורים?

<עמוס רולידר: אומרים לי, 'עד איזה גיל אפשר לחנך?

<עמוס רולידר: ' אני אומר כל זמן שאתה משלם את החשבון אתה עדיין יכול לחנך.

<עמוס רולידר: מה זאת אומרת אם הילדה שלי בת 22, היא עדיין בבית תתנהג בהתאם לכללי המלון שלנו, שהם אגב לא רעים.

<קריאה: כל עוד אני משלם את החשבון הכללים הם שלי.

<קריאה: כך היה בביתי.

<עמוס רולידר: הפחד הזה.

<עמוס רולידר: בכלל לא מעניין אותי כאן הגיל הסו קולד חוקי.

<עמוס רולידר: אני חייב סיפור קטן ובזה אני ממש מסיים.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני שוקלת לבקש שתבוא כל שבוע לכנסת, יש פה הרבה הורים לילדים צעירים ואני מרגישה שגם אנחנו צריכים את ה - - -

יפעת שאשא ביטון: זה תלכי אליו פרטי לקליניקה.

איילת נחמיאס ורבין: רק שתדע.

<עמוס רולידר: אתם אולי זוכרים את המקרה.

<עמוס רולידר: לפני שלוש שנים וחצי, או משהו כזה, קיבלתי טלפון מהורה שחודש לפני שהוא התקשר אליי, הוא התקשר לתכנית רדיו שיש לי אצל חיים הכט, בצפון, וחודש לפני זה הבן שלו, קרוב ל-16, יחד עם חבר, לקח את המכונית ללא רשות, נכנס בתחנת אוטובוס ונהרג בדרום.

<עמוס רולידר: הוא התקשר ואומר לי 'אני חייב לדבר איתך, אבל הכי חשוב לדבר עם המאזינים, עם ההורים'.

<עמוס רולידר: הוא אומר 'תשמע, קרה לנו הגרוע מכול, אבל מה שלא נותן לי ולאשתי היום מנוחה ולא נותן לנו לישון בלילה זה העובדה שאולי היינו יכולים למנוע את זה', ואז הוא סיפר במהירות את כל קורות חייו של הילד משהוא היה בן 7-8 ואיך הם, במקומות שבהם הם לא עמדו בלחצים, הוא אמר לי, פה זה היה זה, אחר כך טרקטורון, אחר כך זה, הוא סיפר את זה במהירות.

<עמוס רולידר: הוא אמר 'אולי אם אז היינו עומדים ולא מוותרים היום הוא היה איתנו', אבל הוא אומר 'זה לא העניין, יכול להיות שזה היה קורה, אבל מה שקורע אותנו, אותי ואת אשתי, זה העובדה שלא ניסינו.

<עמוס רולידר: כי אם היינו מרגישים שעשינו את הכול ולא הצלחנו היום היינו יכולים לישון בלילה'.

<עמוס רולידר: הוא אומר שזה מה שהוא אומר היום להורים של המתבגרים.

<עמוס רולידר: זה המסר שלי.

<עמוס רולידר: יכול להיות שלא נצליח במאה אחוז, אבל צריך לנסות ולא לפחד.

<עמוס רולידר: לא לפחד.

<עמוס רולידר: פעם היו אומרים 'אבל מחר הוא הולך להחזיק רובה', הכול שטויות במיץ לימון, אנחנו מאבדים אותם ואנחנו מאבדים את הטובים ביותר על רקע המחדל שלנו כהורים.

יפעת שאשא ביטון: זה שאנחנו לא מציבים גבולות, שכחנו את העניין של להציב גבולות ואיבדנו את זה בהרבה מאוד תחומים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, פרופ' רולידר.

יפעת שאשא ביטון: אופיר יקיר ואחר כך אליחי ואחר כך בני.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, אופיר.

<אופיר יקיר: שלום, אני תלמידת כיתה י"א מחוף השרון.

<אופיר יקיר: משהו שעלה פה מקודם ונורא חשוב לי להגיד, אני בתור בת נוער, חברים שלי, אח שלי ובכללי בני נוער, לא תמיד מרגישים פתוחים עם ההורים לספר להם, ובטח ובטח אם הם שותים.

<אופיר יקיר: אני לא מכירה בן נוער נורמלי, לפחות לא אני, שיבוא לאמא שלו ויגיד לה 'היי, אמא, אני שותה'.

<אופיר יקיר: אני לא מכירה מישהו כזה.

<אופיר יקיר: ההורים מגלים על זה דרך סיפורים, שמעו, חבר סיפר לאמא שלו, דרך דברים כאלה ההורים מגלים.

<אופיר יקיר: לא בן נוער שבא ישירות.

<אופיר יקיר: אותו דבר גם המסיבות עם האפטרים.

<אופיר יקיר: לא באים ואומרים.

<אופיר יקיר: אנחנו לא יודעים מה תהיה התגובה, אנחנו מפחדים מהתגובה של ההורים, לא יודעים מה יהיה, שההורה יגיד לא ואתה יודע שכל השכבה תלך ותחגוג, אני רוצה לחגוג איתם, אני לא אספר להם איפה זה, שהם לא יידעו איפה זה, כדי שהם לא יבואו ויעצרו את זה, כדי שהם לא יבואו ויופיעו במסיבה ואני אראה אותם שם.

<אופיר יקיר: אז פשוט לא מספרים בגלל הסיבות האלה.

יפעת שאשא ביטון: אופיר, אני רוצה לשאול אותך רגע שאלה.

יפעת שאשא ביטון: התחושה של 'אנחנו לא נספר על המסיבה' זה כי אתם יוצאים מנקודת הנחה שהמסיבה הזאת היא קצת לא פרופורציונאלית.

יפעת שאשא ביטון: הרי אם זו מסיבה שהיא תמימה ובאתם לחגוג וזה בסדר וזה לגיטימי, אז אין בעיה שכולם יודעים.

<אופיר יקיר: לפעמים.

<אופיר יקיר: אני מודה, הרבה פעמים יש לי הרבה מסיבות שאני פשוט לא הולכת, כי אני יודעת מראש מה יהיה שם ואני אומרת שלא מתאים לי, לא בא לי עכשיו, אני יודעת שהם יהיו שיכורים ואני לא רוצה.

<אופיר יקיר: אני פשוט נשארת בבית, לא הולכת, שהם ייהנו, אחלה, אני לא מתאים לי.

<אופיר יקיר: ויש מסיבות שאני הולכת וכן, זה יוצא מפרופורציות וכן אני חותכת באמצע והולכת, אבל לספר להורים, במיוחד על נשף וסיום י"ב, אתה יודע מראש שיש מצב שזה הולך להיות מוגזם ורוב הפעמים זה גם מוגזם, ואתה לא תלך ותספר להורים.

יפעת שאשא ביטון: למה אתם לא עוצרים את זה?

יפעת שאשא ביטון: אני שומעת את קולך, אני לא חלילה מפילה את זה עלייך, אבל אני שומעת את קולך - - -

<אופיר יקיר: כי אתה לא יודע איך.

יפעת שאשא ביטון: ואת מרגישה שזה באמת קצת מוגזם, למה אתם לא עוצרים?

<אופיר יקיר: יש נוער שכן נהנה מזה.

<אופיר יקיר: אני לא נהנית מזה במיוחד, יש כאלה שבאמת נהנים מזה.

<אופיר יקיר: אני חושבת שזה מוגזם, אבל - - -

איילת נחמיאס ורבין: הם מזהים את הסיכון?

<קריאה: לא רק שהם לא מזהים, גם ההורים שלהם לא מזהים את הסיכון.

איילת נחמיאס ורבין: מה שאני מרגישה, ואני חושבת שזה עולה גם מהדברים של פרופ' רולידר, גם מההורים, גם אני כהורה, אמנם לילדים יותר צעירים, אבל אני אומרת בסוף אתה כהורה זקוק למסה הקריטית, אני חושבת שבמידה מסוימת אתה דיברת על זה, גם הרבה פעמים בני הנוער זקוקים למסה הקריטית.

איילת נחמיאס ורבין: זאת אומרת מספיק שהייתה עוד נערה אחת איתך, עוד שניים-שלושה - - -

יפעת שאשא ביטון: היה אפשר אולי לעצור את זה.

איילת נחמיאס ורבין: התחושה שאת יכולה לגבור על - - - מין תחושה כזו של בידוד חברתי לא מוצדק ולא ראוי - - -

<אופיר יקיר: בדיוק, אבל אין, אני לא מוצאת את זה.

איילת נחמיאס ורבין: אבל המסה הקריטית, בסוף אם ההורה שלך היה יודע - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל את שמעת מה היא אומרת פה?

יפעת שאשא ביטון: שהוא כואב.

יפעת שאשא ביטון: היא אומרת, אין לי, אין לי את המסה הקריטית והשאלה איך אנחנו יוצרים את הילדים את הביטחון ואת תחושת ההגנה - - -

איילת נחמיאס ורבין: זה דרך ההורים.

יפעת שאשא ביטון: זה לא רק ההורים.

<אופיר יקיר: זה מצב עצוב, אבל זו כבר הנורמה, שיוצאים ושותים.

איילת נחמיאס ורבין: אבל זה כן דרך ההורים.

<רויטל שמר: אבל גם ההורים מתלוננים על אותו דבר, שאין להם את המסה הקריטית,שהם לבד לא יעשו את זה.

<רויטל שמר: מצלצלת אלי אמא, 'ברור לי שאני לא אישן בימים הקרובים, עד שתקרה המסיבה ועוד אחריה' וכולם מתפללים שמשהו לא יקרה.

יפעת שאשא ביטון: אני מקולך שומעת, ותתקני אותי אם אני טועה, 'אנחנו זקוקים לכם פה'.

<אופיר יקיר: כן.

יפעת שאשא ביטון: בלווסת את זה מחדש.

<אופיר יקיר: כן, אנחנו צריכים אתכם ואתם צריכים אותנו, הבעיה שנוער לא יבוא ויגיד להורים.

<אופיר יקיר: כאילו זה לא נושא שאני מעלה בשיחות שלי עם אמא, זה לא נושא שעולה לי בשיחות שלי עם ההורים, כי מה יקרה, איך היא תגיב, על פעם אחת שאולי כן הייתה ככה והיא תתחיל לחקור על דברים שאולי קרו לחברות שלי, שחברות מספרות לי ואני לא רוצה לספר את זה להורים, כי אני לא יודעת מה יקרה עם זה.

<אופיר יקיר: אז פשוט נמנעים מהשיחה הזאת, לגמרי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים, אופיר, וכל הכבוד.

יפעת שאשא ביטון: באמת, אני נפעמת כל פעם מחדש מהשיח האמיץ שלכם, שהוא לגמרי לא מובן מאליו.

יפעת שאשא ביטון: וגם אם היית רוצה לספר דברים אחרים, זה היה בסדר גמור, אבל אני באמת נפעמת כל פעם מחדש.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו פה תלמיד נוסף, אליחי, שהגיע אלינו מאילת, לשתף אותנו בנושא הזה.

יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה, ואחר כך בני ואחר כך נציגת משרד החינוך.

<אליחי כהן: אני גר באילת, אבל אני לומד במבואות ים, במכמורת.

<אליחי כהן: אני אדבר ממש אקטואלי, אני יושב ראש מועצת התלמידים של הכפר שלנו, כפר הנוער ימים, מבואות ים במכמורת, ועוד שבוע יש לנו אפטר פארטי שאני ארגנתי אותה וזה ממש בעוד שבוע, אני מרגיש את הנוער של היום ואני מרגיש את השכבה שלי ואני באתי להגיד את מה שאני חושב.

<אליחי כהן: אם יש משהו שהכנתי לעצמי לפני שהגעתי לפה לומר זה משהו ששמעתי מהקול של אופיר, שיש פה איזה שהוא חוסר מודעות בקרב הנוער להשלכות, אם יהיו בחירות לא נכונות במסיבות כאלה.

<אליחי כהן: כי יש הרבה פעמים מחשבה כזאת, של אני נמצא באיזה וילה מבודדת, מה הסיכוי שתבוא משטרה, תתפוס אותי ותפתח לי תיק.

<אליחי כהן: המחשבה הזו שגויה בבסיס שלה, כי זה לא משנה מה הסיכוי, ברגע שאתה עושה משהו שהוא טעות אז יכול לקרות לך עכשיו תיק פלילי וזה יכול להרוס לך את כל החיים קדימה.

<אליחי כהן: אז בעצם חוסר המודעות הזה של בני הנוער, בעיקר בגילאים האלה, וגם בדיוק בטוויסט הזה שהם עוברים לגיל 18 ופתאום יש איזה אשליה כזאת שהכול מותר, הכול יכול להיות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כבר גדולים.

<אליחי כהן: לפני חודש וחצי בערך אני התחלתי לארגן את מסיבת האפטר פארטי.

<אליחי כהן: בתחילת הארגון ראיתי את הווילה שאנחנו עושים שם ואמרתי איזה מקום יפה זה, מאוד הייתי רוצה לנסות לשמוח שם, אמרתי את זה לחבר'ה של מועצת השכבה שהיו איתי, לנסות לשמוח פה בלי איזה תמריץ של אלכוהול, מה אתם אומרים?

<אליחי כהן: הם אמרו לי 'תשמע, אנחנו ועוד שניים-שלושה ילדים יכולים לעמוד מאחוריך, אין שום בעיה, אבל המסה העיקרית של השכבה לא יגיעו', זה לא ידבר אליהם ללא אלכוהול.

<אליחי כהן: אז יש פה בעיה שהיא בעצם מהשורש, שצריך להבין, קודם כל אפשר לשמוח בלי הדברים האלה, אפשר להגיע לרמה של שמחה בלי הדברים האלה.

<אליחי כהן: הרי סיימנו 12 שנים, חבר'ה עם תעודת בגרות מלאה, חבר'ה שמתקדמים הלאה, מגיעים ליחידות קרביות מצוינות, אצלנו במיוחד, אנחנו פנימייה צבאית של חיל הים, חבר'ה יוצאים לשייטת, יוצאים למטכ"ל אצלנו, חבר'ה שמחים באמת מעצם היותם בוגרים של הפנימייה, מעצם השהות שלהם ארבע שנים בפנימייה.

<אליחי כהן: אני למדתי שלוש שנים, מ-י' עד י"ב בכפר הנוער הימי, יש פה את חברה שלי עדן, שהיא גם איתי היום והיא למדה ארבע שנים שם ובאמת איפה שהוא אצלי אני מצליח לזהות, ואצל עוד כמה חברים קרובים אצלי, מקור שמחה ללא אלכוהול וללא דברים כאלה שייתנו תמריצים.

<אליחי כהן: זה חלק, אני מסכים, זה לא משהו שצריך לבטל אותו לגמרי, יכול להיות שזה חלק מאוד קטן.

<אליחי כהן: אבל היום, כשזה הופך להיות חלק כל כך מרכזי וכשאני מגיע לרמה שאני השבוע מארגן אפטר פארטי לחברים שלי והדבר הראשון שהם שואלים אותי זה האם יש אלכוהול, ולא רק אלכוהול, האם זה גם ללא הגבלה של האלכוהול, שאני אוכל לבוא כל הערב ולשתות כמה שיותר.

יפעת שאשא ביטון: איך אתה מתמודד עם זה, אליחי?

יפעת שאשא ביטון: יש עליך אחריות ענקית, אני לא רוצה להפחיד אותך, למרות שאני כן רוצה שתפחד אותך, אני בקונפליקט ביני לבין עצמי, אבל מוטלת עליך אחריות מאוד מאוד כבדה, אתה מהמארגנים למעשה, אתה מודע, כמו שאנחנו שומעים, לגמרי לכל מה שיכול להיות שם כתוצאה של בחירות מוטעות, כמו שאמרת את זה יפה, איך אתה מתמודד?

<אליחי כהן: ברור, זה מה שסיפרתי גם לתמי, כששוחחנו בטלפון לפני שהגעתי לפה, אז ככה, קודם כל אני מודע גם לבעיה הזאת, שהזכרתם בתחילת הדיון, שבעצם האחריות מתגלגלת מבעל הווילה למפיק ואז מהמפיק לחבר'ה הצעירים שמארגנים שאז כולם מרימים ידיים - - -

יפעת שאשא ביטון: למי אתה גלגלת את זה?

<אליחי כהן: האחריות לא גולגלה, בעל הווילה נמצא בווילה ביום שאנחנו נמצאים, הוא אחראי עלינו.

<אליחי כהן: יש את המפיק שמגיע, הוא מגיע גם עם צוות של חבר'ה שמגיעים.

<אליחי כהן: דיברתי עם עורך דין - - -

<ורדית ישראל: למה צריך מפיק?

<ורדית ישראל: מה עושה המפיק?

<אליחי כהן: יש לנו הפקה, לדוגמה, אנחנו מגיעים למסיבה, יש בריכה ויש הווילה עצמה, אבל צריך שיהיה משהו לעשות, לדוגמה הוא יכול להביא מאפרות שיצבעו את הגוף ויעשו כזה קטע מגניב לרקוד עם זה.

<אליחי כהן: אלה דברים שיכולים להיות יפים - - -

יפעת שאשא ביטון: איבדנו את זה, חברים.

<ורדית ישראל: הדמות של המפיק בפועל מיטשטשת פה, אתה נקרא המפיק של המסיבה?

<אליחי כהן: בעיקרון המפיק מגיע - - - רק דבר אחד אני אוסיף - - -

יפעת שאשא ביטון: בואו ניתן לו לסיים ואחר כך אנחנו - - -

<קריאה: הוא עובר על החוק אם הם לא קטינים?

<אליחי כהן: יש קטינים.

<בני פרץ: רגע, תנו לו לסיים, אנחנו גם רוצים לדבר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על בוגרי י"ב, בואו נזכור.

יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה שמה שם את הדיון, כי הוא הרבה יותר מורכב.

יפעת שאשא ביטון: אם היינו מדברים על קטינים היה לנו מאוד פשוט, דיברנו על זה בווילות, חתכנו את הסיפור.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים פה על בגירים ופה המלכוד שלנו, איך אנחנו מזכירים להם שלמרות שהם חצו את גיל 18 רק אתמול בערב הם עדיין תחת הכנפיים שלנו, לפחות במקרה הזה.

<אליחי כהן: זה המשפט הבא שלי בעצם.

<אליחי כהן: איפה שהוא לפני שלושה שבועות קיבלתי את הידיעה הזאת שנפלה עליי אחריות מאוד כבדה ואמרתי איך אני מתמודד עם זה, התקשרתי לאבא וביקשתי מספר של עורך דין.

<אליחי כהן: התקשרתי לעורך דין, סיפרתי לו את כל הסיפור שלי, מה יש לי, איפה אני עושה, מה אני עושה, כמה אני עושה, כמה בגירים יש לי, יש כמה קטינים בשכבה, אני מודע למצב, איך אני מכוסה מבחינת החוק.

<אליחי כהן: הוא ישב איתי והעמיד לי קריטריונים בדיוק מה אני צריך שיהיה בשביל שגם אם תגיע משטרה, ואני באמת מקווה שתגיע משטרה בשביל שיראו שככה הכול חוקי, שהיא תראה שיש אלכוהול באירוע, אבל האלכוהול יוצא רק בהצגת תעודת זהות ויש את השלט שהוא חובה בחוק שיהיה על הבר, ויש כל הדברים, יש מציל בבריכה ושני מאבטחים, לפי החוק.

<אליחי כהן: באמת ישבתי עם העורך דין ודאגתי שהכול יהיה לפי החוק, כי בעצם אמרתי אם אני לוקח אחריות על משהו ואני יודע שאני מאוד אוהב לקחת אחריות על עצמי, אבל כשאני לוקח פה אחריות קולקטיבית, על כל ה-100 תלמידים שיש בשכבה והחברים, אני באמת צריך להיות מכוסה מבחינת החוק ולחשוב טוב טוב לפני, שלא אצטרך על זה אחרי זה.

<אליחי כהן: ואמרתי את זה גם מקודם, כששאלו אותי, מבחינתי איפה שהוא להצליח לסיים את המסיבה הזאת גם עם ההרגשה ששמחנו והיה לנו כיף וגם עם ההרגשה שיצאנו בעזרת ה' בריאים ושלמים כולם וחוזרים הביתה ומתקשרים אליי אחרי זה 'נהנינו והיה כיף' ולא הגענו חס וחלילה לבתי חולים, זה מבחינתי יהיה צלחה.

יפעת שאשא ביטון: אתה אומר את זה כמו קריעת ים סוף, איכשהו נצליח לצלוח את זה, והלב שלי - - - קודם כל אתה מקסים, אבל הלב נחמץ פה, כי אתם מחפשים את הפתרונות של איך להגן על עצמכם משפטית ואיך להתפלל שהכול יצליח ואתם כל כך דרוכים ואף אחד לא קם ואומר 'חבר'ה, אנחנו צריכים את זה במתכונת הזאת או שאנחנו יכולים לעשות את זה אחרת'.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זה לא עולה בכלל.

<קריאה: אתם נותנים אחריות שמתאימה לאנשים מבוגרים לבני נוער.

<קריאה: תגיד מספר, כמה זה עולה לכל אחד.

<אליחי כהן: זו ההוצאה שיש להם וזה 250 שקל לילד.

יפעת שאשא ביטון: בלי השמלות של הנשף.

<אופיר יקיר: שמלות, נעליים, תסרוקת, איפור, יש כאלה, אצלי זה לא קורה, אבל יש כאלה שזה גם הרכב של אחר כך, כל דבר כזה זה תעשייה.

<אופיר יקיר: אני מראש אמרתי לאמא 'זה לא קורה אצלי'.

<ורדית ישראל: אתה יכול לספר מה הביא אותך להביא אותך בעמדה הזאת שלא רוצה לשתות אלכוהול?

<ורדית ישראל: מה הביא אותך להיות במקום הזה בניגוד לאחרים?

<אליחי כהן: אני חייב להיות אמיתי, אני לא יכול לבוא ולהגיד דברים שהם לא נכונים.

<אליחי כהן: אני יכול להגיד שגם מבחינת עצמי אני באמת חושב שזה פחות מושך אותי משאר החבר'ה בגיל שלי, זה פחות מושך אותי, אבל בנוסף אני רכשתי משהו מאבא שלי, מאז שאני ילד קטן, שאני הרבה הרבה חושב לפני שאני עושה דברים.

יפעת שאשא ביטון: מההורים.

<אליחי כהן: אני חושב לפני שאני עושה דברים, אני לא אוהב לטעות ולהגיד בדיעבד טעיתי.

<אליחי כהן: אני חושב לפני שאני עושה דברים.

<אליחי כהן: אז גם אם אני עכשיו יוצא עם חברים, אני יכול עשר דקות לפני שאני יושב איתם לחשוב מה אני רוצה ואם אני רוצה לשבת לשתות באותו ערב .

<אליחי כהן: אני יכול גם לשבת, שכולם ישתו, ולשבת איתם, אני לא חייב ללכת הביתה, אבל אני לא שותה, כי יש לי את הדברים שאני מחליט לעצמי.

יפעת שאשא ביטון: כן, הכוח שלנו בבית, חברים.

<ורדית ישראל: שאלתי אם תכניות המניעה של בית הספר השפיעו עליו ולא הספקתי לשמוע את התשובה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, אליחי, אתה מוזמן לענות.

<אליחי כהן: ישבתי עם מנהל הפנימייה שלנו ועם מנהל בית הספר, קודם כל בגלל שהוא שמע שיש חבר'ה מעל גיל 18 ויהיה אלכוהול שיהיה משורבב באירוע, אז מאוד מאוד קשה לו כמוסד חינוכי לקחת אחריות על דבר כזה, אז הוא אמר לי 'קודם כל האחריות היא שלכם, זה שלכם נטו, אבל תצטרכו עזרה במשהו באותו רגע, תמיד תוכלו לפנות אליי, אני אעזור לכם', אבל בעצם בית הספר העביר את כל האחריות על התלמידים המארגנים.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים, אליחי, אני חושבת שלמדנו הרבה.

יפעת שאשא ביטון: גם הצטערנו, אבל גם למדנו הרבה.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת דב חנין, כי הוא צריך לצאת, ואחר כך בני.

דב חנין: אני רוצה להגיד משהו מאוד קצר, בתשובה לשאלה שנשאלת, מי אחראי.

דב חנין: התשובה האמיתית היא שרוב בני הנוער שמתעסקים בהפקה או בארגון של מסיבות כאלה בכלל לא חושבים על השאלה של האחריות, באמת לא חושבים על השאלה של האחריות והשאלה של האחריות היא שאלה מאוד כבדה כי לפחות ברמה המשפטית זה לגמרי לא ברור מי צריך לתת את הדין אם קורה שם משהו, המפיק, המארגנים, אנחנו מדברים על בגירים, לא על קטינים.

דב חנין: שאלה מאוד מאוד רצינית.

דב חנין: אבל, מבחינתי, גברתי היושבת ראש, הדגש האמיתי בדיון הזה לא יכול להיות הדגש המשפטי.

דב חנין: אנחנו עוסקים פה בסופו של דבר באנשים שזה עתה יצאו ממערכת החינוך, ממש זה עתה יצאו, אנחנו, מדינת ישראל, הם היו בידיים שלנו 12 שנים לפחות וזו התוצאה.

דב חנין: לדעתי כדי להתמודד עם מה שקורה בגיל 18.5 צריך להתחיל לעבוד בגילאים שלפני זה וזו התמודדות שלמה של מערכת החינוך שלדעתי מערכת החינוך לגמרי נטרלה את עצמה ממנה.

דב חנין: אני שומע שמנהלי בתי ספר אומרים 'זו לא אחריותנו', זה מה שאני שומע - - -

<קריאה: זה לא - - -

דב חנין: בסדר, גברתי, את פגשת רק את מנהלי בתי הספר שאומרים 'זו אחריותנו' ולוקחים אחריות, אני פגשתי גם אחרים.

דב חנין: אז אני מספר את מה שאני מכיר, גברתי בוודאי תאזן את התמונה בצורה מצוינת.

דב חנין: אני יכול לומר לכם שהרבה מנהלי בתי ספר אומרים 'זו לא אחריותנו, זה אתם, תיקחו את זה, תגלגלו את זה' והם ממליצים המלצות טובות, אני לא אומר שאומרים להם 'לכו ותשתכרו', אבל יש פה משהו מאוד מאוד בעייתי.

דב חנין: אני חושב שמערכת החינוך צריכה להבין שזה חלק מעולם התפקידים שלה.

דב חנין: אנחנו לא מסיימים את מערכת החינוך ברגע שיצא מבית הספר, סיים את הבחינה האחרונה ועכשיו הוא הולך לו לדרכו.

דב חנין: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת דב חנין.

יפעת שאשא ביטון: התייחסנו לדברים ולפעילות שאנחנו נדרשים לעשות עוד משלבים צעירים כדי שבכיתה י"ב כבר נהיה ערוכים לזה.

<קריאה: את יודעת כמה שעות חינוך יש בשנה?

<קריאה: 24.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת כמה.

יפעת שאשא ביטון: אני מכירה היטב את הסוגיה.

<בני פרץ: לי קוראים בני פרץ, אני פעיל חברתי, לשעבר פנתרים שחורים, מכונה גם בכנסת הזאת חבר הכנסת ה-121, כי אני פה מהכנסת הקטנה.

<בני פרץ: ראיתי המון, הרבה מתחלפים ואני נשאר.

<בני פרץ: אני התרעתי המון על החינוך ואני רוצה להגיד לך, גברתי היושבת ראש, על כל הדיבורים האלה, משקאות, נוער וכל הדברים האלה, גם המשטרה תגיד לך, ילדים בני 12-13, מי שרואה אותם, גם אני פה בירושלים, נשפכים - - - אני לא אומר שזה הילד, אלא אני אומר שזה ההורה.

<בני פרץ: כל מי שאומר מעשן, והולידר אמר, 'כל עוד הילד בחזקתי'.

<בני פרץ: תביני, יש לי בן, עוד סבב קטן והוא בעזרת ה' סגן אלוף, בן בכור זכר יחיד יש לי ביחידה מובחרת, והילדות שלי, שלושתם, אף אחד מהם לא מעשן והם לא שותים.

<בני פרץ: זה עניין של איך אתה כהורה יושב עם ילדיך, או אתה רץ ותאב את הבצע ועגל הזהב.

<בני פרץ: מי שהמציא את כל הנושא של המסיבות האלה זה התל אביבים.

<בני פרץ: אצלי אני הייתי בוועד הורים בית ספרי, אנחנו דאגנו שתהיה מסיבת בית ספר, שהילדים יעשו הצגה, שיעשו גם נגד המורים, בצחוק, בהומור, כל מה שלא תרצי, כולם יבואו בבגד ערב אחד נעים, יעשו מסיבה באזור, האולם שהושכר, וזה הכול.

<בני פרץ: מעבר לזה לא.

<בני פרץ: כל השאר, המשקאות החריפים והכול, זה בא רק מההורים וממשרד החינוך.

<בני פרץ: אני כל הזמן התרעתי בבתי הספר, ילד שתופסים אותו מעשן לדווח להורים, מה הם אומרים?

<בני פרץ: 'לא, אין לי אחריות לספר להורים שלו', כדי לא להסתבך.

<בני פרץ: תביני, כבוד היושבת ראש, שכאילו המנהל או המורה לא יסתבכו עם התלמיד.

<בני פרץ: הילד שלי, לפני שהוא הגיע לחטיבה וידעתי מה, אמרתי לו 'תקשיב טוב מאוד - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל, בני, תתייחס למסיבות הסיום.

<בני פרץ: אני מתייחס, אני רק רוצה להגיד שזה מתחיל מהדברים הקטנים.

יפעת שאשא ביטון: הבנו, הכול מתחיל בהורים, כבר הבנו שזה הורים וזה מערכת החינוך וזה תהליכים.

<בני פרץ: ההורים.

<בני פרץ: הילד שלי הגיע לחטיבה, אמרתי לו 'אם יבוא לך חבר, יגיד לך נלך מסביב לעשן', תגיד לו לא, יגיד לך 'אתה לא גבר', תגיד לו 'אני מעדיף להיות לא גבר' ותחתוך איתו.

<בני פרץ: ככה במשקאות, אני לימדתי אותם.

<בני פרץ: מה שאינך טועם אינך חש בחסרונו בשום דבר.

<בני פרץ: זו הייתה הסיסמה שלי כל חיי.

<בני פרץ: ישבתי בימי שישי, קבעתי לילד עובדות, 'אתה חוזר ב-11, גם אם אתה רוצה להישאר מעבר ל-11, קודם תחזור הביתה ב-11, תודיע לי שאתה נשאר', כי כל עוד הוא בחזקתנו - - -

יפעת שאשא ביטון: בני, אתה הורה אלוף, הלוואי שכולם היו ככה, אבל - - -

<בני פרץ: אני מלמד במסיבות, אנחנו התרענו בבתי הספר.

<בני פרץ: אם אני עמדתי בתור הורה לבד מול קבוצת ועד הורים בית ספרית, עמדתי כהורה ולימדתי אותם שאין וילות ואין שמילות, יש מסיבה שנשקיע בה כסף, אבל הכסף בא בתוך בית הספר, הכסף הוא שלנו, לא של אף אחד.

יפעת שאשא ביטון: מה היה בסוף?

<בני פרץ: זה מה שהיה.

<בני פרץ: הושכר אולם, באולם הבאנו במאי, קבעו איזה הצגה הם יעשו, קבעו ריקודים, מסיבת סיום בתוך בית הספר, משקעות קולה ובירה שחורה ותודה רבה.

<בני פרץ: גם הבאנו להם אקס.

<בני פרץ: אל, אבל לא היו משקאות חריפים.

<בני פרץ: סליחה, זה לא חייב להיות מסיבה, זה תל אביב המציאה את זה, השבע המציא לחלש.

<קריאה: זה לא תל אביב.

<בני פרץ: תל אביב המציאה את זה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, בני.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה על הדברים.

יפעת שאשא ביטון: נכון, זה מגיע מארצות הברית עוד לפני תל אביב.

<בני פרץ: בסדר, אבל תל אביב לוקחת את הדמות.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: ורדית ואחר כך 'עיר ללא אלימות' ואחר כך כרמן ונירה, אם תרצי לדבר, אז בשמחה.

<ורדית ישראל: קודם כל אני מאוד מברכת על הדיון כאן, אני שמחה שאני כאן.

<ורדית ישראל: אני מבינה שלא כל כך יודעים על מה נעשה בתוך המשרד, לפחות בתוך היחידה שאני חלק ממנה.

יפעת שאשא ביטון: וגם אם נעשה כנראה שזה עוד לא עובד, או לא עובד מספיק טוב וצריך לחשוב.

<ורדית ישראל: לא, רגע.

<ורדית ישראל: יש דברים שהם בתהליכים, אני לא בטוחה שזה לא עובד.

<ורדית ישראל: אני נמצאת כאן לא כמישהי שלא פוגשת את השטח, אני פוגשת, אני פוגשת ילדים, אני פוגשת מתבגרים, אני פוגשת מורים, אני פוגשת הורים, אז הידע שיש לי הוא לא רק מלקרוא ספרים.

<ורדית ישראל: אז נתחיל מזה שקודם כל משרד החינוך כן לוקח אחריות על כל מה שקורה בשעות הפנאי אצל הילדים וזה כתוב בחוזר מנכ"ל האחרון ב-2015.

<ורדית ישראל: הדברים שמאיר תיאר פה, על המעורבות שמנהל בית ספר יוצר כשהוא שומע על מה שקורה בשעות הפנאי, מה לכנס, את מי לכנס, איך להגיב, זה בהחלט משהו שמעוגן כיום בחוזר מנכ"ל.

<ורדית ישראל: אז קודם כל המשרד כן תופס את עצמו שותף - - -

יפעת שאשא ביטון: יש התייחסות אמיתית לנשף סיום ולאפטר פארטי של אותו נשף סיום בי"ב?

<ורדית ישראל: כן.

<ורדית ישראל: עוד פעם, באופן משתנה מבתי ספר שונים, אבל יש בהחלט בתי ספר שבעבודה שיתופית בין צוות בית הספר, המורים, זה לא רק מנהל, זה צוות המחנכים, היועצות, פסיכולוגים של השכבה שמתכנסים ביחד וחושבים מה נכון לעשות.

<ורדית ישראל: אני רוצה לומר שבשנים האחרונות, בתוך היחידה הספציפית שאני חברה בה, אנחנו השכלנו להבין ולראות בהורים שותפים בלתי נפרדים.

<ורדית ישראל: אנחנו לא חושבים שבית הספר יכול להחליף את ההורים ואנחנו לא חושבים הפוך.

<ורדית ישראל: יש תכניות שמתחילות כבר בגיל הגן, יש תכנית שנקראת 'יום של תכלת' שהמטרה שלה ללמד ילדים קטנים איך לשמור על עצמם, להפנים לתוכם ערכים ויכולות שיעזרו להם להתמודד עם דברים שהחברה מציעה והם צריכים להציב את הגבול.

<ורדית ישראל: התכנית הזו, חלק בלתי נפרד ממנה הוא ההורים.

<ורדית ישראל: יש לנו תכנית חדשה, היא כבר ארבע שנים, שנקראת 'גדולים ולא שותים', שהיא מיועדת לילדים בכיתות ה', בעקבות בנות מצווה שאנחנו יודעים שילדים נטו לשתות והורים לא כל כך שמו לב.

יפעת שאשא ביטון: ורדית, תרשי לי רגע, אני בדרך כלל לא קוטעת, אבל אני בכוונה עוצרת אותך כי אנחנו עוד פעם בורחים למקום שקל לנו ואנחנו יודעים שאנחנו מתמודדים איתו וזה הנושא של האלכוהול, או כל העניינים הכלכליים, ואני אומרת לך, אנחנו לא שם, אנחנו עוד הרבה מעבר.

יפעת שאשא ביטון: יש פה סטנדרטיזציה מופרעת, פשוט מופרעת, של מסיבות סיום, מבחינת כל הראוותנות שיש בהם והשאלה מה נעשה כדי שאנחנו לפחות את הדורות הצעירים נחנך על איזה שהם סטנדרטים, שהם אחרים, לא שהם יהיו פחות טובים, אבל שהם יוכלו ליהנות ולשמוח גם בלי כל הראוותנות הזאת.

<ורדית ישראל: באמת השיח פה התפצל לשני המדדים, אחד על הראוותנות, אני יותר אמונה על המקום של האלכוהול והפריצות בהקשר הזה.

יפעת שאשא ביטון: לא, אז מה קורה בעניין של האלכוהול אנחנו יודעים, כי דיברנו על זה בנושא של מסיבות הווילות ואנחנו יודעים שיש מיזם משותף יחד עם מועצת התלמידים, עם פלאיירים שהם עשו ועם פוסטרים גדולים ושהם קראו לבני הנוער לא לשתות, הכול בסדר, השאלה איך אנחנו ממתנים ופה שאלתי אם יש שיח עם מנהלי בתי הספר, כי כל המנהלים שסביבי, אין להם מושג מה קורה באפטר פארטי, או הם יודעים אבל זה לא שלהם כבר.

יפעת שאשא ביטון: על זה אני מדברת.

<בני פרץ: זה הרבה ההורים.

<ורדית ישראל: אני חושבת שיש כאן משהו שצריך להיות בתוך השותפות.

<ורדית ישראל: לא יכול להיות שצוות חינוכי יידע על משהו שמתקיים בשעות הפנאי באופן פרוץ - - -

יפעת שאשא ביטון: יודעים.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לך, אני מכירה את המערכת, יודעים.

<קריאה: לא, אבל היא אומרת את המשפט הבא 'ושלא עושה כלום'.

יפעת שאשא ביטון: אז יודעים ולא עושים, חבר'ה.

<ורדית ישראל: הם עושים, אבל הם לא יכולים לעשות בלי הורים.

<ורדית ישראל: אני אומרת שבמקומות שיש עבודה שיתופית זה מצליח מאוד.

<ורדית ישראל: ואני רוצה להגיד עוד משהו,

<ורדית ישראל: שאנחנו פיתחנו ביחידה.

<ורדית ישראל: הנחת יסוד היא שכל מורה בבית ספר הוא גם לרוב הורה.

<ורדית ישראל: אם אנחנו נשכיל להגדיל את מספר המבוגרים בסביבה שלנו, בחברה שלנו, שמסוגל לעמוד עם ילדים ולנהל איתם שיח, על מה שקורה להם בגיל ההתבגרות, על אלכוהול, על מין, על מסיבות סיום, אם נשכיל לגדל הורים כאלה, מבוגרים כאלה, אז הם יהיו שם.

<ורדית ישראל: יש משהו בכל הדיון שבאמת מתחבר לגיל ההתבגרות.

<ורדית ישראל: בגיל ההתבגרות הם נמצאים בקונפליקט של תלות-עצמאות, הם כאילו מצד אחד רוצים להיות עצמאיים ועושים את זה בדרכים פרובוקטיביות, ואז גם שמים אותנו בעמדה של אתם דינוזאורים, משתיקים אותנו, 'אתם לא מבינים', או 'כולם עושים', אלה אותם משפטים שעוברים מדור לדור, 'כולם עושים את זה ואנחנו לא'.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל פעם התמודדו איתם והיום פחות וגם היום האתגרים הרבה יותר גדולים בעולם המבוגרים, כשאנחנו כולנו חברה מאוד חומרית ומאוד ראוותנית, הגבולות נפרצים פה.

<ורדית ישראל: אני רוצה להגיד שמה שאנחנו מאמינים, שאם נגדיל את מספר המבוגרים שמסוגלים להיות שם בשיח עם המתבגרים אנחנו לאט לאט נצליח להגדיל גם את חברת ההורים והמבוגרים בכלל, שמסוגלים להיות שם בשיח עם המתבגרים מול המציאות שהמתבגרים פוגשים.

<ורדית ישראל: זה משהו שאנחנו עובדים עליו, אנחנו לא בורחים ממנו.

<ורדית ישראל: לסיום אני אגיד שבמפגש שלי עם הורים, ויש לא מעט כזה, כל מפגש הם רוצים עוד ועוד ועוד מפגשים, כדי להגדיל את המסוגלות, כדי להיות נוכחים, כדי לשים את הגבולות.

יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שזה מאסט בתוך המערכת, התקלה היחידה זה שזה וולונטרי, זאת אומרת מגיעים ההורים שרוצים ואנחנו לא מצליחים להגיע לכולם וזה אחד האתגרים היותר גדולים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו פוגשים את זה בכל דיון מחדש.

<בני פרץ: ההורים הם שמשלמים את הכסף ואת הכול, לכן זה בידם.

יפעת שאשא ביטון: ירום, אתה תסלח לי, נירה צריכה לצאת אז היא תדבר ואחר כך אני אעביר אליך.

יפעת שאשא ביטון: נירה, למען הגילוי הנאות, מגיעה אלינו מהצפון, מבית הספר שאני לימדתי בו בעבר אז.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, נירה.

<נירה נרי: בגליל העליון, בית ספר בשם עינות ירדן.

<נירה נרי: אני מחנכת י"ב, זה הכי רלוונטי לי ברגע זה.

<נירה נרי: יש לי המון התייחסויות אבל אני נורא אקצר.

<נירה נרי: לפני כמה שנים היה אצלנו תעלול י"ב שהשאיר הרבה מאוד פצועים בשטח, בעיקר מקרב המורים.

<נירה נרי: אנחנו התייעצנו והבנו שלילדים מאוד מפחיד אותם לצאת מהבועה, אצלנו זה לגמרי בועה, זה בית ספר ברוח דמוקרטית, אבל לכל תלמיד קשה פתאום להיזרק החוצה מי"ב והמסקנה שלנו הייתה לעשות איתם תהליך במהלך י"ב, תהליך פרידה.

<נירה נרי: היועצת והמחנכים שותפים לתהליך הזה בקבוצות קטנות, יש מספר מפגשים מובנים, בתקווה שההידברות הזאת במהלך י"ב תפחית את הצורך להוכיח 'הנה אנחנו ומה אנחנו יודעים לעשות'.

<נירה נרי: זה עוד לא עמד במבחן, זה יעמוד למבחן ב-19 בחודש.

<נירה נרי: הם הבטיחו לי באין סוף שיחות שאני לא אצא הפעם עם טראומה ואנחנו גם נהיה שם כל הלילה איתם, או לפחות בכל השעות שהם יהיו שם.

<קריאה: מי זה 'נהיה'?

<קריאה: מי יהיה?

<נירה נרי: המחנכות, אנחנו שתי מחנכות ונהיה שם איתם ויש עוד מחנכים בסטנד ביי אם יהיה צורך, כי אנחנו די מאתרים מאיפה עלולה להיות - - - זה מאוד קל לאבד שליטה, מספיק שניים שמחליטים שהם עושים מה שהם רוצים ו - - -

יפעת שאשא ביטון: והכול מתפרק שם.

<נירה נרי: אני מאוד מקווה שההידברות האין סופית הזאת איתם במהלך השנה באמת תישא פרי.

<נירה נרי: אשר למסיבת הסיום, היא נערכת בצניעות רבה.

<נירה נרי: שוחחתי עם ילדים ושאלתי אותם לגבי מחירי שמלות, אמרה לי ילדה 'אני קניתי שמלה ב-70 שקל וחברות שלי קונות ב-100 שקלים'.

<נירה נרי: אין לא תסרוקות ולא בטיח, אני מאוד מקווה שבעניין הזה גם - - -

יפעת שאשא ביטון: זה בית ספר של הקיבוצים, גם צריך להגיד.

<נירה נרי: נסיים בכבוד ובצניעות.

<נירה נרי: עדיין סוגיית האפטר היא סוגיה, הם אוספים כ-200 שקלים, כולל אוטובוס, כולל הכול ואני בהחלט יוצאת מפה עם מסקנה שנמשיך להידבר איתם באופן מאוד מאוד צפוף.

<נירה נרי: שוחחנו כבר על זה, דיברתי איתם על ה - - -

יפעת שאשא ביטון: אתם יודעים מה הולך להיות שם, נירה?

<נירה נרי: לא מספיק.

יפעת שאשא ביטון: או איפה זה הולך להיות?

<נירה נרי: יש לי את השם, אני לא יודעת איפה זה ממוקם.

<נירה נרי: אני בווטסאפ שלהם שהם מארגנים את זה, אני רואה, אבל מי שמארגן הוא חניך שלי ואני אטפל בזה באופן יותר אינטנסיבי.

<בני פרץ: זה כבר כסף מהצד, מה שנקרא.

<נירה נרי: הם כולם מרוויחים את הכסף הזה, הם עובדים בפרך בקיאקים, הבנות ממלצרות, הם לא לוקחים כסף מההורים, לשמחתי, אבל עדיין זה כסף שהולך לדברים שאנחנו פחות - - -

<קריאה: זו תעשייה שעושה מזה כסף בלי אחריות.

<קריאה: היא תהיה שם, זה לקיחת אחריות.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל לא באפטר פארטי.

יפעת שאשא ביטון: זה עד האפטר פארטי, באפטר פארטי את מחוץ לתחום.

<נירה נרי: לשמחתי, בעקבות השיחה איתם בנושא הזה של האלכוהול, כשאמרתי להם ששמעתי וגם היו אצלנו בעבר מקרים שבנים יותר מבוגרים משקים בנות יותר צעירות ומתחילים להפשיט, אולי לא לגמרי, אבל חלקית, ולגעת וכו', אז הם נורא כעסו והבנים אמרו 'אם מישהו יעז לעשות משהו כזה לאחת הבנות יש לו חשבון איתי'.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל כשהם שתויים - - -

<נירה נרי: כן, זה כשהם פיכחים.

<בני פרץ: לפני שאני הולך רק להגיד שני משפטים.

<בני פרץ: אני חושב שכדאי לך להעביר חוק שאומר שאחרי כל אפטר פארטי בווילות האלה, כל וילה שמושכרת חייב בעל הווילה לדווח למשטרה לבוא לשם.

<בני פרץ: כפיקוח.

<בני פרץ: לפני או אחרי, איך שמגיעים התלמידים נקבע לנו - - -

יפעת שאשא ביטון: בני, תודה.

<בני פרץ: אין בעד מה, וסליחה שאני חייב ללכת לוועדה.

יפעת שאשא ביטון: תודה, נירה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ירום.

<גונן ירום: הדברים שלי באמת יהיו כבר אפטר פארטי.

יפעת שאשא ביטון: כן, אני הרשיתי ככה להמשיך, כדי שכולם יוכלו להרגיש שהם מתבטאים.

<גונן ירום: אני רוצה להגיד, לא משהו חדש, אבל כל הדיבורים על ההידברות ועל כל הפעולות שצריך לעשות בסמוך למסיבה או כהיערכות למסיבה בי"ב, זה הכול טוב ויפה, אבל יש איזה שהוא משפט שאצלנו גם פחות אני שומע אותו בשיח אצלנו, אבל פעם זה היה חלק מהלוגו של 'עיר ללא אלימות', וזה הולך ככה: כדי לעשות לזה סוף צריך לטפל בהתחלה.

יפעת שאשא ביטון: נכון, זה היה גם משפט הפתיחה היום.

<גונן ירום: זה אומר שבעצם אי אפשר להתעורר בי"ב ואי אפשר להתעורר בסוף השנה ולצפות להתחיל בהידברות עם נוער ולבנות את מה שפרופ' רולידר דיבר.

<קריאה: אבל אפשר למזער.

<גונן ירום: אפשר למזער, אבל להתחיל לבנות שיח בסוף י"ב עם הנוער או להתחיל - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל אנחנו אמרנו, אנחנו יושבים פה היום, אנחנו לא מתיימרים שזה ישנה את מה שהולך לקרות מחר בבוקר, אבל אנחנו צריכים להתחיל לבנות מעכשיו את מה שקורה עם הבוגרים העתידיים ואתה יודע מה?

יפעת שאשא ביטון: מספיק שזה יישב במודעות של מי שנמצא כאן ומי שישמע על הדיון והם ייזהרו קצת יותר והם יהיו קצת יותר בשליטה, אז גם הרווחנו את שלנו.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני לגמרי מסכימה איתך, ופה אני חושבת שצריך להתחיל את זה, חשבתי שאת זה את הולכת לומר, ורדית, צריך להתחיל את זה כבר בגני הילדים, שם להגביל את ימי ההולדת.

יפעת שאשא ביטון: מה קורה בתוך הגן, כמה חטיפים מותר, איזה הפעלות.

יפעת שאשא ביטון: הנה, הורה אחד מביא מתנפחים לגן ילדים והורה אחר מביא פעלולן, ואני אומרת, חברים, שם זה מתחיל, שם נעצור את - - -

<גונן ירום: הוצאות מטורפות כבר בגיל שנתיים.

<תמי ברנע: אבל איפה זה מתחיל?

<תמי ברנע: זה מתחיל מההורים.

יפעת שאשא ביטון: ברור שזה ההורים, אבל אני אומרת - - -

<תמי ברנע: את לא יכולה לנתק את הנשפים ואת הכול מכל התרבות - - -

יפעת שאשא ביטון: ברור, אבל לגננת יש אפשרות להגיד, 'אצלי בגן מותר להביא רק שני חטיפים', או בשקיות רק ככה וככה ויש מקומות שעושים את זה ואז להורים אין ברירה, כי בגן הם יודעים שאלה הסטנדרטים וזה מה שהם עושים.

<אופיר יקיר: בגן כשהולכים לכל יום הולדת, אתם יכולים להביא שתי שקיות בייגלה, בדיוק מה להביא, לא להביא יותר, לא להביא - - -

יפעת שאשא ביטון: ומשם אפשר להתחיל לבנות את זה ולנסות להחדיר איזה שהם סטנדרטים לתוך מערכת החינוך.

<רויטל שמר: זה משהו ערכי לבנות שם.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה ערכי תרבותי.

יפעת שאשא ביטון: תסתכלי מסביב, תפתחי עיתונים, על פי מה אנחנו שופטים אנשים?

יפעת שאשא ביטון: כמה כסף יש להם, באיזה רכב הם נוסעים, איפה הם קנו את השמלה.

יפעת שאשא ביטון: בחייך, אנחנו כחברה חייבים לעבור איזה שהוא תהליך ואני אומרת שמישהו צריך להתחיל את השיח הזה ואנחנו עשינו את זה היום ולראות איך אנחנו לוקחים את זה פנימה לתוך המערכות ומנסים לגלגל משהו חדש.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לגמרי, זה תהליך, לא נשנה את זה ברגע.

יפעת שאשא ביטון: אבל גם פה, העיניים שלי נשואות אליכם, בני הנוער, כי בסוף בסוף מאיתכם תצא הטובה, מזה שאתם תדברו, לא הכול תלוי בכם, אבל שאתם תרגישו שיש לכם גב ואתם תדברו ואתם תנסו לשנות קצת את הכללים בתוככם.

<בני ג'אג'אטי: אולי כדאי להוציא מכאן איזה שהיא קריאה מהוועדה להורים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נחשוב איך אנחנו עושים את זה.

<רויטל שמר: אפשר לבקש להוציא, כבר בשביל השבועיים הקרובים, כדי שלא נקרא על שום דבר בעיתון ולא נגיד 'אמרנו לכם', שהוועדה תוציא קריאה לכל בעלי העיסוק במסיבות.

<רויטל שמר: אני מדברת על מפיקים, אמרגנים וכו', שמתעסקים עם בני נוער, שייטלו על עצמם את האחריות, שישימו כוח אדם מתאים במקומות מורשים ומפוקחים לפי הדין, כדי שהאירועים לא ייצאו - - -

יפעת שאשא ביטון: הסיפור, הפעם, כמו שאת יודעת זה גם במקומות הלא מפוקחים.

<רויטל שמר: אני חושבת שהקריאה הישירה עוזרת לנו לגלגל את האחריות על מי שבאמת צריך.

<רויטל שמר: אני שומעת את הבחור הצעיר ולבי נחמץ.

יפעת שאשא ביטון: כרמן, בבקשה, ואנחנו מסיימים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כבר הרבה אחרי הדיון, אבל לא יכולתי שלא לתת לכולם להתבטא בנושא הרגיש הזה.

<כרמן צוקרמן: אני אקצר בדבריי.

<כרמן צוקרמן: באוויר המליאה הזאת נשמעה הרבה השאלה איך מחנכים ואת מי מחנכים.

<כרמן צוקרמן: בית הספר שאותו ניהלתי, קראו לו אלברט איינשטיין, והוא אמר פעם שהדרך היחידה לחנך בני אדם היא להיות להם לדוגמה אישית ואני חושבת שכולנו, הורים, מורים, כולנו בשלב כזה או אחר בחיים שלנו גם כאלה וגם כאלה, אי אפשר מצד אחד לומר 'מסיבת הסיום של י"ב זה הרגע של החיים שלהם', 'הם רק יוצאים לחיים שלהם והם יוצאים לחופש המוחלט' וכו', ומצד שני להתפלא שדברים כאלה קורים.

<כרמן צוקרמן: ולמען הדיוק אני חייבת לומר, פרופ' רולידר, שמאוד הזדהיתי עם הדברים שהוא אמר, ציין שכל מה שצריך לעשות, ואני מסכימה מאוד עם דברייך, את אמרת שצריך להתחיל מאוד מוקדם, כי כשבטיולים בתי ספר מוציאים הודעה שאסור להביא שתייה ותופסים ילד עם שתייה ואז מתחיל משא ומתן עם ההורים כן להחזיר אותו, לא להחזיר אותו, 'אתם הורסים לו את הטיול', צריך להתחיל באמת מכיתה א' ומגן הילדים, אבל הוא אמר דבר מאוד נכון, הוא אמר 'הכול צריך להיות על בסיס חוקתי של המשרדים'.

<כרמן צוקרמן: ופה אני מבקשת לדייק, מבחינת משרד החינוך חוזר מנכ"ל מגדיר את הנושא של המסיבה, גם בקטע התקציבי וגם בקטע של המדיניות.

<כרמן צוקרמן: הוא מגדיר מה הסכום - - -

יפעת שאשא ביטון: זה אומר שבתי ספר שמאפשרים מסיבות שחורגות מהפרופורציות עוברים על חוזר מנכ"ל.

<כרמן צוקרמן: רגע, אני רוצה לדייק.

<כרמן צוקרמן: אחת, הוא אומר שמותר לגבות את הסכום שוועדת החינוך של הכנסת קובעת והסכום הזה יוצא במסמך שנקרא תשלומי הורים, בחלק של תשלומי רשות.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה לא הנשף, זה למסיבה שמחלקים את התעודות.

<כרמן צוקרמן: אני יודעת, רק אני אומר שהמשרד כן הנחה.

<כרמן צוקרמן: ודבר שני, לגבי המדיניות, הוא אומר בדיוק את המילים שאנחנו ציינו, צניעות, לא לשלם עבור אולמות, לעודד את הילדים לא להוציא כספים בשביל - - - אני יודעת, כל שנה אנחנו שומעים את הכתבות האלה בטלוויזיה כשהילדה הולכת לקנות את השמלה ולידה אתה רואה את האמא שאומרת 'מה?

<כרמן צוקרמן: פעם בחיים אני לא אקנה לה את השמלה הזאת?

<כרמן צוקרמן: ' אלפי שקלים, ולא רק בתל אביב.

יפעת שאשא ביטון: כן, זו תופעה שהיא בכל הארץ.

<כרמן צוקרמן: אז אני אומרת, בואו אנחנו ניתן את הדוגמה האישית, גם כאנשי חינוך, גם כהורים בוודאי, השיח צריך להיות משותף להתחיל את השיח הזה מאוד מאוד מוקדם, גני ילדים, אני מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, כרמן.

יפעת שאשא ביטון: אני חייבת לסיים ולסכם את הדיון, אני מתנצלת, אבל תודו שהייתי מאוד לארג'ית עם רשות הדיבור.

יפעת שאשא ביטון: ראשית, באמת יש פה שאלה שעמדה במרכז הדיון, מה הם תחומי האחריות של בית הספר, האם המסיבה של אחרי יכולה להישאר כהפקר או גם כאן יש איזה שהוא תפקיד לבית הספר.

יפעת שאשא ביטון: דיברנו על כך שאנחנו צריכים להתחיל תהליכים שימנעו את כל הראוותנות והיציאה הזו מהגבולות הסבירים כבר בגילאים צעירים, בימי הולדת ובמסיבות שמתקיימות בכותלי מערכת החינוך כבר בגיל צעיר.

יפעת שאשא ביטון: דיברנו על הסברה להורים ולצוותים החינוכיים, העלאה למודעות, לתת עוגן ותמיכה כדי שילדים יידעו שהם יכולים לדבר עם מישהו ואולי למנוע את זה ושאתם תוכלו לקבל את התמיכה לנהל את המסיבות בצורה שהיא קצת אחרת.

יפעת שאשא ביטון: היה פה רעיון של מעגל שיח הורים, תלמידים ורשות כדי להגדיר סטנדרטים.

יפעת שאשא ביטון: התחילו את זה בשוהם ובחלק מהמקומות, שווה להרחיב את המודל הזה, גם לקראת מסיבות הסיום, גם לקראת האפטר פארטי ונאמר פה, לא פחות חשוב, לתת אלטרנטיבות בתוך מעגלי השיח האלה כדי שהילדים יידעו שאוקיי לא מסיבה כזו, אז מה האפשרויות האחרות ולבנות ביחד איתם את האלטרנטיבות.

יפעת שאשא ביטון: צריך להעביר מסר למשרד החינוך שיהיה בקשר עם המשטרה, שיודיע על המסיבות שמתקיימות והיכן כדי שיהיו סיורים, כדי שתהיה נוכחות של המשטרה.

יפעת שאשא ביטון: זה המשרד לבטחון פנים הציע, ואני בהחלט מברכת על זה.

יפעת שאשא ביטון: חשוב, וזה נאמר מדבריו של פרופ' רולידר, שהמסיבות יתקיימו באולמות מסודרים, אם זה של בית הספר, אם זה של הרשות.

יפעת שאשא ביטון: לרשות יש מתנ"סים ויש מבנים ציבוריים שבהחלט אפשר להעמיד לטובת הסיפור הזה, ואם לא, אז פשוט אולם מוסדר.

יפעת שאשא ביטון: שיהיה פיקוח של מבוגר, אני מברכת על כל אותם מקומות שבעל הווילה או המפיק נוכחים, וצריך לצאת בקריאה כזו שיהיה מישהו שנמצא שם לכל מקרה שלא יקרה ויידע לתת מענה.

יפעת שאשא ביטון: פיקוח ואכיפה על שתייה מידתית וצריך לבחון את כל הנושא של רישוי למפיקים של מסיבות נוער.

יפעת שאשא ביטון: כל מי שבעצם נפשו חפצה יכול להפיק מסיבת נוער, נדמה שהתחום הזה קצת פרוץ.

יפעת שאשא ביטון: אני שוב אומרת מה שאמרתי בהתחלה, זה שיח חינוכי ערכי, אין פה כרגע עניין של חקיקה, יש פה עניין של להעלות למודעות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו שמענו את בני הנוער, באמת מדם ליבם, אומרים 'אנחנו רוצים שיהיה אחרת, אין לנו את הכוח, אנחנו אחד מתוך כמה', יש פה עניין של לחץ חברתי, יש פה עניין של תרבות ראוותנית שאנחנו נמצאים בה כחברה, כחברה של מבוגרים.

יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים אני אומרת למבוגרים 'תסתכלו אתם על עצמכם, אל תתפלאו שהילדים אחר כך מתנהלים ומתנהגים כפי שהם מתנהגים'.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נמצאים במדרון חלקלק, אם לא נעלה את זה לשיח הציבורי עכשיו, אני לא רוצה לחשוב מה יקרה בשנים הבאות.

יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שאנחנו נהיה במקום אחר בזכות זה שאנחנו מנסים להעלות את הנושא לדיון.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכולכם.