ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 268, 2016-08-15 12:30

יעקב מרגי: שלום לכולם, אני מתכבד לפתוח את הדיון.

יעקב מרגי: הנושא – השבתת לימודים צפויה בביה"ס נתיבות משה בקרית שמואל-חיפה.

יעקב מרגי: רבותי, אני אומר לכם, בדרך כלל בנושאים כאובים, מוזנחים, אני עולה לדציבלים גבוהים כבר במשפט השני.

יעקב מרגי: אז הנה, אני מודיע לכם – הפעם אני הולך להיות הכי שלו שבעולם, למרות המצוקה.

יעקב מרגי: הסוגיה הזו עולה על שולחני מאז שאני בוועדת החינוך – מזה שנה וחצי.

יעקב מרגי: זה עולה ועולה, ויש התכתבויות עם עירית חיפה.

יעקב מרגי: אני לא רוצה לומר לכם מה חשבתי ומה אני חושב על התגובות של עירית חיפה למכתבי, אבל זה יידון, זה לא שאני אדלג על זה.

יעקב מרגי: לא הסכמנו.

יעקב מרגי: ראש העיר הגיע אלי לפגישה, וחשבתי שפותחים דף חדש, אני לא אקח את ראש העיר כאובייקט, אבל הגישה של עירית חיפה לילדים בעיר שלה, תושבי עירה, שהוריהם בחרו מסגרות חינוך כאלה ואחרות היא הסתכלות שונה, לא שוויונית, הייתי אומר אף – פוגענית.

יעקב מרגי: הייתי מצפה מראש עיר ותיק, שהיה גם יו"ר ועדת הפנים בכנסת שיסתכל אחרת על הסוגיה הזו.

יעקב מרגי: אני רוצה לומר בהסתייגות שכנראה באותו יום הוא לא שם לב בדיוק על מה הוא חותם, כשהכתיבו לו את המכתב.

יעקב מרגי: הוא לא נתן את כובד משקלו לומר שבית הספר של החינוך העצמאי – נכון, של החינוך העצמאי הוא לא בתחום אחריותו.

יעקב מרגי: הוא לא אחראי לחינוך כ-370 ילד - - -

<קריאות: 420.

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: אז אני אומר לכם, לא בתחום אחריותו.

יעקב מרגי: אז ניסיתי לתהות – על מה הוא מסתמך?

יעקב מרגי: הוא לא ראש עיר חדש.

יעקב מרגי: ובי"ת- מי הוא מצפה שיחנך את הילדים האלה, יממן את החינוך?

יעקב מרגי: להורים האלה עומדת גם הזכות לחלק את הארנונה?

יעקב מרגי: זה לא בתחום אחריותו?

יעקב מרגי: היה אצלי, ביקש סליחה, חשבתי שהולך משהו להשתנות.

יעקב מרגי: אבל במכתב השני – שוב, אותה תשובה.

יעקב מרגי: חמור מכך, אחת התגובות הלא פורמליות של עירית חיפה בניסיון להביא אותם לדיון היא: זה לא שייך לנו, רוב התלמידים בכלל לא מחיפה.

יעקב מרגי: רבותי, אומרים לי ש-304 תלמידים מתוך מצבת התלמידים של בית הספר הם תושבי העיר חיפה, אלא אם כן ראש העיר מתמרד על כך ורוצה כבר להיפטר משכונת קרית שמואל, למרות שמוניציפאלית היא לא הופרדה, הוא כבר מבחינתו, דה פקטו מנהל הפרדה טוטאלית.

יעקב מרגי: אדראבא, שישחרר אותה כבר, יכול להיות שאם ניקח את קרית שמואל לקריות יקבלו אותה בזרועות פתוחות ולא בראיה מתנשאת, ראיה מפלה בצורה פוגענית.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, שר הדתות רצה להגיע, הוא התנצל, הוא מלווה אתכם, והוא בכלל תושב הקריה.

יעקב מרגי: מגיע לו מזל טוב, הוא עבר לגור בקרית שמואל.

משה גפני: - - -

יעקב מרגי: וגם ירון מזוז, סגן השר להגנת הסביבה דיבר אתי אתמול בלילה וחשוב לו הנושא.

יעקב מרגי: אין ספק שיש רוח גבית מהם, אבל גם בלעדיהם נמשיך לנהל את זה.

יעקב מרגי: תנו לי לעקוץ, קצת, חברי, החרדים לראשונה יש נוכחות כזו מכובדת של חברים חרדים בדיון של ועדת החינוך.

יעקב מרגי: אמרתי שאם הפעם הייתי מוצא את עצמי לבד זה היה הדיון האחרון שהייתי מקיים אצלי בוועדה על נושא המגזר החרדי.

<קריאות: - - -

יעקב מרגי: אורי מקלב מדי פעם, ומוזס.

אורי מקלב: אנחנו, בכל אופן, משתתפים בכל הדיונים.

יעקב מרגי: מקבל את ההבהרה.

משה גפני: אדוני יושב ראש הוועדה, חברי הכנסת.

משה גפני: נציגי בית הספר, מנהל בית הספר, נציגי עירית חיפה.

משה גפני: אל"ף, אני מודה על קיום הדיון המשמעותי הזה.

משה גפני: אני נאלץ לצאת ואני מתנצל, יש לי פגישה עם שר האוצר שאי אפשר לדחות אותה, למרות שביקשתי, בגלל הדיון הזה, לדחות, אבל נאמר לי שאי אפשר.

משה גפני: לכן אני אאלץ לצאת.

משה גפני: הדיון הזה הוא דיון חשוב, ובכלל – לדמותה של מדינת ישראל.

משה גפני: האם יכול להיות מצב כזה כן או לא, והמצב הוא כזה – אני מלווה את בית הספר כבר שנים, וגם חבריי.

משה גפני: פשוט, אי אפשר לראות את המצב הזה.

משה גפני: אי אפשר להאמין שבישראל בשנת 2016 יש מציאות כזו.

משה גפני: מציאות של תלמידים שלומדים מתחת לאדמה, במצבים שאי אפשר אפילו לתאר אותם, אני לא מכיר את הדבר הזה.

משה גפני: איך קרה דבר כזה?

משה גפני: אני זוכר את עמרם מצנע בהיותו ראש עירית חיפה.

משה גפני: הייתי אצלו.

משה גפני: הוא הקצה קרקע לבית הספר, אפשר היה לבנות שם בית ספר.

משה גפני: משרד החינוך ודאי היה נרתם לעניין הזה, כי משרד החינוך לא עומד בצד כאשר מדובר על כמה מאות תלמידים שאין להם מקום ללמוד, קורת גג.

משה גפני: המציאות הזו היתה מציאות שאי אפשר לתאר אותה, ולכן עמרם מצנע - - -

יעקב מרגי: הבנתי שהממוצע הוא 2 מ' לתלמיד.

<קריאה: 1,4.

משה גפני: צריך לראות את זה בעיניים כי מדובר על משהו הזוי לחלוטין.

משה גפני: לאחר מכן, כשעמרם מצנע עזב ועבר לירוחם נכנס יונה יהב, שאני עבדתי אתו יחד בכנסת.

משה גפני: הוא היה חבר כנסת מעולה, וכפי שאמרת, הוא נכנס, ביטל את ההקצאה הזו, אין יותר טיפול בעניין של בית הספר הזה מבחינת העיריה.

משה גפני: היא כן מקצה, לכל מיני פרויקטים אחרים.

משה גפני: יונה יהב לא מתכוון לוותר על קרית שמואל.

משה גפני: אם הוא היה מוותר – היה בסדר.

משה גפני: זה היה עובר לאיזה מקום אחר בקריות ובזה היה נגמר העניין, היו נכנסים לשגרה כפי שזה קיים בכל המדינה, בכל הרשויות.

משה גפני: הוא לא מתכוון לוותר.

משה גפני: הוא מקצה שם, נדמה לי שלאחרונה הוא הקצה שם מגרש שלישי להקמת מתנ"ס, שכמובן שלא שייך לציבור החרדי, את הציבור החרדי הוא בכלל לא אוהב, בכלל.

משה גפני: ולכן זה נגזרת של העניין הזה שלא נוגעים בכלל בבית הספר הזה, ובבית הספר הזה - שילדים יסבלו, שיהיו חולים, שלא יוכלו ללמוד, שלא יקרה שום דבר, העיקר שתבוא לידי ביטוי השנאה שלו – הוא והשותפים שלו.

משה גפני: אני נמצא 27 שנים בכנסת.

משה גפני: הייתי בבתי ספר שמצבם קשה.

משה גפני: הייתי בבתי ספר שמצבם הפיזי לא בסדר.

משה גפני: הייתי בהרבה מאוד מקומות.

משה גפני: לא ראיתי דבר כזה.

משה גפני: אני לא מבין איך האיש ישן בלילה.

משה גפני: מה, הוא לא מעלה על דעתו שהילדה הזו בת ה-7 שנמצאת מתחת לאדמה בחדר צפוף שאי אפשר לתאר אותו – מה, אין לו לב?

משה גפני: אין לו איזה רגש?

משה גפני: בסדר, אז חרדים, אבל בכל אופן – תושבי העיר.

משה גפני: לא ראיתי מעודי דבר כזה.

משה גפני: וכמה שבאתי והתחננתי, כמו חברי – ביקשנו ממנו, אמרנו לו – כל תנאי שתתנה אנחנו מסכימים, המנהל מסכים, תגיד כל מה שאתה רוצה.

משה גפני: תן לפחות - - - עמדו שם גם מבנים ריקים שהוא לא נתן אותם.

משה גפני: אמרנו – תקצה קרקע, נילחם בכל הכוח במשרד החינוך שיקצה כמה שיותר מהר והיו מקצים.

משה גפני: והיתה לנו הסכמה לעניין הזה.

משה גפני: בשום פנים ואופן.

משה גפני: המציאות הזו של בית הספר בקרית שמואל היא כתם על החברה הישראלית, הוא כתם על חיפה, הוא כתם על העם היהודי.

משה גפני: איפה ראינו דבר כזה, באיזה מקום בעולם?

משה גפני: איפה ראינו שילדים יהודים לומדים במצב כזה – בלוב?

משה גפני: בעיראק?

משה גפני: שלא לדבר על ארצות הברית, קנדה ואירופה.

משה גפני: איפה נשמע בעולם דבר כזה?

משה גפני: אנחנו עומדים וגרוננו ניחר.

משה גפני: מדברים כל הזמן על התופעה הזו, וכלום – אדישות מוחלטת.

משה גפני: יונה יהב חושב שהוא אולי יפריד בין החרדים בעניין הזה.

משה גפני: הוא לא מכיר את הציבור החרדי.

משה גפני: הוא פשוט, בעניין הזה – טועה.

משה גפני: הוא חושב שאם הוא ישים היום מודעות על החוף השקט ב "המבשר" וב "המודיע" אז זה יעזור למישהו במשהו.

משה גפני: יש פה מישהו בחדר שהוא האבא של הרעיון הנחמד הזה.

משה גפני: באמת, זה יעזור?

משה גפני: קודם כל שיפסיק את צו ההפסקה שהוא נתן לחסידי בעלז, על בית ספר שהם קנו במיטב כספם.

משה גפני: קודם כל ששם הוא יפסיק.

משה גפני: כולנו מכירים אותו.

משה גפני: הוא היה אצלי ואמרתי לו – היינו חברים, באמת.

משה גפני: עבדנו יחד.

משה גפני: הייתי נוסע אליו, הוא היה בא לפה, אלי.

משה גפני: אמרתי לו רק לאחרונה- אל תהיה יותר מדי טוב, תהיה נורמלי.

משה גפני: כמו כל ראש עיר במדינת ישראל.

משה גפני: יש לנו רשימה ארוכה של ראשי עיר שהם טובים אתנו, ממש.

משה גפני: יש כאלה שהם פחות טובים.

משה גפני: אמרתי לו – תהיה בינוני, תהיה כמו האחרים.

משה גפני: שום דבר.

משה גפני: יש בית ספר בנווה שאנן, הוא שולח אותו לחליסה, משהו דומה.

משה גפני: בשום אופן הם לא ילמדו בנווה שאנן.

משה גפני: יש בית ספר של בעלז שהם רכשו את הבניין שם.

משה גפני: הוא מוציא להם צו הפסקת עבודה עוד לפני שהם התחילו לעבוד, בכלל, על סידורים פנימיים שהם רוצים לעשות בבניין הזה.

משה גפני: ועולה על כולנה קרית שמואל.

משה גפני: ילדים יהודים ב-2016, במדינה יהודית, נמצאים במצב - - - אני לא רוצה להביא דוגמאות מהעבר, אבל כל אחד מאתנו שקורא את ההיסטוריה של העם היהודי ורואה את מה שהיה, גם בסיפורים שאנחנו לומדים אותם וגם בתמונות שאנחנו רואים – זה מזכיר לנו את קרית שמואל.

משה גפני: זה מזכיר לנו את יונה יהב, וזה מזכיר לנו את משתפי הפעולה.

משה גפני: תודה רבה, אני מתנצל.

יעקב מרגי: רבותי, הדברים מדברים בעד עצמם, אבל אני רוצה לשמוע מכלי ראשון את מנהל בית הספר, איך הוא מתמודד עם הסוגיה הזו.

יעקב מרגי: אני אתן לך לתאר את המצב, למרות שזה לא העיקר.

יעקב מרגי: אני רוצה לדעת באיזה פעולות נקטת מול העיריה כשלא נענית.

יעקב מרגי: תיאור מצב, אני אתן לך – תאר לנו.

<יוסף רוזנברג: דפנה ארביב היא יושבת ראש ועד ההורים שכרגע מנהלת את המאבק.

<דפנה ארביב: (מוצגת מצגת) כפי שאתם רואים – זה המבנה.

<דפנה ארביב: במקור זה בעצם בית כנסת שנבנה, זה היה אמור להיות ישיבה.

<דפנה ארביב: אכלסו אותה לפני 16 שנה שתי כיתות א'.

<דפנה ארביב: מאז קיווינו שכן יתנו לנו מבנה, אבל עד היום זה רק חלום.

<דפנה ארביב: קיימנו בשבוע שעבר הפגנה מול עירית חיפה אז יש לנו כאן כמה תמונות מההפגנה.

<דפנה ארביב: מה שחשוב הוא התמונה שיש פה - עזרת הנשים של בית הכנסת שהוסבה לכיתה.

<דפנה ארביב: זו כיתת המרתף.

<דפנה ארביב: שימו לב לחלון למעלה, ויש שם 22 תלמידות.

<דפנה ארביב: שם ניהלנו את הישיבות.

<דפנה ארביב: כשנכבה המזגן פשוט נחנקנו.

<דפנה ארביב: היו כמה הורים שמשש נחנקו, לא יכלו לשבת דקה שם.

<דפנה ארביב: הבת שלי עולה שלוש קומות לקארוואן שנמצא על הגג.

<דפנה ארביב: זה גג.

<דפנה ארביב: תבינו שכאשר היא צריכה לרדת שלוש קומות כדי להגיע לשירותים, איזו חוויה טראומטית היא עוברת.

<דפנה ארביב: אני לא רוצה לאר לכם מה שהיא עברה בשלושת החודשים האלה.

<דפנה ארביב: מחוץ לבית הספר במרחק של 100 מ' יש שם איזה מבנה שהיה מחסן של חנות ליד – איכשהו בית הספר הצליח להסב אותו לכיתה.

<דפנה ארביב: הבת הגדולה שלי לומדת פה, בכיתה ו'.

יעקב מרגי: וזה עונה על תנאי הרישיון, אני מבין.

<דפנה ארביב: תראו את הצפיפות, מצד ימין.

<דפנה ארביב: זו פשוט מבואה.

<דפנה ארביב: אין חצר, זו מבואה, יש שם 200 בנות והצליחו לעמוד שם 45.

<דפנה ארביב: הן יוצאות רק כדי לעמוד ולקבל קצת קרני שמש כי הן לומדות במרתפים.

<דפנה ארביב: הבת שלי, שלומדת על הגג אומרת – אני רצה בהפסקה ראשונה לתפוס את המקום שלי, שלא יתפסו לי את המקום, כדי לקבל קצת שמש.

<דפנה ארביב: משחקים אין שם, חצר אין שם – רק לעמוד בשמש ולחלץ קצת איברים.

<דפנה ארביב: זו הכתה כפי שהיא נראית מבפנים, כיתת המחסן.

<דפנה ארביב: מאוד מאוד קטנה.

<דפנה ארביב: שימו לב, יש לנו מדרגות בכניסה ואיזשהו לוח מאולתר.

<דפנה ארביב: זו ברירת המחדל, אין לנו פשוט איפה ללמוד.

<דפנה ארביב: כאן זה הגג.

<דפנה ארביב: זה מסדרון הצר שנמצא בין הכיתות – מטר.

<דפנה ארביב: שתבינו, הבניין שבנו עכשיו לבית ספר אהרון הרא"ה, במסדרון שלו אפשר לעשות אירוע.

<דפנה ארביב: תראו איזה מסדרון צר ומשחקים פה במטקות, אין להם פשוט איפה לשחק.

<דפנה ארביב: תסתכלו עכשיו פה – הילדים עומדים בתורנות בשירותים שבמשתנה הציבורית שבבית הספר.

<דפנה ארביב: שעירית חיפה תסתכלי.

<דפנה ארביב: הילד שלי פה מצולם והילד של נוגה מצולם ושאלתי אותו – תגיד לי, זה אמיתי?

<דפנה ארביב: עומדים בתור לשחק במשתנה של בית הספר.

<דפנה ארביב: אין להם איפה לשחק, אין להם.

<דפנה ארביב: יש פה גן ילדים שבקומת הקרקע יש 100 ילדי גן שנכנסים לתוך המבנה הזה.

<דפנה ארביב: תוסיפו גם א ה-420 האלה.

<דפנה ארביב: לקחו מהם את החצר היחידה שיש – מוצב שם קראוואן שגם שם לומדת כיתה.

<דפנה ארביב: עירבנו גם את המועצה לשלום הילד שהזמינו את קצין הבטיחות שעשה שם בדיקה, אבל הם בודקים רק את הבטון.

<דפנה ארביב: מה שהוא כן אומר – שיש שם בעיה של מילוט ואם חס וחלילה יקרה אסון תהיה בעיה.

<דפנה ארביב: יונה יהב גם קיבל את זה ושום - - -אז תקני בטיחות זה לא בבית ספרנו.

<דפנה ארביב: יש פה דוח שמשרד הבריאות ערך לפני שבוע ימים.

<דפנה ארביב: הנתונים ממש מזעזעים.

<דפנה ארביב: הוא ממליץ לסגור שם 3 כיתות, את כיתות הקראוואנים.

<דפנה ארביב: אז אני שואלת אתכם עכשיו: איפה ישמו את 60 הבנות האלה.

<דפנה ארביב: יש כאן ילדה שכל הרצון שלה הוא לעלות לכיתה א', זה מה שהיא רוצה.

<דפנה ארביב: יש 40 בנות שרוצות לעלות לכיתה א' ואין להן איפה ללמוד.

<דפנה ארביב: יש עוד ילדים שרוצים ואין מקום, אז הם הולכים לחיפה, לקרית אתא, לעכו.

<דפנה ארביב: אני רוצה לספר לכם שלי יש תאומים שעלו פה לכיתה א', ילד אחד התקבל לכיתה, במלחמות, כי לא היה מקום, והילדה השנייה – לא היה מקום, פתחו שתי כיתות א' ועדיין לא היה מקום והיא נאלצה להישאר בגן.

<דפנה ארביב: תבינו מה זה להפריד תאומים.

<דפנה ארביב: אני לא צריכה לספר לכם איזה פצע זה שהיא סובלת ממנו עכשיו כשאחד שלה עוקף אותה.

<דפנה ארביב: הבן שלי עולה עכשיו לכיתה ג' והיא עולה לכיתה ב'.

<דפנה ארביב: היתה איזושהי יוזמה מצד ראש העיר לקבל איזושהי הקצאה, לתת איזה שטח קרוב לבית הספר, שזה בעצם טיפת חלב, להציב שם 3 מבנים יבילים.

<דפנה ארביב: עד שראינו קצת אור בקצה המנהרה הוא סגר את הברז, לא נפגש יותר עם ההורים.

<דפנה ארביב: פשוט, זה היה לפני הבחירות, ואחרי הבחירות כשהוא ראה שהוא כנראה לא קיבל מספיק קולות הוא החליט לא להיענות יותר.

<דפנה ארביב: אחת הטענות של ראש העיר – שתי טענות שאני לא יודעת מאיפה הוא לוקח אותן – שזו עמותה פרטית ובכלל לא בתחום אחריותו.

<יוסף רוזנברג: אני רק אמשיך מהנקודה שבה היא עצרה.

<יוסף רוזנברג: אני מנהל בית הספר, נכנסתי עכשיו לתפקיד, אז תמחלו לי שאני לא כל כך בקיא בדברים.

<יוסף רוזנברג: ב-2010 בזמן שהוא הקצה את המגרש, כשהיה מדור על הקצאת מגרש לכמה קראוואנים, החינוך העצמאי כבר הקציב לבנייה ולמבנה כחצי מיליון שקלים, כך הבנתי.

<יוסף רוזנברג: כל פעם שהדבר הגיע ליישום – מקלות בגלגלים מכיוון עירית חיפה.

<יוסף רוזנברג: כל פעם שזה התבשל עוד קצת- עוד פעם מקל ועוד פעם מקל.

<דפנה ארביב: זה גם לא היה פותר את הבעיה.

<דפנה ארביב: חצר לא תהיה שם.

<יוסף רוזנברג: זה היה פותר לשלוש כיתות.

<חנה קושילביץ: ההתכתבויות שלנו עם יונה יהב נעשו בעבר.

<חנה קושילביץ: פנינו גם לעורכי דין כדי להסביר את מה שאנחנו דורשים.

<חנה קושילביץ: אנחנו לא יכולים, באמת, באמת, לשלוח את הילדים שלנו למקום שמסכן אותם.

<חנה קושילביץ: הצפיפות היא איומה.

<חנה קושילביץ: 850 מ' שבהם יש 400 איש – זה מסוכן, זה מהווה סכנה - - -

יעקב מרגי: כנראה הם בנו על זה שלא תשלחו את הילדים ואז לא תהיה בעיה.

<חנה קושילביץ: אין מה לעשות.

<חנה קושילביץ: הילודה בקרית שמואל גדלה, ברוך ה'.

<חנה קושילביץ: יש פה משפחות עם 6 או 7 ילדים בבית אחד.

<חנה קושילביץ: אין מה לעשות, זו האוכלוסייה, זה המצב הנתון.

<חנה קושילביץ: אי אפשר לשלוח ילד אחד לעכו, אחד לקרית אתא ואחד לקרית שמואל.

<חנה קושילביץ: אי אפשר להפריד ילדים במשפחה, הם צריכים להיות באותו בית ספר.

<חנה קושילביץ: אם הוא ראש עיר של חיפה וקרית שמואל שייכת לחיפה, הוא צריך לספק לנו את הצרכים שלנו.

יעקב אשר: אנחנו מכירים שיש ברחבי הארץ לפעמים מצוקות.

יעקב אשר: יש מצוקות אובייקטיביות.

יעקב אשר: יש ערים שיש בהן חוסר בשטחי ציבור, יש ערים שהמצב הסוציו-אקונומי נמוך, שהתקציבים הם קשים, ואתה יכול לראות את זה כשאתה נמצא בסיור בעיר.

יעקב אשר: אתה יכול למצוא חתך רוחב שבו ישנם בתי ספר שהם במצב סביר, ישנם כאלה שהם במצב מצוין, וישנם כאלה במצב גרוע ביותר.

יעקב אשר: אבל כשאתה מסתכל על זה אובייקטיבית יש מקומות, יש ערים שאין בהם שטחים חומים, שטחים ציבוריים, וגם שם עושים מאמצים גדולים ורק בישיבה הקודמת שלך דיברו על מזרח ירושלים ששם יש בעיה של שטחים בכלל, אז משרד החינוך גם רוכש שטחים, אבל ודאי שהעיריה היתה מקצה אם היה לה.

יעקב אשר: זאת אומרת שלפעמים צריך להסתכל על דבר, לפני שבאים בטענות, להסתכל על המצב הכללי.

יעקב אשר: כשאנחנו מדברים על העיר הזו, על העיר חיפה, ועל הבית ספר הזה שהוא לא היחיד, לדעתי, ואם נאפיין, בסופו של דבר את הבעייתיות, את המצב הפיזי של המבנים והצפיפות שלהם, אני בטוח שכל מדען בליגה ב' יגיע לכך, בסופו של דבר, להרכב האוכלוסייה שמשתמש באותו בית הספר.

יעקב אשר: לצערי הרב אני אומר את זה, כי חיפה היא ברוך ה' עיר שמשופעת גם בשטחים, שטחים ציבוריים.

יעקב אשר: אני אשמח לשמוע את דעת מהנדס העיר שהבאתם אותו לפה, כדי לדעת כמה מאמצים אתם עושים.

יעקב אשר: לך אני רוצה לומר דבר אחד: עוד לא ראיתי דיון כל כך מורכב וכל כך מקצועי שצריך לדבר בו בעצם גם על חינוך, ונמצאת פה מנהלת החינוך, אבל צריך לדבר פה גם על קרקע, גם על דברים אחרים בתוך מנהל החינוך, וההרכב שמגיע מטעם עירית חיפה זה אישה אחת שאחראית על החינוך, וכבודה במקומה מונח, אני מעריך אותה מאוד, למרות שאינני מכיר, ושני יועצים של ראש העיר – יועץ פוליטי ויועץ תקשורת, איך למכור את זה לחרדים.

יעקב אשר: אני לא ראיתי מציאות של עיר שבה, עם 500-400 תלמידים במצב כזה, ולא מגיעה עם מהנדס העיר, עם האחראי על ההקצאות, עם כאלה שבודקים איפה יש אפשרות לבנות בבית הספר במקום כזה או אחר.

יעקב אשר: זה פשוט פוליטי לחלוטין, מתחילתו ועד סופו.

יעקב אשר: ופה מדובר על ילדים, שאי אפשר לומר שזה פוליטי.

יעקב אשר: זו לא בעיה שנולדה אתמול ולא שלשום.

יעקב אשר: היא כבר הולכת כחוט השני, למרות שכאשר הייתי איש "דגל התורה" הייתי יותר קרוב לעירי עם הבעיות של עירי – ושם אפשר היה לראות את המצוקה במקומות מסוימים, ואפשר לראות גם היום אבל אפשר לראות בחתך, ולא כמשהו מכוון על ציבור מסוים.

יעקב אשר: אבל הדבר הזה מתנהל שנים.

יעקב אשר: אני אישית מעתי ממצנע, כשהייתי חבר בוועדת החינוך והוא היה היושב ראש, שהוא עמד להסדיר את בית הספר הזה.

יעקב אשר: אני שואל פה את גאנדי ממשרד החינוך, אני יודע שברגע שמגיעה אליו בקשה עם קרקע, הוא לא חושב עשר פעמים איך ללכת ולמצוא את הפתרון שלה קדימה.

יעקב אשר: האם הוגשה בקשה על ידי עירית חיפה לבית הספר הזה?

יעקב אשר: האם הוגשה בקשה לפרוגרמה, להכרה בצורך?

יעקב מרגי: אומרים לך שהוא לא אחראי עליהם.

יעקב אשר: אני מדבר על גנאדי.

יעקב אשר: אני רוצה שהוא יענה לי.

יעקב מרגי: הוא עשה לך מראש "לא", כי ראש העיר - - -

יעקב אשר: זאת אומרת, חברים יקרים, 15-14 שנה מתנהלת תביעה פשוטה, אלמנטרית, של חינוך ילדים במקום סביר, סביר, לא במקום מפואר כמו בבתי ספר אחרים.

יעקב אשר: לא כמו הבייביז של ראש העיר.

יעקב אשר: היה פה דיון קודם במצוקה של הערים הערביות.

יעקב אשר: היה דיון קשה בהרבה מקומות.

יעקב אשר: על חיפה לא היתה כזו זעקה, אדוני.

יעקב אשר: בחיפה לא היתה כזו זעקה, אדוני, כשיש בעיות אובייקטיביות במגזר הערבי – כשיש בעיות לא היתה זעקה מחיפה.

יעקב אשר: ברור דבר אחד – שיש פה התנהלות אנטי חרדית שבאה לנסות ולהצר את צעדיהם של ההורים האלה, ולא יעזור לאף אחד.

יעקב אשר: אבל לא יכול להיות שהמדינה ומשרד החינוך, ומנכ"לית משרד החינוך יתנו יד לעוולה מסוג כזה.

יעקב אשר: אני רוצה לומר עוד דבר – יונה יהב הוא איש עתיר זכויות.

יעקב אשר: הכרתי אותו ואני מכיר אותו אישית הרבה שנים.

יעקב אשר: הוא עשה הרבה דברים טובים וגדולים.

יעקב אשר: הדבר הזה, הוירוס הזה שיש לו נגד האוכלוסייה החרדית שאם הוא כבר עושה לאחרונה דברים טובים לאוכלוסייה הזו זה רק במסגרת "יכה יוסי את יוסי", רק במסגרת שלהגיד שמישהו בא בביקורת הוא יקבל ומי שלא בא בביקורת לא יקבל – ראה עניין החוף השקט שדיבר עליו גפני.

יעקב אשר: כל כך מוזר, כל כך מצחיק, אנשי התקשורת של ראש העיר.

יעקב אשר: אתם יודעים מי נאבק לו לחתוך את החוף הזה לחצי.

יעקב אשר: אתם מתנהלים נגד הציבור החרדי, ואני רוצה לומר לכם, אנשי התקשורת, מאוד מעניין אותי לשמוע את הגברת מהפדגוגיה, פחות את אנשי התקשורת, אבל אדוני, נמרוד, יועץ ראש העיר, ואדוני, ביכלר, יועץ לענייני חרדים.

יעקב אשר: הנה, אנחנו חרדים, תייעץ לנו.

יעקב אשר: אתם לא הייתם מוכנים שהילדים שלכם ילמדו שם.

יעקב אשר: יום אחד לא הייתם מסכימים.

יעקב אשר: ולא היית גם שותק, אני מכיר אותך שלא היית שותק.

יעקב אשר: אז איך אתם נותנים לדבר הזה לקרות?

יעקב אשר: איך אתם עומדים מנגד ומייעצים לראש העיר?

<קריאה: - - -

יעקב מרגי: - - - הוא לא פנה אליך.

יעקב אשר: אני כן פונה אליו, ולא איכפת לי שהוא יענה.

יעקב אשר: אבל איך אתם לא מתביישים?

יעקב אשר: איך ראש עיר בגיל כזה, עם ותק כזה, איש ציבור כזה מוכן להסתובב עם כתם כזה כל חייו, וכשכמה יועצים רוצים להתפרנס על חשבון העניין הזה?

יעקב אשר: בושה.

אורי מקלב: קודם כל אני מודה לך, אדוני היושב ראש, על קיום הישיבה הזו בתקופת הפגרה, וזה גם נעשה על ציר של פתיחת שנת הלימודים.

אורי מקלב: אני סמוך ובטוח שהיית מקיים את הדיון הזה על כל בית ספר אחר בכל הארץ מכל מגזר, על אף שאני לא יכול להגיד שיש עוד מקום כזה.

אורי מקלב: אני בטוח שמקום כזה אין בכל הארץ, בתנאים האלה, ולאורך כל כך הרבה שנים.

יעקב מרגי: - - - אחד של מעיין החינוך התורני, כשאני ירדתי במדרגות קיבלתי סחרחורת.

יעקב מרגי: מאז הפסקתי לבקר שם.

יעקב מרגי: אבל שם - - -

אורי מקלב: אבל שם מצאו פתרונות.

יעקב מרגי: היו שם בעיות אובייקטיביות, וחלקן – לא אובייקטיביות.

אורי מקלב: לאורך כל כך הרבה שנים, ולאור ההבטחות, אז קשה להגיד כאן שזה נושא מקצועי כאן, במיוחד בעיר חיפה שהיא לא איזה יישוב זנוח בדרום, יישוב בדואי עם קשיים שאין לו מגרשים.

אורי מקלב: היו פתרונות.

אורי מקלב: לקחו את הפתרונות האלה, נישלו מהפתרונות האלה.

אורי מקלב: איך אפשר להגיד על ההתמודדות עם הנושא הזה שהיא התמודדות מקצועית?

אורי מקלב: נושא החינוך זו המחויבות הראשונה שיש לכל ראש רשות.

אורי מקלב: לנו ולכל ראש רשות.

אורי מקלב: אנחנו שמים בסדר עדיפות אצלנו, בראש סדר העדיפות את הנושא החינוכי.

אורי מקלב: בעניין הזה אנחנו לא רק על ציר רגיל של פתיחת שנת הלימודים, אלא על ציר רגיל של כל השנה.

אורי מקלב: לבוא ולהגיד במקרה הזה שיש כאן בעיה של התמודדות, ולהציג מצג שיש כל פעם תירוץ אחר מדוע לא מוצאים פתרונות?

אורי מקלב: מה עונים להורים?

אורי מקלב: איך יכול להיות שילדים יכולים ללמוד בתנאים אלה ואיך הורים יכולים לשלוח לבית ספר כזה שהוא באמת מסכן אותם, גם לימודית וגם בטיחותית?

אורי מקלב: ממה נפשך?

אורי מקלב: אם הנושא הוא של התמודדות מקצועית, שראש העיר לא יודע להתמודד מקצועית, אז זה כשל, כשל מתמשך של הרשות, של ראש העיר שלא יודע להתמודד עם בעיה כזו אקוטית לאורך כל השנים.

אורי מקלב: אבל אני לא חושב שיש מישהו מקצועי, מישהו שיש לו עין רגישה – או עין רגילה, לראות שההתנכלות כאן – המצב של בית הספר זה לא בגלל חוסר היכולת, חוסר היכולת התקציבית או המעשית להתמודד עם זה.

אורי מקלב: יש כאן התנכלות, ובודדים המקרים האלה - התנכלות מגזרית מאוד, מכוונת מאוד, שנעשית באופן תמידי ולאורך זמן.

אורי מקלב: מעטים הם המקרים שאנחנו מאשימים ראש רשות באופן בוטה כזה.

אורי מקלב: המקרה הזה הוא אות קין אמיתי של אפליה, אפליה מגזרית, של רשעות, של התנכרות לילדים והתנכרות להורים.

אורי מקלב: אדוני היושב ראש, זה לא ציבור חרדי קלאסי רגיל שאפשר להתנכל לו.

אורי מקלב: אתה רואה את ההורים כאן, הם אומרים לך מאיפה הם – אין לך מחויבות סתם, לתושבים?

אורי מקלב: מותר להכות את החרדים, אפשר להפלות אותם, אבל ציבור רגיל, התחייבת להם בתור ראש עיר.

אורי מקלב: אני לא מדבר כאן על לקחת מגזר שלם שתמך בך וככה אתה בוגד בציבור הזה.

אורי מקלב: התחייבת לכך, תמכו בך, וככה אתה בוגד?

אורי מקלב: זה לא מגזר מסוים, צף לכאן.

אורי מקלב: אדוני היושב ראש, אפליה כללית בציבור חרדי, כשהם מסכנים, גם בית ספר "נתיבות" שההתמודדות היא הרבה יותר קשה, האורך רוח, היכולת של ההורים הרבה יותר קשה מהורים אחרים, מטבע הדברים.

אורי מקלב: אנחנו מדברים כאן על קרית שמואל בעיר חיפה, שיכולה להתמודד.

אורי מקלב: לקחת את הדבר הזה ולהפוך אותו לנושא פוליטי, לקחת את הנושא של הילדים, הגב של הילדים, להתנכל להם פוליטית.

אורי מקלב: איפה נשמע דבר כזה?

אורי מקלב: אנחנו מגינים פה על ראשי הערים.

אורי מקלב: אנחנו גם חושבים שצריך לתת להם סמכויות.

אורי מקלב: אני אומר גם להורים – המקרה של ראש עירית חיפה בנושא הזה זה או שזה אומר שאסור לתת לראש רשות כאלה סמכויות, כי אנחנו נותנים להם סמכויות כי אנחנו חושבים שהם רוצים להוביל את הילדים בצורה מקצועית.

אורי מקלב: תהליך כזה, מהלך כזה, מראה שיש כאן חוסר מקצועיות.

אורי מקלב: איך אנחנו יכולים לתת לראש העיר לעמוד בראש רשות, באחריות על ילדים, על חינוך של ילדים, אם זו ההתנהלות שלו וזו צורת ההתמודדות שלו?

אורי מקלב: תודה רבה.

יעקב מרגי: אמרתי לכם בתחילת הדיון שראש העיר כתב לי הוא אינו אחראי על בית הספר הזה.

יעקב מרגי: אז אמרתי – אולי אני לא מכיר את החוקים, אולי כל הרזומה שלי לא שווה כלום.

יעקב מרגי: כתבתי מכתב למנכ"לית משרד החינוך יחד עם הגב' דורית מורג, שהיא יועצת משפטית.

יעקב מרגי: שאלתי שאלה פשוטה, על פי דבריו של ראש העיר: האם תשובתו של ראש העיר עולה בקנה אחד עם חוק חינוך חובה במדינת ישראל.

יעקב מרגי: התשובה היא חד משמעית: לא.

יעקב מרגי: חד משמעית, האחריות על חינוך ילדי חיפה רובצת על רשות החינוך המקומית.

יעקב מרגי: חשוב שתקשיבי לי, גב' אילנה.

יעקב מרגי: כרשות חינוך מקומית – אתם יודעים מה זו רשות חינוך מקומית?

יעקב מרגי: זו האצלת סמכויות של שר החינוך לראש העיר.

יעקב מרגי: הוא שר החינוך.

יעקב מרגי: תארו לכם שמשרד החינוך יגיד: סליחה, אני שר החינוך של הממלכה, מהיום – רק הממלכה, רק הממלכתי.

יעקב מרגי: הרי זה לא היה עובר.

יעקב מרגי: אז אם מישהו דאג לאור תשובתו של ראש העיר, האמנם, אז אני אומר לכם – לא.

יעקב מרגי: הוא חייב, על פי חוק.

יעקב מרגי: הסמכות מוקנית לו.

יעקב מרגי: אני, בדיון אחר עם רשות אחרת ששם סברתי שראש הרשות כשל, אמרתי - אולי נפתח מנגנון מקביל לוועדה קרואה, נשלול סמכויות.

יעקב מרגי: נשלול סמכויות חינוך לרשות שכשלה בתחום החינוך.

יעקב מרגי: כמו שכאשר יש עיריה שכשלה מוניציפאלית ממנים לה ועדה קרואה, אולי נעשה רשות חינוך קרואה.

יעקב מרגי: אבל כשאני מחזיק את הגרף פה שהגישו לי של בתי הספר בקרית שמואל, פר מטראז' – שמע את זה, גנאדי – מטר מרובע כלפי בית ספר - - -

<קריאה: אפשר לראות את זה במצגת.

יעקב מרגי: אז תקשיבו טוב: אהרון הרא"ה, בנים, ממלכתי דתי – 8,320 מ"ר ל-318 תלמידים.

יעקב מרגי: אהרון הרא"ה בנות יסודי, גם ממלכתי דתי כנראה – 5,594 מ"ר' ל-354 תלמידים.

יעקב מרגי: פרחי אהרון, חטיבת ביניים – 2,493 מ"ר ל-164 תלמידים.

יעקב מרגי: תיכון עירוני ב' – 6,108 מ"ר ל-133 תלמידים.

יעקב מרגי: חב"ד – שאני נוטה להאמין שזה הממלכתי שלהם – 19,291 מ"ר – ואני אומר שכך צריך להיות – ל-710 תלמידים.

יעקב מרגי: נתיבות משה – 850 מ' ל-420 תלמידים.

יעקב מרגי: רבותי, זה זועק לשמים.

יעקב מרגי: בית הספר היחיד החרדי מתוך הגלריה הזו – זה נתיבות משה.

יעקב מרגי: אני בדרך כלל איש של מספרים וסטטיסטיקות.

יעקב מרגי: המסקנה ברורה וזועקת, למרות שאני לא יכול לצעוק כמו חבר הכנסת גפני או חבר הכנסת יעקב אשר שלא חס על גרונו ועל מיתרי קולו, וחבר הכנסת מקבל – אבל המסקנה המתבקשת, ולא צריך להיות חד ראייה או חד חושים כדי להבין שיש פה פגיעה מכוונת.

יעקב מרגי: שמעתי התייחסות מאחד ההורים שאמר – ברגע שהוא ראה שהרי מה לעשות?

יעקב מרגי: אנחנו יכולים לפלח נתונים בקלפי לפי שכונות.

יעקב מרגי: יש תוכנות שאפילו מגיעות לפילוח לפי בלוק.

יעקב מרגי: תארו לכם שראש העיר היה יושב ברמה כזו מכוונת ואומר – הבניין הזה תמך בי, נפנה לו אשפה פעמיים בשבוע, ולא – תחכו.

יעקב מרגי: אני לא רוצה לחשוב שזה הולך לשם.

יעקב מרגי: אני מודה לכם, נציגי העיר חיפה, ובמיוחד לך, גברתי, אתך נתחיל.

יעקב מרגי: אני רוצה לדעת איך אתם מתמודדים עם הנתונים האלה.

<אילנה טרוק: קודם כל – כל הנתונים שהוצגו נכונים.

<אילנה טרוק: אין פה נתון אחד שהוא לא נכון ולא מדויק.

<אילנה טרוק: אני רוצה להגיד לכם שברמה האישית אני יושבת פה ובחיים שלי לא הייתי בדיון שהוא כל כך לא מכבד את הצד השני.

<אילנה טרוק: לא עולה בדעתי לרגע אחד שלא לכבד פה מישהו שיושב פה, ולקיים אתו דיון.

<אילנה טרוק: היתה פה השתלחות כל כך לא מכבדת.

<אילנה טרוק: פשוט קשה לי לקום מהמקום הזה ולהתקדם הלאה.

יעקב מרגי: אז בואי אני אעזור לך.

יעקב מרגי: אל"ף, ההשתלחות היא לא בכם ברמה האישית.

יעקב מרגי: ההפך – אמרתי שאני מודה לכם שהגעתם, כי זה לא חכמה לשלוח אתכם.

יעקב מרגי: מי שהיה צריך להיות פה זה ראש העיר.

<אילנה טרוק: לא, אני - - -

יעקב מרגי: רגע, תני לי.

יעקב מרגי: תני לי.

יעקב מרגי: הדינמיקה של ועדות הכנסת, מה לעשות?

יעקב מרגי: - - - ההשתלחות היא לא השתלחות בך, או בו, או בו.

יעקב מרגי: נכון, כל אחד והסגנון שלו, כל אחד והטונים שלו, ואני אמרתי, אמרתי בתחילת הדיון שאשתדל לא להרים את הטונים, למרות שיש לי נטייה כזו כשזה זועק לשמים.

אורי מקלב: - - - איך אתם יכולים להגיד השתלחות?

יעקב אשר: את נותנת כיסוי פדגוגי?

יעקב אשר: זה פשע.

יעקב אשר: אין לך את האומץ לקום ולהגיד – זה לא מקובל עלי?

יעקב מרגי: אל תפריעו לי.

יעקב מרגי: אני אתן לך למחות, תן לי לדבר.

יעקב מרגי: אני רוצה למצוא פתרונות היום.

יעקב מרגי: תקשיבי, זו הדינמיקה בוועדות הכנסת.

יעקב מרגי: אנחנו לא מחלקים ציונים לאף אחד.

יעקב אשר: במועצת חיפה הכל שקט.

יעקב אשר: הכל שקט.

יעקב מרגי: אל תקשו עלי, אני לא יכול להתנסח עם הפרעות.

יעקב מרגי: אל תיקחי את זה ברמה האישית.

יעקב מרגי: זה הדיון ה-268 בשנה ושלושה חודשים.

יעקב מרגי: זה לא ברמה האישית.

יעקב מרגי: ההפך, אני עומד פה כדי להגן על כבודם של כל מי שהגיע וטרח, והכבוד מגיע לכל מי שהגיע וטרח, כי הוא תורם לדיון.

יעקב מרגי: יש פה בעיה זועקת.

יעקב מרגי: הם לא זעקו ולא השתלחו.

יעקב מרגי: זה מה שבאתי להגיד.

יעקב מרגי: זו לא השתלחות.

יעקב מרגי: זו השתלחות כלפי המציאות, ואת בעצמך אמרת – כל הנתונים פה הם נכונים.

יעקב מרגי: לא נוח היה לשבת פה, אם הייתי במצב שלך, אבל אל תיקחי את זה לשם, זו לא השתלחות ברמה האישית.

יעקב מרגי: היה לי חשוב מעמדה של הכנסת ו - - -

יעקב אשר: - - -

יעקב מרגי: אל תפריע לי אדוני.

יעקב מרגי: היה חשוב לי מעמדה של הכנסת, כי זה דיון משודר, והדברים נרשמים בפרוטוקול.

יעקב מרגי: לא היתה כאן השתלחות.

יעקב מרגי: תאמיני לי.

<אילנה טרוק: אכן, כבודה של הכנסת - - -

יעקב מרגי: אני אגן על זכותך לדבר ולהתבטא.

יעקב מרגי: קצת איפוק, אורי ויעקב.

אורי מקלב: היא שליחה של מישהו שלא ראוי להיות איש ציבור.

יעקב מרגי: אבל לא היא הכתובת.

<אילנה טרוק: שאלתי שאלה – מהי שאלתכם המקצועית אלי.

יעקב מרגי: אני מודה לעוזר ראש העיר על העצה שהוא נתן לך.

יעקב מרגי: אני עכשיו שואל אותך שאלות:

יעקב מרגי: האם את חושבת שאת אחראית כראשת מערכת החינוך, התרבות והספורט בעירית חיפה על הילדים שלומדים במערכת החינוך בקרית שמואל בבית הספר נתיבות משה?

<אילנה טרוק: בהחלט כן.

<אילנה טרוק: עכשיו מכאן אני אענה.

יעקב מרגי: יפה.

יעקב מרגי: עכשיו אני אמשיך לשאול.

יעקב מרגי: מאחר ונתן לי - - - רצית לתת לי - - - בעדינות, וזה, אבל כנראה יועץ פוליטי בפוליטיקה לא מבין משהו.

<קריאות: - - -

יעקב מרגי: את לא עונה לאף אחד, רק לי.

יעקב מרגי: מאחר ואת כבדת אותי וביקשת לשאול את השאלות, אני אשאל אותך את השאלות מרגע זה.

יעקב מרגי: נתתי לך את הזכות, כנראה יש יועצים שחשבו אחרת.

יעקב מרגי: אז תקשיבי טוב טוב.

יעקב מרגי: מהרגע שאת אומרת שאת אחראית על המערכת חינוך הזו – למה את לא מוציאה צו סגירה לבית הספר נתיבות משה, בתנאים שהילדים האלה נמצאים?

<אילנה טרוק: משתי סיבות.

<אילנה טרוק: הראשונה, אם הייתי מתייחסת רק לילדי חיפה, למספר הילדים שלומדים שם והם ילדי חיפה, קרית שמואל עבורי זה חיפה - - -

יעקב מרגי: הנתון שנתתי הוא נכון?

<אילנה טרוק: הוא מדויק.

<אילנה טרוק: אמרתי – כל הנתונים מדויקים.

יעקב מרגי: חבל שאני לא יודע מי זו שאמרה מעירית חיפה ש "זה לא נוגע לנו כי רוב התלמידים לא מחיפה".

<אילנה טרוק: 40% הם אינם תושבים.

<קריאה: לא נכון.

יעקב מרגי: סליחה, אל תפריעו.

<אילנה טרוק: אם העברתי, ולא היתה תלונה, אני זו שחתמתי על ההעברה הכספית בהתאם לחוק נהרי, והעברתי ל-257 תלמידים, והם אמרו 420, תעשה - - -

יעקב מרגי: 304 הם אמרו.

<אילנה טרוק: אנחנו העברנו לפי 250.

יעקב מרגי: צריך לבדוק.

יעקב מרגי: זה נתון שצריך להיבדק.

אורי מקלב: זה שנים קודמות.

יעקב אשר: - - -

<קריאות: - - -

אורי מקלב: זה בטח שנים קודמות.

אורי מקלב: אני לא מחיפה, ואני יודע.

יעקב אשר: - - -

יעקב מרגי: רגע, על איזו שנה את מדברת?

<קריאה: תשע"ו.

<אילנה טרוק: - - - אחרי שלפיד עצר את זה זה חודש.

<אילנה טרוק: העברנו על 257 מתוך 420.

יעקב אשר: זה הופסק לפני שלפיד הגיע.

<אילנה טרוק: אבל הוחזר, ואנחנו העברנו.

<אילנה טרוק: העברנו 257 אלף שקל, אני חתמתי עליהם.

<אילנה טרוק: אני אומרת רק נתונים מדויקים ולא אקח על עצמי שום שאיננו מדויק, גם אם הוא לא יהיה לי נעים, על זה אני מתחייבת.

<אילנה טרוק: 257 תלמידים - - -

יעקב מרגי: זה החלק הארי.

<אילנה טרוק: נכון, אבל אם לא הייתי לוקחת על גבי - - -

יעקב מרגי: אני אשאל אותך שאלה - לו יצוייר – כל התלמידים שיוצאים מחיפה ללימודים במסגרות אחרות - - -התייחסות של ראשי הערים המקבלים היתה אותה התייחסות?

<אילנה טרוק: אז אני רוצה להתייחס גם לזה.

<אילנה טרוק: בעיר חיפה אנחנו לא מקבלים בשום צורה ושום דרך בחינוך הכולל ילדים שאינם תושבי העיר ללמוד - -

יעקב מרגי: שאלתי הפוך – ילדים מחיפה שיוצאים החוצה.

<אילנה טרוק: - - בתוך מערכת החינוך העירוני, להוציא ילדי חינוך מיוחד שמהווים 60% מתלמידי החינוך המיוחד ב-11 בתי ספר לחינוך מיוחד.

יעקב מרגי: אל תיטפלי לנתונים הקטנים, את יודעת למה?

<אילנה טרוק: אשמח - - -

יעקב מרגי: רגע, רגע.

יעקב מרגי: לו יצוייר שאני הולך אתך ואמר לך – זה בניגוד לרצוני, לא מקבל מבחוץ, כמו במערכת החינוך.

יעקב מרגי: עדיין הפערים – אם זה במטראז', בהתייחסות – הם זועקים לשמים.

יעקב מרגי: התעלמות מוחלטת.

יעקב מרגי: אני אומר לך, המסקנה היא, יכול להיות שאולי מכאן והלאה תתייחסו אחרת, אבל ההתייחסות היא בהתאם לתשובה שקיבלתי מראש העיר.

<אילנה טרוק: זה הדבר השני שרציתי להגיד.

יעקב מרגי: אני גם לא רוצה ללכת למחלוקת פנימית בתוך המפלגה החרדית בחיפה.

יעקב מרגי: אתה יודע למה?

יעקב מרגי: כי הבעיה היא לא מהקדנציה הזו ולא מהקודמת.

יעקב מרגי: הבעיה היא רחוקה, וחבל להיטפל לפוליטיקות קטנות.

<אילנה טרוק: אז הדבר השני שאני רוצה להגיד, כי אמרתי – לפי הנתונים שלנו, ועליהם העברנו כסף לנתיבות משה – 275 - - - 40% לא לומדים.

<אילנה טרוק: היפותטית והיה ואלה שאינם תושבי חיפה לא היו לומדים פה, אז היה מספיק מקום - - -

יעקב מרגי: אתם מקבלים אגרות חוץ עליהם?

יעקב אשר: - - -

יעקב מרגי: תן לי, רגע.

יעקב מרגי: אתם מקבלים אגרות חוץ?

<אילנה טרוק: הם מקבלים, החינוך העצמאי מקבל.

<אילנה טרוק: חבל לי שמנהל החינוך העצמאי לא נמצא פה כדי לענות יחד אתנו.

<אילנה טרוק: למשרד החינוך יש מנהל חינוך עצמאי, שמו איציק זהבי.

<אילנה טרוק: איציק זהבי היה צריך להתכבד ולשבת פה כדי לענות מהמקום של משרד החינוך ומהמקום של המגבלות שהם שמים עלינו, כרשות.

יעקב מרגי: איזו מגבלה יש לך לתת מרווח מחיה, שטח בניין, ל-254 תלמידים, את יודעת מה?

יעקב מרגי: בדומה למה שנתת לתיכון עירוני ב'?

יעקב מרגי: בדומה למה שנתת לפרחי אהרון, חטיבת ביניים, בדומה למה שנתת לאהרון הרא"ה יסודי?

יעקב מרגי: מה מנע מכם לעשות את זה עד היום?

<אילנה טרוק: זה הדבר השני שאני מנסה להגיע אליו, פשוט, כל הזמן מסיטים אותי לדברים אחרים.

<אילנה טרוק: בית ספר אהרון הרא"ה, עם המטראז' הגדול – מחולק לשני קמפוסים שיש ביניהם מרחק נסיעה – אחד של בנים, אחד של בנות.

יעקב מרגי: תנטרלי את המרחק נסיעה.

יעקב מרגי: את נופלת ל-2 מ' לתלמיד, את יודעת, זה לא קיים בשום מקום.

<אילנה טרוק: תן לי בבקשה להשיב.

<אילנה טרוק: שני בתי הספר האלה נבנו עבור תלמידי קרית שמואל.

<אילנה טרוק: לומדים שם חרד"לים כפי שלומדים בבית ספר נתיבות משה.

<אילנה טרוק: נכנסנו לשם רב, עירית חיפה – אני ממנת אותו.

<אילנה טרוק: עירית חיפה מממנת אותו מכספה.

<אילנה טרוק: אני מזכירה לך שמ-א' עד ו' אנחנו לא מממנים.

יעקב מרגי: אז למה שם זה מתאפשר ובנתיבות משה זה לא מתאפשר?

<אילנה טרוק: כי בית ספר נתיבות משה בחר להיות בית ספר פרטי - -

יעקב מרגי: הוא לא פרטי.

<אילנה טרוק: - - מוכר שאינו רשמי.

יעקב מרגי: החוק נתן מעמד למוכר שאינו רשמי.

<אילנה טרוק: - - -

יעקב מרגי: סליחה.

יעקב מרגי: תקשיבי.

יעקב מרגי: את מתחפרת, וחבל.

יעקב מרגי: אני, בהפסקות שלי מחלץ אותך מאי נעימויות רבות, אני אסביר לך למה.

יעקב מרגי: תקשיבי טוב.

יעקב מרגי: קודם כל אמרתי – ברגע שזה מוכר שאינו רשמי, את יודעת מה ההגדרה של "מוכר"?

<אילנה טרוק: - - - המדינה, לא הרשות.

יעקב מרגי: תקשיבי טוב טוב, וחבל שלא באת – במקום עם יועץ פוליטי, עם יועץ משפטי צמוד אליך.

יעקב מרגי: שתביני טוב על מה את מדברת.

יעקב מרגי: אין חיה כזו "לא מוכר לרשויות".

יעקב מרגי: אין חיה כזו.

יעקב מרגי: אם היתה איזו פרשנות כזו או אחרת בחוק נהרי – זה פטר את הקטע.

יעקב מרגי: בהקצאת שטח?

יעקב מרגי: בבקשה לבינוי?

יעקב מרגי: מנהל בית הספר רוצה להגיש בקשה לבינוי.

יעקב מרגי: - - - להגיש את הבקשה בשמו - - - תקציב מהמדינה.

יעקב מרגי: איך את חושבת שזה יהיה?

יעקב מרגי: איזה רשות - - -את יודעת מה?

יעקב מרגי: קיימנו דיון קודם לזה דיון שאנחנו תובעים מהמדינה - - - סליחה, אתם רוצים להתייעץ ביניכם?

יעקב מרגי: מרוב יועצים?

יעקב מרגי: תקשיבו טוב - בכפרים שאינם מוכרים המדינה משקיעה שם, נותנת פתרונות מחוץ לקופסה.

יעקב מרגי: פה, לא רק שאתם לא נכנסים לתוך הקופסה, אפילו מחוץ לקופסה, שאתם חושבים, חושבים, במחשבה העקומה של העיריה, אתם לא נותנים פתרונות.

יעקב מרגי: אני מבקש, אני מבקש, הגב' אילנה, התשובה היחידה שהיתה יכולה להתקבל פה, וסליחה שאני ישר קופץ לקומה העשירית – התשובה היחידה, אני מקווה שקיבלת מנדט כזה מראש העיר.

יעקב מרגי: נכון, העובדות הן כאלה, בתשע"ז נכנסים לתוכנית הקצאת שטח ובקשה לבינוי, כמתבקש.

יעקב מרגי: זו התשובה היחידה שיכולה להתקבל.

יעקב מרגי: אם לא, אני אבחר את נקודת הסיכום של הדיון הזה.

יעקב מרגי: אם יש לך מה להוסיף, תוסיפי.

<אילנה טרוק: הייתי רוצה לבקש מנמרוד לענות, היות והקצאות שטח, אני מקבלת אותם מהרשות ומשם מתקדמת.

יעקב מרגי: לא ידעתי שההקצאות הן לפי - - - פוליטי, אבל בסדר.

<אילנה טרוק: - - -

יעקב אשר: מהנדס העיר - - -

יעקב מרגי: יועץ ראש העיר, לא? יועץ ראש העיר זה פוליטי.

יעקב מרגי: זו אמירה מאוד בעייתית, אבל לא משנה, אני אתן לך.

<נמרוד שיין: הדיון פה הוא פוליטי, שלא נתבלבל.

יעקב מרגי: כשהדיון הוא על הריאלי בחיפה זה לא פוליטי.

יעקב מרגי: כשהדיון הוא על ילדים חרדים זה פוליטי.

יעקב מרגי: בסדר, אז אנחנו פוליטיים.

יעקב מרגי: מזל שיש את הפוליטיקה, אם לא – היינו נזרקים לעברי פי פחת או מעבר לגדר.

יעקב מרגי: חכמים, היזהרו בדבריכם.

<אילנה טרוק: לא באנו על הריאלי לדיון פה.

אורי מקלב: אל תסתכל עלינו, תסתכל להורים בעיניים, זה לא יהיה פוליטי.

אורי מקלב: 250 הורים חיפאים.

<נמרוד שיין: - - -

אורי מקלב: אתה מתאכזר אליהם, 250 ילדים חיפאים.

אורי מקלב: מתאכזר אליהם יום יום.

אורי מקלב: אתה, כיועץ ראש העיר.

<נמרוד שיין: השאלה אם אנחנו יכולים לנהל את הדיון הזה בנועם.

אורי מקלב: זה הכי נועם שיכול להיות.

יעקב מרגי: אל תחלק ציונים.

יעקב מרגי: מרגע זה – אל תחלק ציונים, תדבר אלי.

יעקב מרגי: אז תתאפק.

יעקב מרגי: מדוע?

יעקב מרגי: מגיע להורים שתתאפק אם לכאורה מישהו נזף בך על המצב העגום של בית הספר.

<נמרוד שיין: אם הוזמנתי לכאן כדי שילקו בי, אני אקבל את זה בהכנעה.

<נמרוד שיין: אם הוזמנתי כאן לנהל דיון אני אשמח לענות על כל שאלה.

יעקב מרגי: בבקשה.

<נמרוד שיין: את הנתונים הציגה הגב' טרוק, ואלה הנתונים לאשורם.

<נמרוד שיין: עיר מתבקשת לנהל את משאביה ונכסיה וכך עושה העיר חיפה.

<נמרוד שיין: משאביה ונכסיה של העיר חיפה יוקדשו לתושבי העיר חיפה.

<נמרוד שיין: אני, כתושב העיר חיפה משלם מסים.

<נמרוד שיין: לא הייתי רוצה לחשוב על זה שהמסים שלי מממנים את תושבי קרית אתא.

<נמרוד שיין: תדאג קרית אתא ותטפל בענייניה.

<נמרוד שיין: חבר הכנסת המכובד, יעקב אשר, באשר לדברים שהעלית – הנוכחות של הנהלת העיר בדיון, צריך לומר שההזמנה לדיון הגיעה לפני יומיים.

<נמרוד שיין: ככל שאנחנו מוצאים בו חשיבות, ראש העיר לא הצליח לפנות את יומנו ולכן הוא שלח אותי.

<נמרוד שיין: צריך לומר גם שאנחנו מנהלים - - -

יעקב מרגי: אתה, אולי, ברמה האישית, יודע על הדיון יומיים אבל אני לא ארד אתך לנתונים.

יעקב מרגי: שמתי לב שאתה אוהב את רמת הדיוק בנתונים, והנימוסים – אז בוא תדייק, בבקשה.

<נמרוד שיין: הורדתי - - -

יעקב מרגי: ברור, ברור.

יעקב מרגי: תשעה באב, גם עומדת לך הזכות להוריד אותה.

<נמרוד שיין: אנחנו לא מנהלים את ענייני העיר בבתי הספר, לא רגילים לעשות את זה, לפחות, בירושלים.

<נמרוד שיין: אנחנו עושים את זה בחיפה, ונשמח בכל עת, וזו גם תגובת ראש העיר אליך, חבר הכנסת מרגי, שאנחנו נשמח בכל עת להיפגש עם הנהלת בית הספר, להכיר את המנהל החדש, להכיר את ועד ההורים ולדון אתם, לנסות להגיע אתם לפתרון בכל עת, כפי שנפגשתי, אגב, עם נציגי ההורים, כשהתקיימה ההפגנה ברחבת העיריה.

<נמרוד שיין: הם עלו אלי, ישבנו ודיברנו.

יעקב מרגי: כפי שאני יודע הבעיה היא לא מהיום וזו לא הקדנציה הראשונה של יונה יהב, ולא עמדה הזכות הזו למנהל בית הספר הקודם שנפגש אתו ונציגי ההורים שנפגשו אתו.

<נמרוד שיין: הסטטוס כרגע הוא כזה – העמותה הגישה בקשה להקים 5 קרוואנים, על כל קרוואן כזה העביר לנו משרד החינוך 70 אלף שקלים.

<קריאה: למה שהילד שלי ילמד בקרוואן?

<נמרוד שיין: נקרא לזה – מבנים יבילים.

יעקב מרגי: סליחה.

יעקב מרגי: תבקש רשות – תדבר.

<נמרוד שיין: אם מותר לי בכל זאת להשיב - - -

יעקב מרגי: בוא נעשה סדר בדיון, מאחר ואנחנו לא נמרח את הדיון הזה ואנחנו רוצים להגיע ליעד – לא מעניין אותי הסטטוס של מנהל בית הספר.

יעקב מרגי: הבקשה של מנהל בית הספר, בצוק העתים הוגשה לך.

יעקב מרגי: אני מצפה מהדיון הזה שאתה תבוא בשם ראש העיר ותגיד לי – אני לוקח את היוזמה להקצות שטח, להגיש בקשה לבית ספר תקין, תקני, בקרית שמואל עבור נתיבות משה.

יעקב מרגי: זו התשובה המתבקשת.

יעקב מרגי: עוד מבנה יביל, עוד איזה כוך, עוד איזה מרפסת, עוד איזה גגון, עוד שירותים שבהם ישחקו ילדים - זה לא יהיה, זה לא יקום.

יעקב מרגי: הנה, אני אומר לכם.

יעקב מרגי: הדוברים אחריכם זה משרד החינוך.

יעקב מרגי: לא יהיה, אני אומר לכם, לא יהיה.

יעקב מרגי: אנחנו נלך עם זה עד תום, בקטע.

<נמרוד שיין: בסדר.

<נמרוד שיין: אני יכול לומר באופן הברור ביותר שלא תהיה אמירה כזו כאן, מצד עירית חיפה.

יעקב מרגי: למה?

<נמרוד שיין: כיוון שאנחנו לא מנהלים את העיר בוועדות הכנסת, אנחנו מנהלים אותה בבניין העיריה.

יעקב מרגי: לא מצאתם לנכון 16 שנים לבנות בית ספר?

<נמרוד שיין: עירית חיפה מנהלת את ענייניה על פי הכללים - - -

יעקב מרגי: תדע לך, לפני שאתה הולך לומר, אתה פורט לי על העצבים, לכן, תחשוב טוב-טוב מה שאתה הולך לומר.

יעקב מרגי: עכשיו תאמר.

<נמרוד שיין: עירית חיפה מנהלת את ענייניה על פי הכללים, ואני מניח שאם היא לא היתה מנהלת את ענייניה על פי הכללים היא היתה מוצאת את עצמה היום בבתי המשפט ולא בוועדת הכנסת.

יעקב מרגי: כמו בבתי הזיקוק, בדיוק אותו הדבר.

אורי מקלב: או בפשרות, מחוץ לבתי המשפט.

<קריאות: - - -

יעקב מרגי: תעצור, תעצור.

יעקב מרגי: אני מצטער לומר, תרומתך לדיון הזה שואפת לאפס.

יעקב מרגי: גב' אילנה לפחות עוד אמרה בשם העיריה שהיא רואה אחריות כראש מערך החינוך בעיריה, על ילדי קרית שמואל.

<נמרוד שיין: זו האמירה ואנחנו - - -

יעקב מרגי: מהרגע הזה אתה לא אומר בדיון הזה שום מילה.

<נמרוד שיין: זה לא דיון.

יעקב מרגי: בסדר, תחליט אתה.

יעקב מרגי: אתה יכול להתכבד, לקום וללכת.

יעקב מרגי: את הדברים שלנו על עירית חיפה אנחנו נאמר.

אורי מקלב: - - - מקיימים אצלכם הסכמים?

אורי מקלב: מה אנחנו יכולים ללמוד מכם חוץ מהתנכלות ואכזריות?

אורי מקלב: מה נלמד מכם?

יעקב אשר: כללים.

יעקב אשר: זה כללים.

אורי מקלב: רק לייסר את השני.

אורי מקלב: ואנחנו לא תרבותיים.

אורי מקלב: אתם מתנהגים ממש בתרבות מול הילדים.

<נמרוד שיין: - - - ראש עיר לא - - - מי שקובע - - -

יעקב מרגי: אני קורא אותך לסדר לפני שאני מוציא אותך.

אורי מקלב: צביעות.

יעקב אשר: אתה לא ראוי.

יעקב אשר: זו לא ועדת משמעת.

<זאב נחמן: הרשו לי, מורי ורבותי, לומר משל קצר ביותר.

<זאב נחמן: אני בטוח שכולם חיים כאן בשלום, בעל ואישה, ואין פה חלילה אף אישה מוכה.

<זאב נחמן: בחיפה מוסדות החינוך הם בבחינת נשים מוכות ולכן - - -

יעקב מרגי: מוסדות החינוך החרדים, או כל מוסדות החינוך?

<זאב נחמן: החרדים.

אורי מקלב: למה לא ילדים מוכים?

<זאב נחמן: לכן ליבי, כראש קהילת בעלז בחיפה יחד עם אנשי קרית שמואל.

<זאב נחמן: אנחנו יחד נשים מוכות מאותו בעל.

<זאב נחמן: ומורי ורבותי – כמה שקרית שמואל מוכה, אנחנו מוכים במכה הרבה יותר חזקה.

<זאב נחמן: אנחנו פשוט מוכים מתוך נקמנות, צרות עין ורשעות.

<זאב נחמן: חז"ל אומרים - - - תרשו לי, שנייה.

יעקב מרגי: משפט אחרון, אין לנו זמן.

<זאב נחמן: חברה קנתה בניין פרטי, השכירה לנו שתי קומות.

<זאב נחמן: עירית חיפה השתמשה בשתי הקומות האלה כמכון לאגרוף ומכון כושר.

<זאב נחמן: הכל היה כשר וישר.

<זאב נחמן: כאשר נודע לראש העיר שחברה חרדית עומדת לקנות את הבניין, ראש העיר בעצמו ניסה בכל דרך לקנות את המבנה, על ידי מנכ"ל העיריה, על ידי מנכ"ל החברה הכלכלית.

יעקב מרגי: תודה.

<זאב נחמן: רגע אחד.

יעקב מרגי: לא, סלח לי.

יעקב מרגי: אני לא צריך עוד ראיות.

יעקב מרגי: רוצה להתרכז בבית הספר בקרית שמואל.

<זאב נחמן: - - - היום, בית ספר שנכנס בעוד שבועיים הוציאו לנו צו איסור עבודה מתוך צרות עין.

<זאב נחמן: 198 בנות עומדות להיזרק לרחוב מבניין פרטי.

<זאב נחמן: מורי ורבותי, זה לא קרית שמואל שמחכים לחסדי העיריה.

<זאב נחמן: בניין פרטי.

<זאב נחמן: איזו התנהגות זו?

<זאב נחמן: אני מוכרח לומר – גברת אילנה קיבלה בשבוע שעבר ביום חמישי מכתב של אימהות.

<זאב נחמן: היא התרגשה בצורה מאוד מאוד מוכבדת.

<זאב נחמן: ראש העיר ושני היועצים פה – אומר לנו נמרוד שיין, הם לא באו לבקש אותנו.

<זאב נחמן: לא באו לבקש.

<זאב נחמן: צריך לבוא לבקש?

<יונתן: אני מבקש לא להזדהות.

<יהודית גידלי: אתה מצולם.

<יונתן: אני הורה של שלושה ילדים בבית הספר, יש לי ברוך ה' שישה ילדים ועוד ירבו, ואני שמח בכך ואני שמח בכך שהציבור הדתי פרה ורב בקרית שמואל.

<יונתן: אני חושב שיש פה ראש עיר שבכוונה תחילה שונא כל דבר שקשור לתורה.

<יונתן: הוא לא מוכן בשום פנים ואופן.

<יונתן: עשינו, הפגנו, אף אחד לא ירד אלינו, הוא ברח ממקום אחר.

<יונתן: אנחנו ציבור בעלי כיפות סרוגות, בעלי כיפות שחורות, רובנו אחרי צבא, אנשים לאומיים.

<יונתן: חס ושלום אין לנו שום דבר נגד אהרון הרא"ה, אנחנו אוהבים את בית הספר אהרון הרא"ה, גם – אבל רוצים גם תלמוד תורה.

<יונתן: זכותנו לתלמוד תורה, זה הדבר היחיד שביקשנו.

<יונתן: אני לא מוכנים יותר, לא יכולים יותר.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: עוד הורה, תחליטו ביניכם.

<גונן חניא: אני רס"ן במילואים.

<גונן חניא: אני חייב להגיד משהו, כמה שיישמע לכם מוזר, לטובת עירית חיפה.

<גונן חניא: הדיון פה הפך להיות בעיני יותר מדי חרדים נגד עירית חיפה.

יעקב מרגי: למרות שעירית חיפה נגד חרדים?

<גונן חניא: שנייה, שנייה.

<גונן חניא: זה הפך להיות קצת דיון פוליטי.

<גונן חניא: אני רק רוצה להגיד לעיריה משהו אחד.

<גונן חניא: רשמתי את הבן שלי אלחנן לכיתה א'.

<גונן חניא: יש לי בן בכיתה א', אלחנן, ינון בכיתה ג', שילת, ילדה עשירה ומקסימה שעולה לכיתה ו', ואוריה שסיים כיתה ח'.

<גונן חניא: כשרשמתי את אלחנן אוריה, שהוא גבר, בא אלי בוכה ואמר לי – אבא, אל תרשום אותו.

<גונן חניא: האמת, אני קצת מתרגש.

<גונן חניא: הייתי לוחם ואיבדתי חיילים, אבל במלחמה הזו, כשזה עם הילדים אני מרגיש כבר- - - שאלתי אותו: אוריה, למה לא לרשום אותו?

<גונן חניא: והוא אומר: אבא, אני סבלתי 8 שנים, אני לא רוצה שהוא יסבול.

<גונן חניא: שאלתי – ממה סבלת?

<גונן חניא: לשמוע שהבן שלך סובל, ועל מה?

<גונן חניא: ובאמת, אין מענה אחר.

<גונן חניא: נניח שסוגרים עכשיו את נתיבות משה.

<גונן חניא: לאן ילכו ה-250?

יעקב מרגי: איפה את גר?

<גונן חניא: קרית שמואל.

<גונן חניא: אהרון הרא"ה – אין להם מקום להחזיק 250.

<גונן חניא: ומותר לנו.

<גונן חניא: כל שכונה שהיא, שיבואו 250 אנשים ויבקשו חינוך מסוים, יגידו להם – לא, תשלחו אותם לחינוך אחר.

<גונן חניא: בתור רואה אחד שמשלם מסים, אחד ששירת בצבא, נלחם מלחמות, אני מרגיש שראש העיר שלי הוא לא ראש העיר שלי.

<גונן חניא: הוא לא רואה את הילדים שלי בתור כאלה שזקוקים וכאלה שמגיע להם משהו.

<גונן חניא: אני לא יודע למה זה מגיע לנו.

<גונן חניא: מה אנחנו מבקשים?

<גונן חניא: ויש שטחים בקרית שמואל.

<גונן חניא: זה לא משהו פוליטי של השנה-שנתיים האחרונות שיש מתח קצת בין הציבור החרדי לעיריה.

יעקב מרגי: אל תהיה תמים.

יעקב מרגי: יש איזו השקפת עולם שאומרת – אם נאפשר תשתיות לציבור החרדי הוא יבוא בהמוניו ויגדל.

יעקב מרגי: אסור הומופוביה, אסור איסלמופוביה, אסור עוד הרבה פוביות.

יעקב מרגי: על חרדופוביה עוד אף אחד לא דיבר.

יעקב מרגי: כנראה שאחד מהמובילים שסובל מהסימפטום הזה זה יונה יהב.

יעקב מרגי: אתה לא חייב להגיב לי, אל תגיב לי, תדבר בסגנון שלך, תמשיך בסגנון שלך.

<גונן חניא: אני לא רוצה לקחת את הדברים - - - אתה דיברת על תמימות?

<גונן חניא: אני אגיד לך את האמת שאני כן תמים.

<גונן חניא: אני מטבעי כן תמים.

<גונן חניא: אני באמת לא מבין למה לילד שלי ולילדה שלי לא מגיע בית ספר כמו לכולם?

<גונן חניא: למה לא מגיע מבנה כמו לכולם?

<גונן חניא: מה עשינו?

<גונן חניא: לא שירתנו?

<גונן חניא: לא שילמנו?

<גונן חניא: למה אנחנו בנים חורגים בחיפה?

<גונן חניא: תגידו, יש מענה אחר?

<גונן חניא: אין מענה אחר.

<גונן חניא: לאן ילכו ה-250?

<גונן חניא: אין מקום אחר, אז אני אקח את הילד שלי לעכו?

<גונן חניא: ושילת, שאמרתי, ילדה כל כך עשירה, יצירתית, היא כבויה במקום הזה.

יעקב מרגי: תודה, מבין אותך.

<נוגה מוסקוביץ: אני נציגת ועד ההורים.

<נוגה מוסקוביץ: אנחנו כבר במשא ומתן מול יונה יהב למעלה מ-8 שנים, אני עוד מוועד ההורים הקודם.

<נוגה מוסקוביץ: היינו בפגישה אחת בלשכת ראש העיר עם ראש העיר, לפני הבחירות האחרונות שהיו.

<נוגה מוסקוביץ: הוא אמר לנו – אם הייתם מהמרים על הסוס הנכון, כבר היה לכם מבנה מזמן.

יעקב מרגי: תודה שאמרת את זה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני לא רציתי להאמין.

יעקב מרגי: מסתבר שאני יותר נאיבי ממך, גונן.

יעקב מרגי: המחוז החרדי, אני רוצה לדעת – החינוך העצמאי כפוף אליכם.

יעקב מרגי: הוא כפוף במסגרת הפיקוח, והכל.

<שוש איפרגן: בהחלט כן.

יעקב מרגי: אתם מכירים את בית הספר נתיבות משה?

יעקב מרגי: מופיע אצלכם?

<שוש איפרגן: בוודאי.

<שוש איפרגן: יש לנו נתונים – יש שם 18 כיתות תקניות שפועלות בבית הספר.

<שוש איפרגן: בית הספר הזה מלמד ליבה, בדיוק על פי דרישות משרד החינוך.

אורי מקלב: מה זה נקרא "תקניות"?

יעקב אשר: מספר תלמידים.

יעקב מרגי: תעשו חשבון של 850 מ"ר, תחלקו את זה ל-18 כיתות ותבינו מה גודל הכיתה.

<שוש איפרגן: - - - על פי הדוח הפדגוגי בית הספר מתנהל בצורה מיטבית, גם מבחינה פדגוגית.

<שוש איפרגן: יש בו את כל מה שצריך בבית ספר.

<שוש איפרגן: יש שם ציוד מלא, יש שם אביזרים ממוחשבים.

<שוש איפרגן: החינוך העצמאי דואג לבית הספר הזה.

<שוש איפרגן: ראשת החינוך דיברה על אגרות לימודי חוץ שמגיעים לבית הספר, מה שעיריה נותנת לבית ספר אחר בית הספר הזה מן הסתם לא מקבל, ולכן יש להניח שהוא מנתב את אותם כספים שהוא מקבל בכדי להגיע לתוצאה הזו.

<שוש איפרגן: בית הספר הזה באמת מתנהל בצורה מיטבית.

יעקב מרגי: פארס, יש את חוק הפיקוח על בתי הספר.

יעקב מרגי: תהיה אובייקטיבי.

יעקב מרגי: אתה מכיר עוד מציאות כזו בחינוך הממלכתי?

<פארס טויל: אני לא אחראי על החינוך הממלכתי, הם לא עוברים הליך רישוי.

יעקב מרגי: אני וחברי ניסינו לחוקק חוק פיקוח על בתי הספר שיחול על הממלכתי.

יעקב מרגי: המדינה קמה על הרגליים האחוריות.

<פארס טויל: מבחינת הנושא של רישוי – למוסד יש רישיון לתשע"ז, אבל כפי שהראו פה - - -

יעקב מרגי: מקובל עליך?

<פארס טויל: אני אגיד ככה – המצב הוא לא טוב.

<פארס טויל: אנחנו עוברים תהליכים, אנחנו נותנים אוויר כדי שהם יעברו.

<פארס טויל: תמיד יש חוות דעת שליליות כאלה ואחרות.

<פארס טויל: נותנים זמן לתקן, תעשה ככה ותוסיף פה ותוסיף שם – ותמיד זה טלאי על טלאי.

יעקב אשר: הוא הולך לקראתנו, לעצום את העיניים ולאשר.

יעקב אשר: אחרת, מה האלטרנטיבה?

יעקב מרגי: אני חושב שהוא בא לקראת עירית חיפה.

<פארס טויל: המצב שם - - -

יעקב אשר: אם אנחנו נפסיק לבקש, אולי יסגרו.

יעקב מרגי: אני רוצה לראות שייסגר בית הספר הזה.

יעקב מרגי: אולי זה הפתרון.

<פארס טויל: משרד הבריאות נתן היום חוות דעת שהיא קשה מאוד.

יעקב מרגי: אם הם משחקים בשירותים מזמן היו צריכים לקבל חוות דעת.

<פארס טויל: גם אם לא תהיה חוות דעת אחרת שתבטל את זה, זה גם ישפיע על רישוי, או אולי על צו סגירה כזה או אחר.

<פארס טויל: ברור שאנחנו נותנים את הזמן, יש פה 420 ילדים.

<פארס טויל: אבל יש שם בעיה.

<פארס טויל: תמיד יש בעיה בנושא של רישוי, בנושא של בדיקות הבטיחותיות והתברואתיות.

יעקב מרגי: גנאדי, אני לא יודע מה לשאול אותך.

יעקב מרגי: אתה מכיר את הבדיחה – רק שיקנה כרטיס?

יעקב מרגי: הם אפילו כרטיס לא רוצים לקנות בפיס.

יעקב מרגי: הוא - - - להגיש את הבקשה, אני לא יכול לבוא אליך בטענה.

יעקב מרגי: אבל זה זועק לשמים, רבותי.

יעקב מרגי: זה הסטנדרטים שאתה בונה בית ספר?

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: ראית בתמונה.

<גנאדי קמנצקי: הסיטואציה קצת מוכרת לי.

<גנאדי קמנצקי: במובן – מה המקום של בית הספר שמייצג מיעוט של אוכלוסייה, כאשר רוב האוכלוסייה היא עם אוריינטציה אחרת.

<גנאדי קמנצקי: אנחנו הכרנו את זה עם ההפוך – אוכלוסייה ממלכתית דתית בתוך עיר חרדית – כמו באלעד.

<גנאדי קמנצקי: למרות שלא היתה בקשה, וזה נראה לי - - - אני זוכר את הקמפוס היפה שהיה נמצא באלעד עוד בימיו של ראש העיריה דאז, צביקה כהן, לממלכתי הדתי.

<גנאדי קמנצקי: קמפוס יפהפה.

<גנאדי קמנצקי: אני חושב שזה מקרה חריג, ואנחנו נקיים ישיבה עם העיריה.

<גנאדי קמנצקי: יש לנו דווקא נכסים טובים ושיתוף פעולה מלא.

<גנאדי קמנצקי: המקרה לא היה מוכר לנו.

<גנאדי קמנצקי: אנחנו נקיים ישיבה ונחשוב בראייה הממלכתית מה אפשר לעשות.

יעקב מרגי: אני אומר לך - מאחר וייחסו לנו דיון פוליטי, אני מרגע זה הולך לקחת את זה במישור הפוליטי.

יעקב מרגי: אני אתפוס את השרים הנוגעים בדבר, ונציגי המשרדים - ואני אומר לך, אני לוקח את זה פוליטי.

יעקב מרגי: אם לראש המפלגה שלי יש יחסים טובים עם גזבר עירית חיפה, זה ייפסק.

יעקב מרגי: אני הולך לדרוש ממנו חד משמעית, עד שבית הספר הזה לא תיבנה, אני אבקש שהממשלה תתייחס לעירית חיפה כאל בת חורגת, לפחות כמו שהוא מתייחס לבית הספר נתיבות משה בקרית שמואל, התייחסות מבישה, מבזה.

יעקב מרגי: קח את זה לראש העיר, אני ציפיתי למשהו אחר.

יעקב מרגי: ציפיתי שתהיו היום אנשי בשורה, אבל האגו שלכם כנראה גובר על הכל.

יעקב מרגי: הסיכום של הדיון הוא זה – אני בוש ונכלם מההתייחסות של עירית חיפה לבעיה הכואבת הזו שנקראת בית הספר נתיבות משה.

יעקב מרגי: חבר מועצת העיר, בבקשה.

<מיכאל אלפר: אני חבר מועצת העיר חיפה.

<מיכאל אלפר: האמת היא שאני מתרגש לדבר כאן, אדוני היושב ראש.

<מיכאל אלפר: הדיון הזה מרגש אותי כי המציאות שבה אנחנו רואים את ההורים של הילדים שבאו לפה, וטרחו, והם אנשים עסוקים, ביטלו יום עבודה כדי להגיע להפגנה שחשבו שזה מה שאולי יעורר את האנשים.

<מיכאל אלפר: אני הגעתי לאותה הפגנה.

<מיכאל אלפר: בכיתי לראות את ההורים מגיעים עם הילדים.

<מיכאל אלפר: אני גם יודע איך זה נראה בית הספר, אני יודע באיזה תנאים הם לומדים.

<מיכאל אלפר: זה קורע לב, זה קורע לב.

<מיכאל אלפר: אילנה פה היא די חדשה - - -

יעקב מרגי: אתה בקואליציה או באופוזיציה?

<<מיכאל אלפר: > זה לא רלבנטי.

יעקב מרגי: אני שואל, תענה לי.

<מיכאל אלפר: אנחנו בקואליציה.

<מיכאל אלפר: 10 שנים הנושא הזה נמצא על השולחן.

<מיכאל אלפר: לפני 7 וחצי שנים נכנסתי לתפקיד, נלקחה אז קרקע שהקצה מצנע לטובת בית הספר.

<מיכאל אלפר: גפני היה אין ספור פעמים בחיפה.

<מיכאל אלפר: כל שיחה אתו בתחילת הקדנציה התחילה בקרית שמואל.

<מיכאל אלפר: כשקיבלנו יבילים לבית ספר בנווה שאנן הוא אמר לי – קודם קרית שמואל, הם עדיפים, אתם תסתדרו בכל מקרה.

<מיכאל אלפר: למדנו בדירות מגורים ואת הקרוואנים הוא רצה שנביא לקרית שמואל.

<מיכאל אלפר: היה סיכום עם ראש העיר, היתה שותפה ראש מנהל החינוך דאז, רחל מתוקי, שהיום היא מנהלת המחוז מטעם משרד החינוך, שחרדה מהמצב שקורה בקרית שמואל.

<מיכאל אלפר: בשיחות אתי היא אומרת – אני חסרת יכולת להשפיע על העניין, זה שייך למחוז, זה שייך לעיריה, מה שקורה שם לא מסתבר, לא עולה על הדעת.

<מיכאל אלפר: אנחנו הגענו לסיכום עם ראש העיר.

<מיכאל אלפר: יש סיכום פגישה שאומר – תוקצה קרקע סמוך לבית הספר, שעליה יונחו 5 מבנים יבילים.

<מיכאל אלפר: במקביל, כשתסתיים הבנייה של בית הספר אהרון הרא"ה, שנבנה על קרקע ששייכת לנתיבות משה, כמו שאמרתי קודם, הילדים של נתיבות משה ייכנסו למבנה שאותו ישאירו הבנים של אהרון הרא"ה שיעזבו למבנה החדש.

<מיכאל אלפר: הבנייה של בית הספר אהרון הרא"ה נסתיימה.

<מיכאל אלפר: הייתי שותף, אני דירקטור בחברת יפה-נוף.

<מיכאל אלפר: עזרתי להם לסיים את הבנייה כי ראיתי לנגד עיניי את המבנה שיתפנה - - -

יעקב מרגי: בין היתר, ראית.

<מיכאל אלפר: בין היתר.

<מיכאל אלפר: וכפתרון ביניים הוצעה אותה קרקע למבנים יבילים.

<מיכאל אלפר: הבנייה הסתיימה, מבנים יבילים לא הנחנו כי הקשיים שהוצבו בפנינו היו בלתי אפשריים.

<מיכאל אלפר: לא היה אפשר לעבור אותם.

<מיכאל אלפר: נמרוד היה שותף לישיבות.

<מיכאל אלפר: כל פעם מחדש הגעתי עם המסמך, שילמנו אותו, רתמנו אנשים שישלמו תכנון כזה ותכנון אחר, העיקר לרצות את מי שצריך, וכשהגענו התברר שזה לא בסדר, וזה לא בסדר, וזה לא בסדר, תחזור, ותלך ותבוא.

<מיכאל אלפר: בינתיים הבנייה הסתיימה אז חיכינו לאותו מבנה שיתפנה, שאליו ניכנס.

<מיכאל אלפר: לקחו את בית ספר הבנות, פיצלו אותו לשני מבנים.

<מיכאל אלפר: המנהלת אומרת לי בשיחה ב-9 בערב: אין לי בעיה, קחו את הבנות, תחזירו אותן לשם כי פדגוגית לא נכון לי להתנהל בשני מבנים.

<מיכאל אלפר: הבטיחו לכם אותו, שיתנו לכם אותו, אני לא יכולה לתת.

<מיכאל אלפר: ישבתי אצל ראש העיר ואמרתי לו – סיכמנו סיכום שאתה נותן לי, ואני מראה לו שמספר התלמידים קטן, אז הוא אומר לי: לא, אתה לא מבין בנתונים, מספר התלמידים גדל.

<מיכאל אלפר: אמרתי לו – יש לי רעיון.

<מיכאל אלפר: למבנה שהבנים השאירו מגיע חיזוק.

<מיכאל אלפר: נגיש עליו בקשה לחיזוק, נוסיף עליו 2.5 קומות ואת הבנות נעביר למבנה הזה.

<מיכאל אלפר: אנחנו ניקח את המבנה העוד יותר ישן, והעוד יותר קטן.

<מיכאל אלפר: הוא אמר – בסדר.

<מיכאל אלפר: הלכתי לחברת יפה נוף והתברר שיש תוכנית כזו שנעשתה על ידי משרד אדריכלים.

<מיכאל אלפר: משרד החינוך זימן את התכנון הזה.

<מיכאל אלפר: גם זה לא קודם.

<מיכאל אלפר: עירית חיפה היא עיריה עם מסוגלות בלתי ניתנת ל - - -.

<מיכאל אלפר: בנתה איצטדיון - - -

יעקב אשר: סליחה שאני מפריע – יש היום מבנים ריקים בשכונה?

<מיכאל אלפר: כן.

יעקב אשר: אפשר לציין בפנינו שמשרד החינוך יבדוק את זה?

<מיכאל אלפר: יש מבנים שניתנו לפיס.

<מיכאל אלפר: באין כיתות לילדים לוקחים מבני פיס ריקים ומחלקים אותם לכיתות.

<מיכאל אלפר: לא הגשנו בקשה ליבילים, אנחנו לא רוצים יבילים.

<מיכאל אלפר: הגשנו בקשה למגרש שבתב"ע הוא הועבר.

<מיכאל אלפר: זה אתר בנייה ציבורי.

<מיכאל אלפר: אנחנו רוצים שיקצו אותו ומשרד החינוך יתקצב עליו בנייה.

<מיכאל אלפר: אנחנו לא רוצים יבילים, אין לנו יכולת ליבילים, אין צורך ביבילים כשיש קרקע זמינה.

<מיכאל אלפר: באהרון הרא"ה – אני רוצה לפתוח פה משהו שנאמר קודם על מספר הילדים– 81% מהילדים הם ילדי חיפה.

<מיכאל אלפר: באהרון הרא"ה יש יותר ילדים שהם תושבי קרית אתא מאשר בנתיבות משה.

<אילנה טרוק: חד משמעי לא נכון.

<מיכאל אלפר: אולי טעיתי – תבדקי את זה.

<מיכאל אלפר: אם טעיתי בין אהרון הרא"ה ובין פרחי אהרון – תבדקי.

<מיכאל אלפר: זה לא רלבנטי.

<מיכאל אלפר: מספיק שיש כמות כזו של ילדים מחיפה, אי אפשר להתאכזר לילדים.

<מיכאל אלפר: אי אפשר לעשוק מהם את הילדות שלהם.

<מיכאל אלפר: זה לא מתאים לנו, אנחנו לא יכולים לעשות את זה.

<מיכאל אלפר: אתה, שאתה יושב פה, ואתה מייעץ - - - זה פשע.

<מיכאל אלפר: זה פשע.

<מיכאל אלפר: אתה תישא את החטא הזה עליך.

<מיכאל אלפר: זה פשע.

יעקב מרגי: דבר אלי, לא אליו.

<מיכאל אלפר: אני כאן בקריאה למשרד החינוך לעזור לנו, לעזור לנו תחת העושק הזה שאנחנו נמצאים, זה משהו רוחבי.

<מיכאל אלפר: אני בדרך לפה - 4 בתי ספר – זה צריך מכתב כזה, זה צריך מכתב כזה, והשלישי צריך מכתב אחר – עירית חיפה לא נותנת לנו שום מכתב.

<מיכאל אלפר: יש לנו בקשות שהוגשו באיחור, אנחנו מבקשים שתאשרו אותן.

<מיכאל אלפר: הן הוגשו כי העבירו אותנו ממבנה אחד למבנה אחר, לקחו מאתנו גן ילדים כי הוא נמצא בקרבת הטכניון ואולי חרדים יעברו לגור שם.

<מיכאל אלפר: אז ביקשנו העברה למקום אחר.

<מיכאל אלפר: אנחנו לא יכולים להיות תלויים בחסדי העיריה, לא יכולים.

<מיכאל אלפר: זו מציאות בלתי אפשרית.

יעקב אשר: הטכניון זה כולם תושבי חיפה?

<מיכאל אלפר: - - - ומורשת התורה שלומדים במכולות מתכת זה תושבי חיפה.

<מיכאל אלפר: יש 7 מבנים בשכונת הדר שהייעוד שלהם בית ספר, נבנו בכספי משרד החינוך ומשמשים היום למחסני מזון, לבתי דין, מתנ"ס רוסי – דברים שאין להם שום שייכות לחינוך ולא משרתים את תושבי - - -

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: יושבת אתנו כאן עוד מהדיון הקודם נציגה של מועצת התלמידים והנוער הארצי, ומגיעה לכאן בזמן החופשה שלה.

יעקב מרגי: היא רוצה להתבטא בסוגיה הזו.

<ירדן ניזרי: קודם כל אני באופן כללי מזועזעת מכל הדיון, מהנושא עצמו ורציתי להגיד שהנושא יעלה למועצה העירונית של חיפה ושאנחנו נעשה כל מה שאנחנו יכולים לעזור לכם.

<ירדן ניזרי: אנחנו מאוד מקווים שגם הקול של הנוער - - -

<קריאות: תודה.

יעקב מרגי: אולי אתם תצליחו במה שהגדולים לא הצליחו.

יעקב מרגי: אני חייב לסכם את הדיון.

<קריאה: אני חייבת להגיד משהו לגבי העיריה שדיברו שהם נפגשו עם נציגי - - -

יעקב מרגי: לא.

<קריאה: כשאנחנו הפגנו שם – 400 איש, אף אחד לא הגיע לדבר אתנו, אף אחד לא ירד מהעיריה לדבר אתנו.

יעקב מרגי: איך נאמר, תחזרי על האמירה?

יעקב מרגי: לא הימרתם על הסוס הנכון.

אורי מקלב: מתברר שבחירת ראש עיר זה הימורי סוסים.

יעקב אשר: אני מבקש בסיכום שלך את הבדיקה של משרד החינוך, של מחלקת המיפוי, של אגף התקצוב והבינוי, האם ישנם מבנים בחיפה שהוקצו על ידי משרד החינוך ולא משרתים את האוכלוסייה שאותה הם צריכים לשרת.

יעקב אשר: האם יש בדיקה גם בנושא הזה, מעבר לכל האיכסה שהתגלה לנו פה.

<גל אטיאס: קודם כל בניין בית הספר של חב"ד שאמרה הגברת, שמתקצבים רק תושבים של חיפה – שם יש רק 30% תושבים של חיפה, ו-70% הם לא תושבי חיפה.

<גל אטיאס: שם מתקצבים.

<גל אטיאס: אז זו גם שאלה.

<גל אטיאס: שאלה שנייה שיש לי ובקשה לי, אליך, שהדיון פה לא יתמוסס.

<גל אטיאס: שאתה תיקח את זה באמת לידיים שלך, כמו שאמרת.

<גל אטיאס: קח את זה בבקשה כי אנחנו לא יודעים לאן אנחנו הולכים מפה.

<גל אטיאס: אנחנו ממש לא יודעים.

<גל אטיאס: כשאנחנו רואים את הילדים שלנו הולכים באמצע שיעור ספורט לאחת השכונות – כדי לשחק שם כדורגל עם המורה, בלי אבטחה ובלי כלום, אז אני לא יודע איפה הרחמים פה, אם יקרה משהו למישהו.

<גל אטיאס: בלי ביטוח, בלי כלום, מה אנחנו עושים במצב הזה?

<גדי כהן: אני גם אחד ההורים, וחבר בוועד השכונתי.

<גדי כהן: אני רוצה להדגיש נקודה – יש עשרות ילדים בקרית שמואל שלא מוכנים שהילדים שלהם יחיו בתנאים האלה, שולחים אותם לחיפה, לקריאת אתא ולעכו.

<גדי כהן: האם זו לא בושה לעירית חיפה הגדולה בראשות יונה יהב שילדים מהעיר שלו צריכים לקבץ נדבות בעכו?

<גדי כהן: שמעון לנקרי צריך לגבות את יונה יהב?

<גדי כהן: בושה וחרפה.

יעקב מרגי: רבותי, אני אשתדל תוך כדי לבחור את המלים שלי לסיכום.

יעקב מרגי: הוועדה מודה לכל מי שהגיע לדיון ותרם את חלקו.

יעקב מרגי: הוועדה למדה מקרוב על מצבו הגרוע של בית הספר נתיבות משה בקרית שמואל.

יעקב מרגי: הוועדה מצרה על כך שעירית חיפה לא רק שלא הביעה צער על מצבו של בית הספר אלא גם מצדיקה את צעדיה ואת התנהגותה כלפי בית הספר, עדיין מתעקשת לומר שהיא מנהלת ומכלכלת את צעדיה בחכמה.

יעקב מרגי: כנראה שאחריות היא נכונה כאשר מדובר רק בחלק מילדי חיפה, אלא בכל ילדי העיר – במקרה הזה, לא בילדי החרדים, בעיר חיפה ובקרית שמואל בפרט.

יעקב מרגי: הוועדה גם מכירה את מצבם של בתי הספר החרדים האחרים, כך שזה לא נחלתם של אנשי קרית שמואל בלבד.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך –שזה גם המחוז החרדי, גם אגף הבינוי, להגיש לה דוח ממצה על בית הספר, על התנאים בבית הספר הזה, ועל הצעדים שמתכוננים לנקוט כלפי העיר חיפה או ראש עירית חיפה או אגף החינוך בעירית חיפה בסוגיית הבינוי.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך לא לתקצב שום תוכנית פיתוח בתי ספר בעיר חיפה עד שלא יימצא פתרון לבית הספר נתיבות משה, והוועדה תעקוב אחרי פעולה זו.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת לראש העיר לחזור בו מהתנהגותו המתעמרת כלפי הורי וילדי העיר חיפה.

יעקב מרגי: הוועדה מוצאת לנכון להדגיש שמכל התמונות המזעזעות של בית הספר, מדגישה שראש עירית חיפה יונה יהב חי טוב עם זה שילדים משחקים במשתנה של בית הספר ואני כותב זאת בצער – אולי כל זה כדי שנמצא אולי מסילה ללבו הרחמן, אם קיים כזה, של ראש עירית חיפה.

יעקב מרגי: הוועדה תפעל, כמו שאמרנו, מול כל משרדי הממשלה, לתת אותו יחס לעירית חיפה כפי שהוא נותן לילדי קרית שמואל, תלמידי בית הספר נתיבות משה.

יעקב מרגי: הוועדה תקיים סיור בבית הספר נתיבות משה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: ישיבה זו נעולה.