ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 20, פרוטוקול מספר 316, 2016-07-24 13:00

אלי אלאלוף: היום ה-24 ביולי 2016, י"ח בתמוז התשע"ו, השעה 13:00 ואנחנו בדיון על עתיד בתי הספר הטכנולוגיים המקצועיים.

אלי אלאלוף: אני שמח שחבר הכנסת טרכטנברג השתתף במצווה אדירה, בחוק שילוב אנשים עם מוגבלויות בעבודה, חוק שעבר ומחייב את כל המדינה להעסיק מגודל מסוים של מפעל זה או אחר או בשירות המדינה עד חמישה אחוזים אנשים עם מוגבלויות.

מנואל טרכטנברג: חוק היסטורי.

אלי אלאלוף: אני חושב שמבחינה חברתית זאת חובה.

אלי אלאלוף: יש מפעלים שעשו זאת בלי שנבקש מהם, אבל לא כולם.

אלי אלאלוף: אני מצאתי לנכון לקיים דיון דחוף על עתיד בתי הספר הטכנולוגיים מפני שאני מאלה שדבק במטרות שגם קבעו לעצמם וגם שהמדינה קבעה לעצמה.

אלי אלאלוף: בדוח העוני אנחנו ניתחנו, ובמספר מקומות אפשר למצוא – מי שזקוק לכך, הדפים מוכנים - שההחלטות וההמלצות של דוח העוני היו שבתי הספר המקצועיים חייבים לשנות כיוון.

אלי אלאלוף: ההמלצה שלנו הייתה להעביר אותם למשרד החינוך.

אלי אלאלוף: לשמחתי הממשלה החליטה באחת הישיבות הראשונות שלה לאמץ פה אחד את כל המלצות דוח העוני אבל לצערי חלק מהפקידים שכותבים את הצעות המחליטים לממשלה לא יודעים לחזור למקורות ולהחלטות של אותה ממשלה.

אלי אלאלוף: זה ברור.

אלי אלאלוף: כתוב שם בצורה מפורשת.

אלי אלאלוף: זאת לא הבעת אי אמון במערכת שמנהלת היום את בתי הספר אלא זה על מנת להביא למערכות האלה יכולות קיימות במשרד אחר שנקרא משרד החינוך שהוא משרד של הממשלה, של המדינה, והוא אמור לטפל בכל הילדים.

אלי אלאלוף: הפיצול הזה שגילינו בדוח שלנו – ופרופסור טרכטנברג גילה בדוח שלו – אמר שכדאי לרכז את כל מה שניתן להיות חינוך, למידה, פדגוגיה וכולי במשרד החינוך.

אלי אלאלוף: עובדה שמגיל שלוש גני הילדים הפכו לחובה ועברו למשרד החינוך.

אלי אלאלוף: אנחנו המלצנו על שתי אוכלוסיות שיעברו למשרד החינוך, הגיל הרך, מגיל לידה עד גיל שש, ובתי הספר המקצועיים.

אלי אלאלוף: יש לנו גם דעות על דברים נוספים, אבל לא נפתח את כל המלחמה בבת אחת.

אלי אלאלוף: אני אומר את זה בהצהרה אישית, ללא שום שיקול פוליטי שלי.

אלי אלאלוף: היו צריכות להיות סיבות פוליטיות אבל אני מודיע שזה לא זה.

אלי אלאלוף: זה לא קשור אלי.

אלי אלאלוף: ההערות וההמלצות שלי נבעו מגוף מקצועי התנדבותי של ועדת העוני.

אלי אלאלוף: ארבעים אנשים ישבו כדי להוציא את ההמלצות האלה והביאו אותן.

אלי אלאלוף: היום אני איש פוליטי אבל תשימו לב שההמלצות שלי לא הולכות לסיעה שלי, אלא להפך.

אלי אלאלוף: אני לא הבאתי דברים שילכו למשרד שעתיד להיות כאילו של הסיעה שלי אלא ההפך הגמור.

אלי אלאלוף: האחריות שלי ושל החברים שלי היא קודם כל לילד.

אלי אלאלוף: מה שמעניין אותנו, אלה הם הילדים.

אלי אלאלוף: בשבילם אנחנו קיימים ואותם אנחנו משרתים ונחפש להם את הדרך הטובה ביותר להיות חלק מהמדינה הזאת ומהחברה שלנו.

אלי אלאלוף: לכן אין לי שום שיקול פוליטי.

אלי אלאלוף: לא נתתי לזה שום ביטוי פוליטי.

אלי אלאלוף: זה לא מעניין אותי, מה גם שהנפילה שלי בעולם הפוליטית היא קצרה.

אלי אלאלוף: אני שמח שנמצאים כאן אנשי משרד החינוך.

אלי אלאלוף: אני רואה כאן את נציגי משרד הכלכלה ויש כאלה שלא מצאו יכולת לשלוח נציג אבל כל אחד מייצג את המשרד בצורה מכובדת.

אלי אלאלוף: אני רוצה שיהיה ברור שאתם הפקידים, עם כל הכבוד שאני נותן לכם והכבוד האופטימלי בעיני, לא יכולים לאיים ולהפחיד מערכות כלשהן.

אלי אלאלוף: ההחלטות הן של המדינה, של הממשלה, ופקיד זה או אחר שיאיים על מערכת בית ספרית כשלהי או על עמותות או על גופים אחרים, אני אומר לכם שאני לא אחפש אותם בנרות אבל כל תלונה רשמית שתגיע אלי, יהיה לה המשך.

אלי אלאלוף: את זה אני אומר מפני שאנחנו כבר לא מדינה שנראית חופשית ועצמאית להחלטותיה.

אלי אלאלוף: אוי ואבוי אם נתחיל אנחנו לאיים על גוף זה או אחר, על פקיד זה או על עובד זה או אחר.

אלי אלאלוף: זה נראה לי סוף המשחק.

אלי אלאלוף: שיהיה ברור שההחלטות יתקבלו היכן שיתקבלו באחריות מלאה ויתבצעו לפחות בכל מה שקשור לעבודתי כוועדה בהתאם להחלטות המדינה.

אלי אלאלוף: לא יהיה שום דבר אחר.

אלי אלאלוף: לא יהיו החלטות אחרות והשפעות.

אלי אלאלוף: ברשותכם, אני אתן את רשות הדיבור למנכ"לית משרד החינוך.

אלי אלאלוף: באמת תודה לך על ההיענות המהירה.

אלי אלאלוף: אחריך ידבר נציג משרד הכלכלה או כל מי שרוצה.

אלי אלאלוף: כרגע אנחנו מדברים על עתיד בתי הספר ולא העברה לכאן או לשם.

אלי אלאלוף: תפקידנו הוא לדאוג לילדים.

<מיכל כהן: תודה רבה אדוני היושב ראש.

<מיכל כהן: ההיענות לזימון הזה היא משום שאני חושבת שאין כאן עניין, לפחות לא ברמה שלנו, של יוקרה.

<מיכל כהן: אין כאן עניין של שליטה בכוח, אין כאן עניין של הרחבת משרד החינוך בעוד עשרים, שלושים, ארבעים בתי ספר.

<מיכל כהן: למשרד החינוך יש 4,500 מוסדות חינוך.

<מיכל כהן: משרד החינוך עשה חטא קדמון שאתה מכיר אותו היטב.

<מיכל כהן: אחרי שנות ה-80, עת המערכת הטכנולוגית הייתה בשיאה המקצועי, משרד החינוך החליט, מי שהחליט בזמנו, להתמקד בלימודים האקדמאיים וכל מי שלא מתיישר עם הלימודים האקדמאיים מקומו לא במערכת החינוך.

<מיכל כהן: את החטא הקדמון הזה אנחנו רוצים לתקן.

<מיכל כהן: אנחנו רוצים לתקן לא כדי להגיד שמשרד הכלכלה הוא רע או משרד העבודה או רע או איזה משרד אחר הוא רע.

<מיכל כהן: מערכת החינוך לא יכולה להרשות לעצמה לתייג ילדים לפי ההצלחה שלהם בלימודים.

<מיכל כהן: מערכת החינוך היא מערכת שצריכה לחתור – היא רחוקה משם – לשוויון הזדמנויות והיא לא יכולה להדיר אוכלוסייה של 10,000, 11 אלף, לא משנה כמה, ילדים ולומר שאתם לא מתאימים למערכת שלנו כי לא עשיתם בגרות.

<מיכל כהן: יתרה מזאת.

<מיכל כהן: במערכת החינוך היום נמצאים כ-110 אלף ילדים שנמצאים תחת הכותרת של האגף לקידום אוכלוסיות ושוויון הזדמנויות, מה שנקרא אגף שח"ר, שמטפל במרכזים טכנולוגיים, במפתנים, בבתי ספר כאלה ואחרים שלא שונים במהות שלהם מבתי הספר במשרד הכלכלה.

<מיכל כהן: מערכת שיש לה מעטפת פדגוגית חינוכית.

<מיכל כהן: בכלל נקודת המוצא היא – למרות שכל הזמן גוררים אותי ואומרים לי שאני אוכיח שאני יודעת לעשות מקצועית טוב מאתנו – אני ממש לא במקום הזה.

<מיכל כהן: קודם כל, יש מערכת ציבורית והמערכת הציבורית במדינות העולם, כמו במדינתנו, צריכה להיות על ידי משרד החינוך לטוב ולפחות טוב.

<מיכל כהן: יש מספיק מה לבקר את משרד החינוך, אבל אני חושבת שבינתיים אין עוד מערכת חינוכית טובה מזו במדינת ישראל.

<מיכל כהן: זאת אמירה ראשונה.

<מיכל כהן: אמירה שנייה.

<מיכל כהן: שוו בנפשכם שילדים עם צרכים מיוחדים או ילדים עם מחלות או ילדים עם בעיות כאלה ואחרות, היינו שולחים אותם למשרד הבריאות וכל אחד מהם היינו מתייגים ומפרקים ושולחים למשרדים אחרים.

<מיכל כהן: אנחנו צריכים לחזק את המערכת הציבורית שתיתן שוויון הזדמנויות.

<מיכל כהן: בשנים האחרונות הגדרנו תכנית אסטרטגית לחינוך הטכנולוגי מקצועי שמונה היום 142 אלף ילדים שלומדים על כל רמות המקצוע והטכנולוגיה.

<מיכל כהן: בכלל, אני מדברת עם חבריי כאן, אנחנו עושים עבודה נהדרת עם התאחדות התעשיינים וגם עם החברים מאיגוד המוסכים ועם מלונאות ועם כל הסקטורים, ובסוף האמירה שמקצועי הוא לא טכנולוגי, מי שמכיר היום את העולם יודע שאין היום מקצוע שאין בו רמה טכנולוגית נדרשת.

<מיכל כהן: הניסיון לומר שאנחנו יודעים לעשות מקצועי ואתם לא, או אתם עושים את הטכנולוגי ואנחנו לא, זה ניסיון לא רלוונטי.

<מיכל כהן: אני אומר לפרוטוקול שיש לנו היום את כל המגמות.

<מיכל כהן: יש לנו היום אגף הסמכות, יש לנו היום את כל המעטפת הנדרשת לילדים במדינת ישראל.

<מיכל כהן: תמיד צריך לשפר, אף פעם אין מספיק בחינוך.

<מיכל כהן: מי כמוך יודע שכמה שמשקיעים, ככל שמשקיעים, רואים היכן עוד צריך להשקיע, אבל לתייג ילדים – וזאת אשמת המערכת, אני לא מאשימה כאן אף אחד אחר, זאת אשמת המערכת שבחרה להדיר אותם, היא המערכת שתחזיר אותם.

<מיכל כהן: נאמרות כאן אמירות כמו זו מערכת שרוצה רק בגרויות, היא תביא את הילדים למסלול הבגרויות – אז, כן, אני אומרת בפירוש שזאת מערכת שרוצה לתת לילדים שלה את ההזדמנות, כל אחד לפי היכולת שלו.

<מיכל כהן: החתירה לבגרויות היא לא משהו שאסור אבל בוודאי שגם היום במח"טים שלנו , בכיתות האתגר שלנו, יש חצי בגרות, יש רבע בגרות, יש תעודה מקצועית, יש תעודה כזו או אחרת.

<מיכל כהן: אנחנו לא נמצאים במקום שעכשיו לכו תלמדו מה אתם צריכים לעשות.

<מיכל כהן: אנחנו יודעים שהילדים צריכים לקבל הזדמנות שווה, שיהיה להם ציון מגן.

<מיכל כהן: הילדים צריכים לקבל הזדמנות שווה שיהיה פיקוח שהוא פיקוח פדגוגי חינוכי על מערכת החינוך.

<מיכל כהן: אני אומר רק מילה על הנוער הועבד והלומד שיושב כאן.

<מיכל כהן: פגשנו אתו בדיון הקודם.

<מיכל כהן: כאילו ילדים שרוצים לעבוד ויכולים לעבוד לא יוכלו לעבוד תחת משרד החינוך.

<מיכל כהן: לקחנו שמונה בתי ספר לפני שנתיים, והסיבה שלקחנו שמונה ולא יותר היא כדי ללמוד מה הם הצרכים, מה המבנה, איך הם בדיוק לומדים, וגם גילינו את הפערים.

<מיכל כהן: לא לקחנו יותר מכך.

<מיכל כהן: עשינו עבודה בראשות דוקטור סער הראל וגרשון שנמצאים משני הצדדים או עם המעטפת החינוכית והמעטפת הטכנולוגית מקצועית.

<מיכל כהן: למדנו, מיפינו ונתנו מענים אחד לאחד והילדים ממשיכים לעבוד.

<מיכל כהן: האמירה הזאת שחוק החניכות לא יאפשר לילדים לעבוד היא אמירה לא רלוונטית.

<מיכל כהן: נמצאת כאן היועצת המשפטית ואם תתנו לה, היא תגיב גם לנושא של חוק החניכות.

<מיכל כהן: במלים אחרות, כל מה שאני רוצה לומר הוא שאין לי תלונה לאף אחד.

<מיכל כהן: יש לי אמירה.

<מיכל כהן: המערכת שהדירה היא המערכת שתחזיר.

<מיכל כהן: ילדים ילמדו מקצוע, טכנולוגיה, בגרות, כל אחד לפי מה שהוא יכול ומסוגל והמערכת תיתן לו, אבל לא יהיה להם תיוג נוסף והוא התיוג של ילדי כלכלה או ילדי רווחה.

<מיכל כהן: מבחינתנו זה תיקון של עוול היסטורי ולא פחות מכך.

<מיכל כהן: אני חוזרת ואומרת שעוד 10,000 ילדים במערכת החינוך לא תשנה את מערכת החינוך.

<מיכל כהן: יש מאה אלף ילדים שנמצאים על קצה הרצף.

<מיכל כהן: אנחנו מטפלים בהם והם מגיעים לתעודות ועושים את ההכשרות המקצועיות והטכנולוגיות וזה לא משהו חדש.

<מיכל כהן: אני מבקשת ככל שיהיה אפשר, כל זמן שאנחנו עוד דנים בין משרד הכלכלה למשרד החינוך, בינתיים אנחנו כבר מתבשרים שהתעסוקה עוברת לרווחה ואז לא יהיה תיוג של תעסוקה במשרד הכלכלה אלא יהיה תיוג של ילדים שהולכים ללמוד מקצוע, הם ילדי רווחה.

<מיכל כהן: אני אומרת לכם חבריי שבעצם כל מי שלומד מקצוע – ואנחנו עושים שיתופי פעולה ומדברים על שיתופים עם גרמניה ועושים בתהליכים משותפים ושוברים את הראש איך לשבור את הדימוי הזה שמישהו הולך ללמוד מקצוע, הוא לא ילד שאין לו יכולות אלא יש לו יכולות והן יכולות שיבואו לידי ביטוי ואנחנו רוצים לשבור את התיוג הזה, אז פתאום זה הפך להיות לא ילד תעסוקה במשרד הכלכלה אלא ילד רווחה שמקבל מערכת של רווחה או תעסוקה.

<מיכל כהן: אדוני, אני רוצה לומר לך כאשת חינוך כבר 26 שנים שיוקרתי המקצועית לא יושבת על זה אבל אני מרגישה כאשת חינוך שזאת המשימה של כולנו לתת לילדים האלה הזדמנות אמיתית.

<מיכל כהן: תודה.

אלי אלאלוף: תודה לך.

<שולי אייל: מנהל אגף להכשרה מקצועית במשרד הכלכלה.

אלי אלאלוף: גם ממונה על בתי הספר?

<שולי אייל: גם ממונה על בתי הספר.

<שולי אייל: כן.

<שולי אייל: על 61 בתי ספר.

<שולי אייל: אדוני היושב ראש, אני חושב שלא מדובר בסוגיה טריטוריאלית ואני ארחיב מעט.

<שולי אייל: הזכירה מנכ"לית משרד החינוך 110 אלף תלמידים אבל יש גם 110 אלף תלמידים בחינוך פלוס כלכלה מדי שנתון.

<שולי אייל: יש עוד 11 אלף שהם לא אצלי ולא אצלה.

<שולי אייל: האנשים שנושרים ממערכות החינוך ולא נמצאים לא אצלי ולא אצלה.

<שולי אייל: כל התלמידים שלנו ללא יוצא מן הכלל, מאה אחוזים מהם, היו תלמידי משרד החינוך, גם אלה שנרשמו לפני חודשיים וגם אלה שנקלטו לפני שנה.

<שולי אייל: המערכת לא תמיד מתאימה לכולם.

<שולי אייל: לא כל הילדים במדינת ישראל מסוגלים לשבת שלושים וארבעים שעות בכיתה עיונית.

<שולי אייל: אני יודע את זה כי גם אני הייתי ילד כזה שלא שרדתי מערכת כזאת ולא הצלחתי להגיע לא לבגרות ולא למקצוע כי פשוט הייתי נושר בתוך התיכון.

<שולי אייל: כל אחד מאתנו מכיר אחוז כזה של ילדים סביבו שלא התאימו.

<שולי אייל: דרך אגב, למדתי עם המזכירה שלך.

<שולי אייל: היא זוכרת אותי ככזה.

<שולי אייל: לכן אנחנו מציעים לתלמידים האלה מודל שונה שכיום לא קיים במשרד החינוך.

<שולי אייל: לכן אני טוען שזאת בכלל לא סוגיה טריטוריאלית כי אם היה מודל כזה במשרד החינוך, אני מסכים אתך שהיה צריך לאחד את המערכות, אבל נכון להיום אין מודל כזה.

<שולי אייל: המודל שלנו לוקח ילדים, שם אותם בכיתות הרבה יותר קטנות.

<שולי אייל: אחרי שאנחנו מקבלים אותם ברמה של כיתה ד'-ה', רבים מהם מגיעים ברמה הזאת, שמים אותם בכיתות קטנות, נותנים להם מעטפת טיפולית מוערכת בכל הרמות למרות הספינים שיצאו לאחרונה.

<שולי אייל: מערכת טיפולית מאוד מוערכת.

<שולי אייל: הם חווים לראשונה הצלחה.

<שולי אייל: הם משתכרים בכיתות י"א-י"ב.

<שולי אייל: כאחד שהיה אחראי על הת"ש והרווחה בצה"ל אני יכול להגיד לך שהרבה פעמים ה-1,500 שקלים שהילד משתכר, זה גם יכול להיות ההבדל בין חייל עריק לבין חייל משרת ואותו דבר זה יכול להיות ההבדל בין תלמיד שממשיך במערכת לבין זה שנושר לגמרי, לאותם 11 אלף שלא נמצאים במערכת.

<שולי אייל: יש לנו פרויקטים ייחודיים של מניעת שימוש בסמים, מניעת אלימות, ולמרות מה שאמרו, התלמידים שלנו כולם יוצאים לפולין.

<שולי אייל: דרך אגב, יעידו גם רשתות שנמצאות כאן שיש להן גם במשרד החינוך וגם אצלנו, שהתקצוב שלנו לא נופל מהתקצוב של משרד החינוך.

<שולי אייל: רק בתחום אחד הוא נופל אבל בכל היתר הוא מתמודד וגם עולה.

אלי אלאלוף: המרכזים?

<שולי אייל: לא.

<שולי אייל: התחום היחידי שהוא נופל זה בתחום הבינוי, שם אנחנו חלשים יותר.

<שולי אייל: כל יתר התחומים – שין-שינים, מעטפת טיפולית, נסיעות לפולין, וכולי – אותו הדבר.

אלי אלאלוף: מה התקציב פר ילד?

<שולי אייל: 450 מיליון שקלים ל-12 אלף תלמידים.

<שולי אייל: זה יוצא קרוב לארבעים אלף שקלים לתלמיד.

<קריאה: 35 אלף שקלים לשנה לתלמיד.

<שולי אייל: זה ללא כל התוספות.

<שולי אייל: הילדים שלנו מקבלים הסעות, מקבלים ארוחות.

<שולי אייל: יציגו כאן הזוג ברוניצקי מה נותנים לילדים במפעל אורמט או במקומות אחרים שלנו.

<שולי אייל: התלמידים לא נפגעים בשום דבר.

<שולי אייל: דרך אגב, יש כאן תלמיד שלנו שסיים לא מזמן כיתה י"ג ו-י"ד והוא יכול לתאר את המסלול שהוא עבר.

<שולי אייל: יכולנו להביא יותר תלמידים אבל אנחנו בחופש הגדול.

אלי אלאלוף: י"ג ו-י"ד מסיימים בבית ספר מקצועי?

<שולי אייל: לא.

<שולי אייל: הוא התחיל במשרד החינוך, עבר אלינו והמשיך לכיתה י"ג ו-י"ד במשרד החינוך.

<שולי אייל: יש 300 כאלה.

<שולי אייל: לא מזמן פורסם מחקר של רמ"ה במשרד החינוך.

<שולי אייל: אני חושב שכולנו היינו צריכים ללמוד ביחד עם המחקר הזה ולהוציא ממנו את הדברים הטובים ביותר, גם לפה וגם לשם.

<שולי אייל: המחקר בגדול מעיד על שתי קבוצות דומות במצב סוציו אקונומי במבחני מיצ"ב שהם עשו בכיתה ז'.

<שולי אייל: זה מחקר ארוך של עשר שנים.

<שולי אייל: אצלנו מהמסיימים 69 אחוזים יצאו עם תעודת מקצוע, ובמשרד החינוך 37 אחוזים יצאו עם תעודות בגרות.

<שולי אייל: זאת אומרת, כאן 63 אחוזים יצאו בלי כלום, ופה יצאו 31 אחוזים בלי כלום.

<שולי אייל: המחקר הה נעשה במשרד החינוך.

<שולי אייל: אנחנו מאבדים בסך הכול שני אחוזים מהאוכלוסייה.

אלי אלאלוף: אתם יודעים להשוות?

<שולי אייל: אם תמשיך לאקדמיה, כנראה שתעודת הבגרות שווה יותר.

<שולי אייל: אם לא תמשיך לאקדמיה, לתעודת הבגרות אין שום משמעות, אם לא תמשיך אתה הלאה.

<שולי אייל: לא כל מאה האחוזים של התלמידים שלנו מסוגלים להמשיך הלאה.

<שולי אייל: כמו שאמרה מנכ"לית משרד החינוך, לפני שנתיים עברו שמונה בתי ספר.

<שולי אייל: הייתה להם את ההזדמנות גם לשמור על המודל של המודל הדואלי.

<שולי אייל: הם בחרו לא להמשיך עם המודל הזה.

<שולי אייל: מנכ"לית משרד החינוך, ב-30 ליוני, בדיון אצל מנכ"ל ראש הממשלה כינתה את המודל הזה כמודל שמייצר אנאלפביתים ובורים.

<מיכל כהן: אתה פשוט - - -

<שולי אייל: ישבנו באותו דיון.

<מיכל כהן: אתה פשוט באופן סיסטמתי – אני משתדלת לשמור על כבודך - - -

<שולי אייל: לא אמרת את המלים האלה?

<מיכל כהן: אתה באופן סיסטמתי לא רק מעוות ומתנהג בצורה לא קולגיאלית, ולא רק זה אלא שאתה לא יודע על מה אתה מדבר.

<שולי אייל: לא אמרתם שזה המודל?

<מיכל כהן: אתה פשוט מעוות

<שולי אייל: אלה המלים שאמרת.

<מיכל כהן: קודם כל, טוב לך שתדע לדייק בדברים שאתה מביא.

<שולי אייל: זה בדיוק מה שאמרת.

<מיכל כהן: אל תגיד לי מה אני אמרתי.

<שולי אייל: אני שמעתי אותך.

<קריאה: לא שמעת טוב.

<מיכל כהן: אני אמרתי שמערכת החינוך לא תוציא תחתיה אנאלפביתים, היא תדאג שיהיה להם עברית וחשבון ואנגלית ולא רק מקצוע.

<מיכל כהן: הילדים הם לא מכשירים אלא הם ילדים קודם כל.

<מיכל כהן: אתה מבין את זה?

<מיכל כהן: הם ילדים וצריך לתת להם - - -

<שולי אייל: ואצלנו לומדים את כל המקצועות שציינת.

<מיכל כהן: תכף נדבר על איך הם לומדים.

<שולי אייל: כמו שאמרתי, המערכת הדואלית מהווה רק שני אחוזים.

<שולי אייל: שני האחוזים האלה אצלנו הם המאה אחוזים.

<שולי אייל: אם הם יהיו במשרד החינוך, לדעתי הם יהיו לא בראש החשיבות של שרשרת המזון.

<שולי אייל: אצלנו, כמו שאמרתי, ללא שום כסף ממשלתי הילדים עובדים ומשתכרים.

<שולי אייל: הניסיון במשרד החינוך ללכת למודל דומה, הלכו עם תע"ש ידע - - -

אלי אלאלוף: יש לי שאלה פשוטה.

אלי אלאלוף: אין מה ללמוד ממשרד החינוך?

<שולי אייל: ודאי שכן.

<שולי אייל: בוודאי שכן.

<שולי אייל: הייתי שמח, דרך אגב, לשיתופי פעולה אתם והייתי שמח שהיא תשלח מפקחים פדגוגיים אלינו וייתנו גם ציוני מגן לתלמידים שלנו.

<שולי אייל: אני אשמח שהם יסייעו לנו בעברית, במתמטיקה ובאנגלית.

<שולי אייל: אני חושב שבתחום הזה הם יותר טובים מאתנו.

<שולי אייל: אין לי ספק בכך.

<שולי אייל: אני אומר שבעוד אצלנו המודל הוא שאנחנו לא מוציאים כספי ממשלה, המודל במשרד החינוך שאם הייתי מאמץ אותו אלי, הייתי צריך תוספת של תשעים מיליון שקלים כדי לשלם לעמותות שייקח את הילדים לסיורים ולעבודה בחינם במפעלים, שם הם לא משתכרים ואני מדגיש את זה.

<שולי אייל: אני אומר עוד פעם, בגדול ההבדל המשמעותי בין המערכות הוא נקודת האיזון בין העיוני למקצועי.

<שולי אייל: אצלנו יש הרבה יותר שעות בסדנאות, הרבה יותר עבודה מעשית.

<שולי אייל: זה לא נועד לפתור את כל הבעיות של התעשייה, רחוק מכך.

<שולי אייל: אצלי מסיימים 3,500 מתוכם בוא נגיד 2,300 יוצאים מדופלמים.

<שולי אייל: אני מניח שמחציתם עושים חישוב מסלול מחדש אחרי הצבא ולא כולם נשארים באותם מקצועות.

<שולי אייל: אנחנו בנוער לא הפתרון של כל המערכת.

<שולי אייל: זה ודאי.

<שולי אייל: אבל אנחנו מייצרים מודלים שלרבים מהם – תכף הזוג ברוניצקי יסקור לך את המערכת שלהם, את בית הספר שלהם – מייצרים פתרונות ראויים.

<שולי אייל: זה לא רק ברוניצקי אלא יש תעשייה אווירית, יש את תל נוף, יש רמת דוד, יש מגזר ערבי.

אלי אלאלוף: ברוניצקי, מעמדם ותרומתם לחינוך הטכנולוגי אדירים.

אלי אלאלוף: שכחתם דבר אחר וזה להעתיק אותם.

<שולי אייל: אנחנו מעתיקים אותם.

<שולי אייל: השנה פתחנו עוד שניים כאלה.

אלי אלאלוף: כמה שנים לקח לכם להתחיל להעתיק?

<שולי אייל: אני רק שנה בתפקיד.

<שולי אייל: דרך אגב, תשאל את הזוג ברוניצקי אם השנה אני לא מגדיל אתם את בתי הספר.

אלי אלאלוף: בסדר.

אלי אלאלוף: תסיים בבקשה כדי שנוכל לתת את רשות הדיבור גם לאחרים.

<שולי אייל: כל מי שמסתכל על מערכת מפוצלת, חייב להבין שיש לנו עוד ארבעים אלף מבוגרים שלומדים עם אותן מערכות מידע וטכנולוגיה.

אלי אלאלוף: לא דיברנו עליהם.

<שולי אייל: כל מי שחושב שההימצאות של הנוער אצלי היא לא טבעית, הוא חייב להבין שהמערכת הזאת משולבת עם אותה מערכת של פדגוגיה ופיקוח ומפקחים לימודיים.

<שולי אייל: אני חושב שהרעיון של משרד החינוך להשיג דרך המהלך הזה את הסמכות להוציא תעודת מקצוע, ייצר סטנדרטיזציה כפולה בתעודות המקצוע בישראל ומרוץ לתחתית לטעמי, שזה דב שאסור שיקרה.

<שולי אייל: תודה רבה לכם.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: יש עוד מישהו שרוצה להתייחס?

<סער הראל: אני מנהל אגף לחינוך ילדים ונוער בסיכון, אגף שח"ר.

<סער הראל: אני כמובן מתרעם מאוד על האמירה, כולל השימוש במושג שרשרת המזון.

<סער הראל: היא הנותנת.

<שולי אייל: לא אמרתי שרשרת המזון.

<סער הראל: אתה אמרת שרשרת המזון.

<סער הראל: היא הנותנת.

<סער הראל: הדבר הזה מוכיח על מה אנחנו מדברים.

<סער הראל: אנחנו מתעסקים בחינוך, אנחנו מתעסקים בהדרה של ילדים.

<סער הראל: יש כאן מערכת חינוך שבאה ואומרת שאנחנו רוצים לקחת אחריות מחודשת על הנושא הזה של חינוך הילדים בקצה הרצף.

<סער הראל: דרך אגב, אנחנו עושים את זה ב-120 בתי ספר.

<סער הראל: דרך אגב, שכחת להגיד על עוד כמה תחומים שרמ"ה עסק בהם כמו נשירת תלמידים מסיבית מבתי הספר של משרד התעשייה.

<סער הראל: אנחנו פוגשים אותם בהיל"ה, אנחנו פוגשים אותם במערכות האחרות שלנו.

<סער הראל: הניתוק מהמערכות הקהילתיות שבתי הספר האלה נמצאים בהן, בתי הספר האלה לא זוכים לא לשירותים - מבחירה שלהם אבל מהדרה של הילדים – הקהילתיים העוטפים של משרד החינוך, שזה אחד מאבני היסוד בטיפול בסיכון.

<סער הראל: זה קודם כל לשייך ולא להדיר.

<סער הראל: זה קודם כל לחבר אל הקהילה.

<סער הראל: דברים שמשרד התעשייה אין לו לא את היכולות, לא את הידע, לא את הכוונה, לא את המוטיבציה, ולצערי גם לא את ההבנה.

<סער הראל: מה זה אומר לילד לגור או לחיות או להתחנך בתוך אי בקהילה שלו?

<סער הראל: דוגמה של ילד אחד.

<סער הראל: אני ניהלתי בית ספר כזה במשך שבע שנים.

<סער הראל: יכולתי להביא לכאן עכשיו מאות דוגמאות.

<סער הראל: להביא ילד אחד שהצליח, אני שמח בשבילו וזה מצוין אבל זה לא מעיד על הכלל.

<סער הראל: גם בית ספר אחד או עשרה בתי ספר שאנחנו יודעים שהם ברמת תפקוד סבירה ואפילו טובה בחלקם, מתוך ה-61 שאני יודע להגיד שחלקם הגדול הוא פיקציה, שיש בו רישומי תלמידים שהם פיקציה, שיש בו ילדים רשומים שלא מגיעים, שאף אחד לא עוקב אחרי הביקור הסדיר.

<סער הראל: מצאנו בשמונה האלה מורים בלי תעודות הוראה, בלי הכשרה לחינוך, בלי הכשרה לטיפול בילדים בסיכון והם מלמדים ילדים.

<סער הראל: איזה ילד צריך להתחנך ללמוד אנגלית אצל מורה שאין לו תעודת הסמכה לאנגלית?

<סער הראל: או מתמטיקה?

<סער הראל: או עברית?

<סער הראל: או לשון?

<סער הראל: איזה ילד?

<סער הראל: הילד שלך?

<סער הראל: הילד שלי?

<סער הראל: איזה ילד?

<סער הראל: רק ילד חלש, מודר, שמותר לעשות בו מה שרוצים.

<סער הראל: איזה ילד יכול ללמוד היסטוריה לא על ידי מורה להיסטוריה?

<סער הראל: הדבר הזה שבו מסתכלים על הילדים דרך החינוך, דרך המקצוע, ולא דרך תפיסה של ילדים שזקוקים למשאבים נוספים והכי מקצועיים שיכולים להיות, דרך אגב, כולל אגף השפ"י שמטפל במח"טים, כולל השפ"חים העירוניים, כולל הטיפול הקהילתי שאנחנו נותנים בכלל דרך רווחה חינוכית, דרך התכנית הלאומית.

<סער הראל: לכן אנחנו אומרים עוד פעם שחלק מהתהליך המשייך המשמעותי הוא להגיד לילדים האלה שהם חלק מכולם.

<סער הראל: אין סיבה שילד ילמד תחת הכלכלה, מבודד מהקהילה שלו, לא זוכה לשירותים הכלליים שלה, לא זוכה לשירותים הכוללים של משרד החינוך, אפילו לא של מינהל חברה ונוער בהקשר הזה.

<סער הראל: איך אנחנו עושים משהו רציף יותר.

<סער הראל: דרך אגב, גם אני הייתי ילד כמוך.

<סער הראל: גם אני למדתי בחינוך מקצועי.

<סער הראל: המעטפת הזאת, אתה יודע, יש לי הרבה מה להגיד עליה במובן הזה.

<סער הראל: אבל גם היקף השירות והטיפול ואיכות השירות והטיפול שילד בסיכון זוכה לו בתוך המערכת הוא ביי פר לא באותה רמה.

<סער הראל: ביי פר.

<סער הראל: ראינו את שמונת בתי הספר.

<סער הראל: אנחנו בתהליך עם השמונה.

<סער הראל: התחלנו לפני שנתיים.

<סער הראל: אנחנו עושים שנה מקצועית בתוכו, אנחנו מהדקים הכשרות, אנחנו מכניסים טיפולים, אנחנו מדברים בהיבטים הרגשיים, אנחנו מחזקים תחושת שייכות, אנחנו מייצרים תחושת מוגנות.

<סער הראל: אני אומר לך - אתה צריך להיות עם יד על הדופק, עם יד על הלב, צריך להגיד את האמת – שמצאנו פערים קשים, כבדים, מטרידים ומעיקים מאוד ביחס לעבודה עם ילדים בסיכון.

<סער הראל: מעיקים מאוד מאוד, אבל אני לא מתפלא כי כך זה כשמשרד הכלכלה מטפל בחינוך.

<קריאה: ומה יקרה כשזה יהיה ברווחה?

<סער הראל: שלא לדבר על כך שזה יהיה ברווחה.

אלי אלאלוף: עוד לא הוחלט.

אלי אלאלוף: משפחת ברוניצקי, זה סופר דה-לוקס.

אלי אלאלוף: תתחילו אתם.

<דיתה ברוניצקי: צהרים טובים ותודה על תשומת הלב.

<דיתה ברוניצקי: אני היום פעילה בתחום החינוך או ההשכלה המקצועית לאחר שפרשתי מניהול אורמט לפני שנתיים.

<דיתה ברוניצקי: רק בכובע הזה אני כאן.

<דיתה ברוניצקי: אין לי שום אינטרס לא למשרד אחד ולא למשרד אחר אבל כן לילדים ולכל המסלול המשקי, לאן הם יגיעו בסופו של דבר.

<דיתה ברוניצקי: אנחנו מלווים את המערכת הזאת.

<דיתה ברוניצקי: יש לנו את בית ספר אורט אורמט כבר ארבעים וכמה שנים, שזה בית ספר תעשייתי ומאז שפרשתי אני מלווה את בית הספר היסודי בשכונה חלשה ביבנה.

<דיתה ברוניצקי: בית ספר ביאליק.

<דיתה ברוניצקי: אני יכולה להביא ניסיון מהשטח וזה מה שאני רוצה להביא לדיון הזה כי באמת לא אכפת לי אם בתי הספר יהיו תחת משרד א' או תחת משרד ב'.

<דיתה ברוניצקי: כואב לי אם הם יקבלו טייטל של רווחה שאני חושבת שזה טייטל רע מאוד להשכלה טכנולוגית בכלל ואני לא יודעת מה להציע לעשות עם זה, אם זאת כבר החלטה.

<דיתה ברוניצקי: זה יעבוד קצת נגד הרצון שלנו להעלות את התיוג של החינוך המקצועי ושל ההשכלה הטכנולוגית בכלל.

<דיתה ברוניצקי: אני רוצה שנשמע את הדוגמה.

<דיתה ברוניצקי: יושב ראש הוועדה אמר שמדוגמה אחת לא קובעים את הכלל, אבל זאת הדוגמה שאני מכירה ואותה אני רוצה להציג.

<דיתה ברוניצקי: קודם כל, מקור הילדים שבאים לבית הספר שלנו, אלה ילדים שנשרו ממערכת החינוך.

<דיתה ברוניצקי: זה מקור הילדים.

<דיתה ברוניצקי: זאת אומרת, היכן שהוא במערכת החינוך לא טיפלו בהם כפי שצריך.

<דיתה ברוניצקי: אם אני עושה קפיצה לבית ספר ביאליק שהוא בית ספר יסודי, אני רואה איך זה קורה שם.

<דיתה ברוניצקי: אני רואה שם שהמורה לאנגלית לא יודעת אנגלית.

<דיתה ברוניצקי: אז אנחנו ביום לימודים ארוך, בהתנדבות שאנחנו צריכים להביא לבית הספר הזה, אנחנו צריכים ללמד אותם.

<דיתה ברוניצקי: לא לחזק את האנגלית אלא ללמד אותם אנגלית מהתחלה כי הם לא קיבלו את זה בבית הספר.

<דיתה ברוניצקי: זאת אומרת, אלה בעיות שקיימות במערכת החינוך.

<דיתה ברוניצקי: מה שאני רוצה להביא מהדוגמה הזאת זה בעיות שקיימות במערכת החינוך שלנו ולא חשוב באיזה מהמשרדים היא מתנהלת.

<דיתה ברוניצקי: אלה בעיות קשות וכואבות ולפחות יהודה ואני בחרנו לעצמנו כמשימה לעשות מה שאנחנו כאזרחים יכולים לעשות כדי לשנות את המצב הזה.

<דיתה ברוניצקי: נחזור לבתי הספר התעשייתיים.

<דיתה ברוניצקי: דברים שהם כל כך נראו טריביאליים, לתת ציוני מגן לבחינות בגרות של תלמידי בתי הספר התעשייתיים – לא קיבלו ולמה?

<דיתה ברוניצקי: בגלל מלחמה בין המשרדים.

<מיכל כהן: ממש לא בגלל מלחמה.

<מיכל כהן: אנחנו לא המפקחים שם ואיך אנחנו יכולים לתת להם ציוני מגן?

<מיכל כהן: אנחנו לא מפקחים על הלמידה שם ולכן איך אנחנו יכולים להכיר בזה?

<מיכל כהן: את יודעת שיש בתי ספר במשרד החינוך שאין להם אפשרות לתת ציוני הכרה אם הם לא עומדים בסטנדרטים, שאנחנו מפקחים עליהם והם לא יכולים לתת ציוני מגן?

<מיכל כהן: את רוצה שאנחנו נאפשר להם לתת ציוני מגן כשאנחנו בכלל לא מפקחים?

<דיתה ברוניצקי: בכל השנים האלה ניסיתם לתאם פעולה?

<מיכל כהן: ניסינו לתאם הרבה פעולות.

<סער הראל: הם לא רוצים.

<דיתה ברוניצקי: אני לא מכירה את זה.

<דיתה ברוניצקי: אני רוצה להמשיך ולתת עוד אספקט של העבודה בצמודי מפעל, שאני חושבת שהיא חשובה מאוד וזה דבר שלפי דעתי אסור לוותר עליו.

<דיתה ברוניצקי: זה נותן כמה וכמה דברים.

אלי אלאלוף: יש לכם הרגשה שבאמת הייתה תכנית להרוס טוטלית את מה שקיים ולהתחיל מהתחלה?

<דיתה ברוניצקי: כן.

<דיתה ברוניצקי: זאת הייתה ההתרשמות מקריאת העיתונים.

אלי אלאלוף: בזכות החברים שלי אני באתי מאורגן.

אלי אלאלוף: אם אתם תמצאו כאן מילה אחת שאומרת לפרק את החינוך המקצועי, תקבלו מיליון שאין לי כמובן.

<דיתה ברוניצקי: זה לא לפרק את החינוך המקצועי.

<דיתה ברוניצקי: השאלה איך לעשות את זה.

אלי אלאלוף: זה לתת לילדים אופציות נוספות.

אלי אלאלוף: אני לא רוצה להיראות תומך במסגרת זו או אחרת, אבל תביני, המשפט שאמרת לפני כמה שניות שזה עומד להיות תחת רווחה, המסגרת הזאת הפכה למטרה פוליטית ולא מקצועית.

<דיתה ברוניצקי: אני מסכימה.

אלי אלאלוף: כאשר כתבנו את הדוח הזה לפני שלוש שנים, לא לקחנו ולא נתתי לאף אחד להתערב פוליטית, ראשית, כי אני לא מבין בזה ולא הייתי במשחק של אף אחד, ונתנו המלצות מאוד ברורות.

אלי אלאלוף: המערכת הקיימת צריכה להיות הרבה יותר משוכללת, הרבה יותר קרובה לילד, לחפש יותר פתרונות לילדים ולא אמרנו שצריך לסגור.

אלי אלאלוף: לא חשבנו בכלל, בוודאי לא אחרי שביקרתי אצלכם וראיתי את הילדים שהפכו לבוסים גדולים של המערכת שלכם.

<דיתה ברוניצקי: לא יודעת.

<דיתה ברוניצקי: זה מה שהיה בעיתונות.

אלי אלאלוף: מה שהומלץ כאן זה לתת יותר אפשרויות לילדים כדי שיהיה להם מגוון של אפשרויות.

אלי אלאלוף: את צודקת ויכול להיות שתקבלו ילדים שנפלטו מהמערכת, אבל אם המערכת הייתה לה מערכת נוספת שהיא נותנת את התשובות שנתנו לחלק, אולי זה לא היה ואז המדינה שלנו הייתה עם מערכת מסודרת כוללת שלא אחד פוגע בשני וכולי.

אלי אלאלוף: המטרה שלנו היא לתת תנאים אופטימליים לילד להשיג את מה שהוא יכול לפי הפוטנציאל האישי שלו ועוד יותר.

<דיתה ברוניצקי: זו גם המטרה שלנו.

<דיתה ברוניצקי: אין לנו מטרה אחרת.

אלי אלאלוף: זאת המטרה ואין שום מטרה אחרת.

אלי אלאלוף: חברים, אני אומר לכם שאם אתם רוצים שנעשה דיון על ביקורת על משרד החינוך – יש לי ואתם לא יודעים כמה אבל זה לא הדיון.

אלי אלאלוף: הדיון היום הוא איפה יהיו בתי הספר המקצועיים ואיך יהיו בתי הספר המקצועיים.

אלי אלאלוף: איך יקבלו את השירות הנכון.

אלי אלאלוף: היכן שזה יהיה יעיל.

אלי אלאלוף: לדעתי לא מסיבות מקצועיות הולכים להזיז אותם.

מירב בן ארי: הבעיה היא שכל מה שאתה אומר, אדוני היושב ראש, זה הכול שיקולים מקצועיים.

מירב בן ארי: כל מה שקורה עכשיו מלפני שבועיים ובשבוע שעבר, זה הכול משיקולים פוליטיים והכול על גב הילדים האלה.

מירב בן ארי: אני באמת מנסה לחשוב אם הדיון שלנו באמת יכול להשפיע ולשנות כי אנחנו כאן מחליטים ו-12 אלף ילדים ישלמו מחיר אישי מאוד גבוה.

מירב בן ארי: מהיכרות אתך, אתה בולדוזר רציני.

מירב בן ארי: אני לא יודעת, אולי מכאן תבוא הישועה כי אני אומרת לך שאחרי היומיים האחרונים, מה עשינו?

מירב בן ארי: אנחנו יכולים להתייחס בכמה מלים?

אלי אלאלוף: כן, בוודאי.

מירב בן ארי: אני ממש בקצרה אגיד שזה לא נראה לי הגיוני שבמדינה מתוקנת יש שתי מערכות חינוך.

מירב בן ארי: זה באופן עקרוני.

מירב בן ארי: לא יכול להיות כך.

מירב בן ארי: צריכה להיות מערכת חינוך אחת לכולם, לטוב ולרע.

מירב בן ארי: צריך לזכור כאן כמה דברים.

מירב בן ארי: האחד, החבר'ה האלה שהגיעו לבית הספר בכלכלה, לא הגיעו לשם מהגן.

מירב בן ארי: זאת אומרת, הם עשו סיבוב במערכת החינוך ומערכת החינוך לא נתנה להם את הפתרון.

מירב בן ארי: אני אומרת שוב משיקולים מקצועיים נטו, עשר שנים עבודה עם נוער בסיכון, ילדים שאני לקחתי יד ביד ושכנעתי את ההורים שלהם להוציא אותם מבית הספר כדי לקחת אותם לבית ספר מקצועי.

מירב בן ארי: שכנעתי.

מירב בן ארי: אני מודה.

מירב בן ארי: היו הורים שאמרו לי לא, שיהיה בבית הספר, אבל אמרתי להם שאין לו סיכוי.

מירב בן ארי: עכשיו יש לי נער שלי שאני מבקשת, אני כבר שנה וחצי לא במרכז שלי, ומתחננת למפקחת שיהיו לו 12 שנות לימוד כי הוא לא שרד את השעות.

מירב בן ארי: עכשיו אני מנסה שלפחות יסיים 12 שנות לימוד.

מירב בן ארי: החשש שלי תמיד היה שאם אני אשאיר אותו בבית הספר הרגיל, אפילו 12 שנות לימוד הוא לא יקבל.

מירב בן ארי: באמת הלכתי ושכנעתי ואני רואה אותך, אני מסתכלת עליך, אני מניחה שאתה בטח תדבר, אבל היו לי הרבה חבר'ה שנכשלו כישלון חרוץ במערכת ובסוף עשו י"ג ו-י"ד והם באמת סיפורי הצלחה.

מירב בן ארי: לכן אני בעד העניין הזה אבל ויש לי כאן אבל מאוד גדול.

מירב בן ארי: אני חושבת שזאת הזדמנות היסטורית שבאה מערכת החינוך ואומרת שהיא רוצה לקחת אחריות.

מירב בן ארי: זה מה שאני אומרת.

מירב בן ארי: אני סקפטית כמוך, שולי, אני יודעת מאיפה אתה מגיע.

מירב בן ארי: גם אני ישבתי ודיברתי עם מיכל וכמובן סער הראל שהוא באמת איש שפיו וליבו שווים בנושא של נוער בסיכון.

מירב בן ארי: אני מאמינה לו.

מירב בן ארי: אמרתי לך את זה.

מירב בן ארי: אני חושבת שיש כאן הזדמנות היסטורית כי בסופו של דבר מה שאני, ואנחנו מכירים, ברגע שהוא אמר את זה, הייתי חייבת לומר לו שניהלתי מרכזים של נוער בסיכון, אנחנו באים לכאן עם שיקולים מקצועיים.

מירב בן ארי: לצערי השיקולים שלנו, אני לא יודעת אם יבואו כאן בחשבון ובעיני זה משהו שצריך לשים על השולחן כי שנינו דיברנו ביום שישי ושנינו מתואמים בעניין הזה.

מירב בן ארי: אני חושבת שיש כאן הזדמנות היסטורית שמשרד החינוך בא ואומר כשלתי בטיפול - והיא אומרת כאן.

מירב בן ארי: היא לא אומרת שהכול בסדר אצלנו – אבל אנחנו כן רוצים, וסער בא ואומר שהוא רוצה לבוא ולתת להם את ההזדמנות שלא נתתי, כי כן, זלזלנו בחינוך הטכנולוגי.

מירב בן ארי: כן, זלזלנו.

מירב בן ארי: כשאני למדתי, מי שהלך לבית ספר מקצועי, הוא היה סוג ב' ועד היום לצערי ההורים אומרים שהם לא רוצים שהילד שלהם ילמד שם, הם לא רוצים שהוא יידרדר.

מירב בן ארי: ברגע שהוא שומע בית ספר מקצועי, הוא אומר לי, אל תשלחי את הילד שלי לשם כי הוא יידרדר משם לפשע.

מירב בן ארי: אלה לא שנות ה-90 אז אני למדתי אלא אנחנו בשנות ה-2000.

מירב בן ארי: אני אומרת לך שני דברים.

מירב בן ארי: האחד, אני מבינה אותך ואני מבינה מאיפה אתה בא והיו לנו שיחות ארוכות ואני בעד החינוך הטכנולוגי שאני חושבת שהוא מקפצה.

מירב בן ארי: נערים שלי שלא היו מסיימים, מצאו שם פתרון.

מירב בן ארי: מצד שני, וזה צריך לקחת בחשבון, יש כאן הזדמנות היסטורית שמשרד החינוך רוצה ואומר רוצה אני ללמוד ולהבין וכן לתת כאן הזדמנות.

מירב בן ארי: לצערי – עם זה התחלתי ועם זה אני אסיים – אני לא יודעת אם השיקולים הם מקצועיים.

מירב בן ארי: יושב כאן יושב ראש הוועדה למלחמה בעוני שהמלצותיה התקבלו פה אחד ואנחנו יושבים כאן ואני אומרת לך שגם ביום שישי הייתה לנו שיחה מאוד ארוכה בטלפון, ואנחנו באים לכאן משיקולים מקצועיים נטו, שאנחנו הסתכלנו בעיניים של הילדים האלה ונתנו להם אלטרנטיבה והיום אני אומר לכם את האמת חבריי חברי הכנסת, אני לא יודעת אם יש כאן שיקולים מקצועיים.

מירב בן ארי: הוא בא וכתב את זה שחור על גבי לבן ואני לא יודעת.

מירב בן ארי: לכן אני שמחה על הדיון הזה שבעיני הוא דיון חשוב.

מירב בן ארי: היו לנו שיחות על זה בכל סוף השבוע כי זה באמת מטריד אותנו ואני יודעת שזה מטריד אותך.

מירב בן ארי: הלוואי והשיקולים שלנו היו נלקחים בחשבון לגבי הילדים האלה.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: פרופסור טרכטנברג.

מנואל טרכטנברג: תודה.

מנואל טרכטנברג: אדוני היושב ראש, אני לא שמח על הדיון הזה ולא היינו צריכים להגיע אליו, אבל מה לעשות, לפעמים זה קורה.

מנואל טרכטנברג: אני רוצה שנבין את הסיטואציה ונבין על מה מדובר כאן.

מנואל טרכטנברג: יש אנומליה מתמשכת שהיא תולדה של ההיסטוריה ומה האנומליה?

מנואל טרכטנברג: האנומליה היא שיש כמה סגמנטים של החינוך שלא נמצאים במשרד החינוך.

מנואל טרכטנברג: הסיבות הן היסטוריות.

מנואל טרכטנברג: העניין של מעונות היום שלא נמצאים במשרד החינוך, ולמה?

מנואל טרכטנברג: מכיוון שהגישה הייתה בזמנו, ואפשר להבין את זה, אני לא אומר את זה בכעס אלא אפשר להבין את זה, שצריך לסייע לאימהות עובדות לשים את הילד באיזשהו מקום בדרך לעבודה.

מנואל טרכטנברג: אני אומר את זה בצורה קצת צינית אולי.

<קריאה: בייביסיטר.

מנואל טרכטנברג: כן.

מנואל טרכטנברג: זו הייתה הגישה אז.

מנואל טרכטנברג: הייתה מטרה לאומית להגדיל את שיעור ההשתתפות של נשים בתעסוקה ומישהו היה צריך לתת את המענה ואמרו שזה שייך לתחום של התעסוקה ולכן זה שם.

מנואל טרכטנברג: לא שמישהו נתן את הדעת על מה קורה לילד.

מנואל טרכטנברג: לא.

מנואל טרכטנברג: היה שיקול כאילו מקצועי בתחום אחר.

מנואל טרכטנברג: בתחום של החינוך הטכנולוגי, גם.

מנואל טרכטנברג: זה היה כאילו פועל יוצא של הצורך של התעשייה בידיים עובדים וצריך להכשיר וכולי, שזה צורך אמיתי ולא צריך לזלזל בזה.

מנואל טרכטנברג: אמרו, מי נותן מענה?

מנואל טרכטנברג: בסדר, המשרד שמופקד.

מנואל טרכטנברג: זה לא בדיוק התגלגל כך, אבל לא חשוב.

מנואל טרכטנברג: הייתה גישה כזאת.

מנואל טרכטנברג: הדברים האלה מקבלים חיים משלהם, גם חיים בירוקרטיים משלהם וזה הופך גם לעניין פוליטי במובן של כן טריטוריה, ולא במובן שלך.

מנואל טרכטנברג: ואז יום אחד אתה מתעורר ושואל האם לזה התכוונו?

מנואל טרכטנברג: אם היינו מתחילים מחדש את החלוקה, זה מה שהיינו עושים?

מנואל טרכטנברג: משיקולים טהורים מקצועיים, התשובה היא לא.

מנואל טרכטנברג: אני באיזשהו מקום מאוד שמח על כך שמדובר עכשיו על כך שיעבירו את זה למשרד הרווחה.

מנואל טרכטנברג: למה?

מנואל טרכטנברג: כי זה ממחיש את האיוולת.

מנואל טרכטנברג: לפעמים אתה צריך להביא את זה לקצה.

מנואל טרכטנברג: הרי אני לא חושב שיש כאן מישהו שחושב שצריך להדביק על התווית של בית ספר, ילדי רווחה.

מנואל טרכטנברג: אולי זה לא נכון שלרווחה יש קונוטציה כזאת, אבל זאת עובדה.

מנואל טרכטנברג: לכן לפעמים צריך להביא את הדברים לאבסורד כדי שנבין.

מנואל טרכטנברג: אני רוצה לומר כאן משהו הרבה יותר כללי.

מנואל טרכטנברג: מה שקורה לאחרונה בחלוקה של, אלה לא תיקים אלא כאילו חלקי לגו, שאך ורק על פי צרכים פוליטיים שאתה לא מבין אותם – לפעמים שיקולים פוליטיים מעורפלים – מרכיבים ומפרקים את הפאזל הזה ללא שום התייחסות לעצם העניין, למה יש בתוך חלקי הפאזל הזה.

מנואל טרכטנברג: זה משהו שאנחנו צריכים לדחות.

מנואל טרכטנברג: זה משהו שלא יתכן שזה קורה בצורה כזאת.

מנואל טרכטנברג: זה קטע אחד, הקטע ההיסטורי.

מנואל טרכטנברג: עכשיו יש אתה קטע של התוכן.

מנואל טרכטנברג: אני מאוד סימפתטי למה שאתה אומר, שולי, לעניין הזה שצריך להיות מודל אחר וכולי.

מנואל טרכטנברג: צריך להיות מודל אחר.

מנואל טרכטנברג: אין מודל אחד שמתאים לכל סוגי הילדים.

מנואל טרכטנברג: עובדת חיים היא הטרוגניות, השונות בין ילדים.

מנואל טרכטנברג: לכן משרד החינוך, ואני מאמין שהוא יעשה את זה, צריך באמת – והתחלתם תהליך של למידה עם שמונה בתי ספר - - -

<מיכל כהן: כן, אבל יש לנו גם מערכת מקצועית.

מנואל טרכטנברג: בסדר, נכון, לא יכול להיות שמודל אחד תופס את הצרכים ואת ההתפתחות האידיאלית של כל ילד.

מנואל טרכטנברג: צודק לחלוטין.

מנואל טרכטנברג: זה לא אומר שזה צריך לשבת במקום אחר.

מנואל טרכטנברג: אלה שני דברים שונים.

<קריאה: אמרתי.

<קריאה: זה לא מאבק טריטוריאלי.

מנואל טרכטנברג: אלה שני דברים שונים.

מנואל טרכטנברג: צריך כאן לתת את הדעת על מה אופטימלי לילד, איזה סוג מודל צריך לפתח, ומה האחריות.

מנואל טרכטנברג: אני רוצה לומר משהו לגבי האחריות והסמכות.

מנואל טרכטנברג: כשאתה שייך למסגרת ממשלתית מסוימת, יש לזה סיגנל מאוד חשוב למי אתה שייך, לאיזה עולם מושגים, חלק ממה אתה.

מנואל טרכטנברג: האם אתה כילד, אתה ילד משרד הכלכלה או אתה ילד משרד החינוך.

מנואל טרכטנברג: יש לזה משמעויות לחיים, איך אתה רואה את עצמך, התדמית העצמית, איך רואים אחרים אותך, מה אתה משקף עם זה, מה המסר של המדינה כלפי אותם 11 אלף ילדים.

מנואל טרכטנברג: שלא תבינו אותי לא נכון, אני הייתי אחראי על ההשכלה הגבוהה במדינת ישראל במשך חמש וחצי שנים ומי שיודע, שמע אותי כל הזמן אומר שתואר אקדמי הוא לא חזות הכול ועל כן גם תעודת בגרות חמש יחידות היא לא חזות הכול.

מנואל טרכטנברג: לא לשם אנחנו צריכים לשאוף לגבי כל ילד ומי שלא, מסכן.

מנואל טרכטנברג: לא, זה לא כך.

מנואל טרכטנברג: יש כל מיני אפיקים לרכישת השכלה והכשרה שהיא לא פחות איכותית מאשר תואר אקדמי.

מנואל טרכטנברג: אבל זה לא אומר שאתה צריך לתייג את הילדים האלה על רקע זה שהם במסגרת שהיא נפרדת.

מנואל טרכטנברג: לכן אני אומר שהמסר צריך להיות חד משמעי.

מנואל טרכטנברג: אנחנו לא ניתן יד כמובן לשום התייחסות לילדים האלה כילדים ששייכים למסגרת אחרת אלא למסגרת של החינוך, ומה לעשות, במדינת ישראל יש גוף אחד בלבד שאחראי על החינוך וזה משרד החינוך.

מנואל טרכטנברג: לכן באותה נשימה שאנחנו אומרים שמעונות היום צריכים לעבור בהקדם האפשרי למשרד החינוך ולא יכול להיות אחרת, באותה מידה שמשרד החינוך הראה יכולת מדהימה לקחת לעצמו את הילדים בגילי שלוש-ארבע ולבנות ולעשות.

מנואל טרכטנברג: מה קרה כאן במדינת ישראל בהקשר הזה, אין לו אח ורע בעולם שבמהירות כזאת אתה לקחת אחריות כל כך נרחבת וזה קורה.

מנואל טרכטנברג: משרד החינוך צריך להיות אחראי על כל ילדי ישראל מלידה ועד גיל 18 ולתת מענה הולם למגוון הצרכים והיכולות שלהם.

<עמיר עמר: אני מייצג את הסתדרות הנוער העובד והלומד.

<עמיר עמר: אני מגיע לכאן כי יש דבר שמאוד מטריד אותנו בכל השיח הזה וזה הנושא של עבודת הנערים והנושא של החניכות שהתייחסה אליו המנכ"לית.

<עמיר עמר: אבל לפני כן אני חייב לומר משהו.

<עמיר עמר: כל הדיבור על בתי הספר שנאמר כאן, אני 13 שנים בתוך המערכת הזאת, התחלתי כמדריך עם שחרורי מהצבא, אני מרכז פעילות, אני מלווה מדריכים ויש לנו מדריכים ב-25 בתי ספר של הנוער העובד שאנחנו נותנים להם מענה של תנועת נוער שהם יכולים להגיע אליה, מסעות לפולין, טיולים, קורסי מדריכים, את כל הדברים שכל נער אחר מקבל.

<עמיר עמר: אני חייב לומר שאני רואה הצלחות מדהימות בתוך המערכת הזאת.

<עמיר עמר: לבוא ולהשמיץ ולהגיד, יש אנשים שעושים מלאכה אדירה בלי קשר לדיון הטריטוריאלי.

<עמיר עמר: צריך לתת להם את הכבוד ואת המקום שמגיע להם.

<עמיר עמר: יש מנהלים מדהימים, יש מורים מדהימים, יש חונכים מדהימים, יש רכזות תעסוקה מדהימות וצריך לתת להם גם את הכבוד שמגיע להם.

מירב בן ארי: לא השמצנו כאן אף אחד.

מירב בן ארי: להפך.

<עמיר עמר: לא אמרתי.

<עמיר עמר: אני מדברר על הדיון הציבורי שבשביל להעביר, משתמשים ואומרים כמה המערכת היא לא נכונה וזה יכול לפגוע באנשים שהם פשוט עושים מלאכת קודש והצלת נפשות וזה מה שאני רואה יום יום.

<עמיר עמר: לעניין עצמו.

אלי אלאלוף: עד עכשיו זה לא היה לעניין?

<עמיר עמר: זה היה לעניין.

<עמיר עמר: זאת הייתה איזושהי הערה, אבל זה באמת עניין מרכזי שמאוד מטריד אותי, האנשים עצמם.

<עמיר עמר: הנושא של החניכות הוא דבר מאוד מאוד מרכזי.

אלי אלאלוף: אני לא מציע שנרד לפרטי פרטים.

<עמיר עמר: לא פרטי פרטים.

<עמיר עמר: כבוד היושב ראש, נאמר מספר פעמים שזאת בעיה שצריך להתמודד אתה, שבשנתיים-שלוש הראשונות - - -

אלי אלאלוף: אתה פעיל במסגרת מערכת החינוך הפורמלית?

<עמיר עמר: אני חבר בהסתדרות הנוער העובד.

<עמיר עמר: אנחנו שוחחנו עם משרד החינוך.

אלי אלאלוף: לכם יש פעילות במשרד החינוך?

<עמיר עמר: כן.

<עמיר עמר: בטח.

אלי אלאלוף: שם לא הולך לכם?

<עמיר עמר: הולך לנו בסדר גמור.

אלי אלאלוף: אז אתה רואה שהיכן שאתה תהיה, תעשה את העבודה שלך.

אלי אלאלוף: זה לא קשור למסגרת שם זה נמצא, אם במשרד זה או אחר.

אלי אלאלוף: יש לי בקשה.

אלי אלאלוף: אני אמרתי באיזה קונטקסט הדיון הזה.

אלי אלאלוף: הדיון הזה הוא לא מפלגתי.

<עמיר עמר: ממש לא.

אלי אלאלוף: הוא לא פוליטי.

<עמיר עמר: ממש לא.

<עמיר עמר: אתה מתייג אותי עכשיו סתם.

<עמיר עמר: ממש לא.

<עמיר עמר: תאמין לי שאין לי שום אינטרס מלבד האינטרס של הילדים.

<עמיר עמר: תן לי במשפט לדבר על הנושא של העבודה.

אלי אלאלוף: תקצר כי יש לנו עוד 12 דקות עד לסיום הישיבה.

<עמיר עמר: העבודה, החניכות, נותנת לילדים האלה שכר, נותנת להם חונך צמוד במקומות שהם עובדים שפשוט הופך להיות דמות משמעותית עבורם.

<עמיר עמר: אנחנו עדיין לא קיבלנו לא ייעוץ משפטי, לא הבטחה מאף גורם שהדבר הזה יישמר, שהנושא הזה של עבודת הנערים יישמר ובבתי הספר שכן עברו, אנחנו רואים פגיעה בנושא הזה של העבודה, בחלק מבתי הספר, פגיעה משמעותית בנושא הזה של עבודת הנערים וזה הדבר.

אלי אלאלוף: במשרד אחר תהיה פחות פגיעה?

<עמיר עמר: זה לא האינטרס שלי וממש לא משנה לי.

<עמיר עמר: כבוד היושב ראש, אני אבהיר.

<עמיר עמר: אותנו זה לא כל כך מעניין.

<עמיר עמר: לנו זה לא כל כך חשוב, אבל חשוב שיישמר הנושא של החניכות והעבודה.

<רונן לוי: יושב ראש איגוד המוסכים בישראל.

אלי אלאלוף: היינו אתך בדיונים אחרים.

<רונן לוי: כן.

<רונן לוי: אני מתנצל.

אלי אלאלוף: לא.

אלי אלאלוף: חס ושלום.

<רונן לוי: אני קודם כל רוצה להגן, אני חושב, גם על החברים שלי שלא כאן, על המקצועות עצמם.

<רונן לוי: אני חושב שהמיתוג של המקצועות עצמם גם צריך לבוא לכאן.

<רונן לוי: אני מסתובב כאן הרבה גם בנושא המאבקים שלנו כבעלי מוסכים או כבעלי מקצועות ואנחנו לא רואים את ההגנה הזאת על המקצועות שלנו, לא על הנגרים ולא עלינו.

<רונן לוי: כשאנחנו באים לכאן לפתח את העסקים ולתת קצת יותר מקום לעסקים עצמם ולחיים העסקיים שלנו, אנחנו צריכים לפתח את המקצועות עצמם ושהמקצועות האלה יהיו מקור לגאווה.

<רונן לוי: זה דבר ראשון.

<רונן לוי: אנחנו אוחזים במקצוע מרתק היום.

<רונן לוי: מקצוע הרכב הוא מקצוע מרתק והוא חוצה הרבה גבולות.

<רונן לוי: הוא מתחיל ממכונאות, אלקטרוניקה, המכוניות היום אוטונומיות, זיהום אוויר, בטיחות.

<רונן לוי: אחד המקצועות המרתקים ביותר.

<רונן לוי: כשאנחנו מדברים על חינוך טכנולוגי או על חינוך מקצועי, מדברים על זה כעל משהו נמוך.

<רונן לוי: קודם כל, צריך להעלות את התדמית של המקצועות, בין אם זה נגרות או משהו אחר.

<רונן לוי: אני יכול לספר לכם שביום שישי ישבתי עם חבר שלי שהבן שלו עכשיו נגר אבל הוא הולך לפנמה לעבוד שם בנגרות.

<רונן לוי: הוא אוהב נגרות אבל כאן בארץ זה משהו שהוא נמצא ברמה נמוכה.

<רונן לוי: אנחנו צריכים להתחיל לדבר על המקצועות ולהכניס אותם למשהו שהוא מקור לגאווה.

<רונן לוי: כשאנחנו מסתובבים בגרמניה, מייסטר הוא גאווה ולא משנה מייסטר מה.

<רונן לוי: אבל כאן מכונאות רכב, יודעים שכאשר אתה הולך למכונאות רכב במשרד הכלכלה, אתה נמוך.

<רונן לוי: כשאני מגיע לכאן לדיונים ומדבר על כך שצריך להחזיר את הכלכלה למוסכים, מסתכלים עלינו כעל איזה גנבים.

<רונן לוי: אנחנו מאבדים את המקצועות במדינת ישראל.

<רונן לוי: זה עניין ציוני.

<רונן לוי: אנחנו בבעיה ציונית מאוד גדולה כי אנחנו הופכים להיות ציניים.

<רונן לוי: אנחנו מטפחים רק מקצועות לא יצירתיים.

<רונן לוי: אני לא רוצה לומר איזה מקצועות יש כאן, אבל אנחנו מדברים על בתי ספר, על מאות בתי ספר, שמוציאים אנשים לא יצרניים.

<רונן לוי: מדינה לא מדבר בסופו של דבר על יצרנות.

<רונן לוי: אנחנו צריכים להחזיר את הגאווה למקצועות ולכן באתי לכאן, גם להגן על המקצועות קודם כל.

<רונן לוי: מכאן זה מתחיל.

<רונן לוי: דבר שני.

<רונן לוי: כבוד היושב ראש, לדעתי אתה צריך להתחיל לדבר כאן על שיתופי פעולה בין משרדים.

<רונן לוי: כאשר אני יושב כאן כבר כמעט חמש שנים ושומע על המאבקים האלה בין המשרדים, מבחינתנו אנחנו רואים את התהליך.

<רונן לוי: אנחנו צריכים סנכרון, משרד התחבורה והתעשייה.

<רונן לוי: אנחנו צריכים לקבוע מה התעשייה צריכה.

<רונן לוי: אנחנו תעשייה מתפתחת והטכנולוגיה רצה.

<רונן לוי: הפער בין העובדים שלנו לבין הטכנולוגיה המתקדמת ברכב הולך וגדל מדי שנה.

<רונן לוי: אותנו מה שמעניין, זה התהליך.

<רונן לוי: מי שצריך לקבוע מה צריכים ללמד במשרד החינוך ובמשרד העבודה אחר כך את הבוגרים, צריך להיות משרד התחבורה והתעשייה עצמה.

<רונן לוי: המשרדים האלה צריכים להיות הקבלנים שלנו.

<רונן לוי: כך צריך לראות את זה.

<רונן לוי: אנחנו צריכים להיות אלה שמזמינים את העבודה והילדים צריכים לבחור במקצועות.

<רונן לוי: אנחנו צריכים להתחיל את זה מכיתה ז', ח', כמו שיש מגשימים ומחשבים.

<רונן לוי: צריך לגרות אותם, להראות להם מה זאת רובוטיקה, ללכת אליהם בגילים האלה כמו שעושים במחשבים.

<רונן לוי: אף אחד לא יבחר במקצועות האלה אם לא נגרה אותם בגיל צעיר ולא נכבד אותם.

<רונן לוי: אני חושב שזאת המשימה העיקרית.

<רונן לוי: המשימה העיקרית היא לעשות כאן עבודת עומק.

<רונן לוי: מורים.

<רונן לוי: אין מורים למקצועות הטכנולוגיים במדינת ישראל.

<רונן לוי: אין מורים.

<רונן לוי: מה זה עוזר שפותחים ומעבירים בתי ספר מכאן לכאן?

<רונן לוי: אין מורים.

<רונן לוי: זה לא משנה.

<רונן לוי: היום הכשרת מורים למקצועות הטכנולוגיים במדינת ישראל, חייבים דחוף לעשות את זה.

<רונן לוי: זה משהו שהיה צריך לעשות אותו לפני שנתיים-שלוש וארבע שנים.

<רונן לוי: חייבים דחוף להכשיר כאן מורים כי בסופו של דבר מי שעושה את העבודה, אלה המורים.

<רונן לוי: מי שילהיב את התלמידים, מי שיכניס להם את המקצועות ואת התאווה לעבוד במקצוע, בין אם זה בידיים ובין אם זה שימוש בשכל, אלה המורים עצמם.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: אני חייב להפסיק כי יש עוד אנשים שרוצים להתייחס.

<דניאל בן דוד: שלום.

<דניאל בן דוד: אני למדתי בבית ספר במשרד החינוך ותכל'ס, בית ספר שיש הרבה ילדים ואני לא ילד שהכי התבלט בו.

אלי אלאלוף: יש גם בתי ספר קטנים במשרד החינוך.

<דניאל בן דוד: בכזה אני למדתי.

<דניאל בן דוד: למדתי בבית ספר בו למדו 400 ילדים, ארבעים ילדים בכיתה, 12 כיתות ולא הכי הצלחתי שם.

<דניאל בן דוד: הייתי ילד של חמישים, של שישים, לא תמיד נמצא בשיעורים, מסתובב כל היום והתחלתי כיתה י' בבית ספר מקצועי שבאמת נתן לי את כל מה שצריך, אם אלה הסעות עד הבית, אם זה אוכל, אם יום אחד לא הגעתי - התקשרו אלי עשר פעמים, אם זה הנהג בבוקר שמחכה לי שאני אתארגן אם לא קמתי בזמן, אם אלה שיעורים פרטניים לפני בגרויות בשעות לא שעות שהמורים היו יושבים אתנו עד הערב.

<דניאל בן דוד: אלה דברים שאני לא רואה אותם במשרד החינוך.

<דניאל בן דוד: אני לא קיבלתי אותם.

<דניאל בן דוד: ראיתי התקדמות של עצמי בתוך דבר שבחיים לא היה לי.

אלי אלאלוף: האמת, נתתי לך את רשות הדיבור כדי לשמוע אותך ולכבד את זה שבאת אבל אם הייתי המחנך שלך, לא הייתי מביא אותך.

אלי אלאלוף: זה לא פייר למי שמנצל את היופי ולשכנע כך מערכת.

אלי אלאלוף: אני חייב לומר שאני מסתכל עליו כאילו הוא הבן שלי ולא הייתי מציג אותו כך.

אלי אלאלוף: צריכה להיות גישה חינוכית.

אלי אלאלוף: אני לא מבין, אני נתתי לו את רשות הדיבור כי הוא התאמץ בשבילנו אבל הוא לא הבובה של אף אחד הילד הזה.

אלי אלאלוף: לכן, תחשבו קצת.

אלי אלאלוף: תחשבו.

אלי אלאלוף: תודה לך בן דוד.

<טל לוטן: צהרים טובים.

<טל לוטן: אני אחראית על התחום של חינוך טכנולוגי, הכשרה מקצועית בהתאחדות התעשיינים.

<טל לוטן: אנחנו בהתאחדות התעשיינים כבר למעלה מעשר שנים בהובלה של שרגא ברוש נשיא ההתאחדות נאבקים על כך שכל התלמידים, 12 אלף תלמידים היום, תלמידים שלומדים תחת משרד הכלכלה, יהיו תחת מערכת אחת במשרד החינוך.

<טל לוטן: אנחנו סבורים שצריכה להיות מערכת אחת טובה של החינוך הטכנולוגי מקצועי בכל הרמות ללא תקרת זכוכית, ללא תיוג, לא צריכים להיות תלמידים נושרים כדי שילמדו במערכת של חינוך מקצועי.

<טל לוטן: אנחנו צריכים את האנשים ואת הבוגרים של המערכת בחינוך הטכנולוגי מקצועי הגבוה ביותר.

<טל לוטן: בלעדיהם אין זכות קיום והתעשייה לא יכולה להתפתח.

<טל לוטן: אנחנו צריכים את זה למען התפוקה, למען התעשייה, למען עתיד התעשייה וקודם כל למען עתיד ילדינו.

<טל לוטן: אנחנו חושבים שהיום המערכת הזאת מיתגה את התלמידים, פגעה בחינוך הטכנולוגי במיתוג שלו, פגעה גם אחר כך בתעשייה.

<טל לוטן: כל התלמידים שנשרו, לכו ללמוד פחחות וכל מיני אמירות שהן נוראיות.

<טל לוטן: זכות קיום לכל התלמידים.

<טל לוטן: אנחנו חושבים שצריכה להיות מערכת אחת טובה בה מכשירים, בה יש גאווה למקצוע, להסמכה המקצועית.

<טל לוטן: בואו נאמר שלא נגיע לרמת המייסטרים בגרמניה – אולי כן נצליח - אבל צריכה להיות גאווה למקצוע.

<טל לוטן: אנחנו רואים מערכת אחת שבה תלמידים לומדים, מתנסים, לוקחים את הצדדים הטובים שיש היום במשרד הכלכלה שזה חיבור טוב והתנסות רבה בעולם העבודה, מערכת ההסמכות, הטיפול בפרט.

<טל לוטן: צריך לקחת את הצד הזה בצד היכולת בלי תקרת זכוכית אלא עם יכולת לעשות בגרות.

<טל לוטן: מי שלומד מחשבים, אלקטרוניקה, ריתוך, מסגרות, כולם שווי ערך כחלק מהמערכת, אחד ירכוש מקצוע, אחד ימשיך ל-14 יחידות לימוד להנדסאים ואחד ימשיך עם תעודת בגרות.

<טל לוטן: כולם שווי ערך ללא חסמים וללא הגבלות.

<טל לוטן: כך אנחנו רואים את זה.

<טל לוטן: לכן אני חושבת שהייתה כאן הזדמנות היסטורית להעביר את המערכת למשרד החינוך וזה יהיה בכי לדורות אם המערכת הזאת לא רק שלא תעבור למשרד החינוך ותהיה מערכת אחת עם הכפילויות שיש היום אותן אנחנו רואים שתלמידים של משרד החינוך לא יכולים לקבל הסמכות מקצועיות תחת משרד הכלכלה וכל המתחים האלה בין המשרדים.

<טל לוטן: זה יהיה נורא אם המערכת הזאת תעבור למשרד הרווחה ותלמידים יהיו מתויגים תחת רווחה.

<טל לוטן: היה עוול, הייתה טעות לפני הרבה שנים אבל יש כאן הזדמנות לתקן וצריך לתקן.

אלי אלאלוף: תודה רבה.

אלי אלאלוף: אני ממש מתנצל.

אלי אלאלוף: יש לי כמה דקות.

אלי אלאלוף: יהודה, בבקשה, ואחר כך נשיאת ויצ"ו העולמית.

<יהודה ברוניצקי: תודה רבה.

<יהודה ברוניצקי: אדוני היושב ראש, אין שום ספק – ואנחנו פעלנו בכיוון הזה הרבה שנים במסגרת הזמן שהיה לנו – שכל הילדים צריכים להיות באותה מערכת.

<יהודה ברוניצקי: אין לנו שום ספק שזה צריך להיות כך.

<יהודה ברוניצקי: הדבר הראשון שעשיתי עת יצאתי לפנסיה, נסעתי לשוויץ ללמוד איך הם עושים את החינוך הדואלי.

<יהודה ברוניצקי: עקבתי אחרי הגרמנים והשוויצרים עושים את זה הרבה יותר טוב מה גם שגודל המדינה יותר קרוב לגודל שלנו.

<יהודה ברוניצקי: אני מתחבר למה שאמר נציג איגוד המוסכים.

<יהודה ברוניצקי: זה באמת שונה.

<יהודה ברוניצקי: חשבתי על החינוך הדואלי ושם הבנתי שאין לנו שום סיכוי לעשות את זה בארץ כי כמו שאמר לי פרופסור טרכטנברג, בארץ הבעיה היא שבחינוך מקצועי יש שני דברים, טראומה של שנות ה-50, מוצדקת, אבל אנחנו כבר ב-2016, ובורות.

<יהודה ברוניצקי: לכן אמרנו שחייבים להוריד את תקרת הזכוכית בחינוך המקצועי ולהכניס חינוך מקצועי לבתי הספר התיכוניים.

<יהודה ברוניצקי: דיברנו על זה.

<יהודה ברוניצקי: אם יעבירו את זה לאן שיעבירו, הרי לנו כאנשים פרטיים בוודאי אין שום אפשרות להשפיע, לפחות שיעשו את זה טוב.

<יהודה ברוניצקי: אם זה יהיה במשרד החינוך, שמשרד החינוך יכתוב ויגיד את זה, שהוא לא מתכוון לנתק את הקשר עם המשק.

<יהודה ברוניצקי: אני רוצה לומר כמה דברים על החיבור עם המשק.

<יהודה ברוניצקי: מה יותר טוב לצעיר כזה שברגע שהוא יוצא מבית הספר הוא קיבל במפעל דוגמאות שהוא יכול להעתיק ולא לחקות את הבריון של הרחוב אלא את מנהל העבודה.

<יהודה ברוניצקי: אל תנתקו את הקשר הזה ולא משנה היכן זה יהיה.

<יהודה ברוניצקי: המערכת צריכה להיות אותה מערכת.

<יהודה ברוניצקי: דבר שני הוא לא לנתק את הקשר עם התעשייה ולא מספיק להזמין את התעשיינים מפעם לפעם כדי שיוציאו את הקיטור אלא להכניס אותם למערכת, כמו שקורה בשוויץ.

<יהודה ברוניצקי: מי שקובע שם, זאת לא הממשלה שקובעת אלא התכניות עושות את הגילדות כאשר בארץ אין לנו גילדות אבל בארץ יש מפעלים כאלה ואחרים.

<יהודה ברוניצקי: שמענו בדרך לכאן שלימודי הליבה לא נכנסים ולכן אני אומר שהתפנה תקציב.

מנואל טרכטנברג: מצאת מקור תקציבי.

<רבקה לזובסקי: שלום לכם.

<רבקה לזובסקי: אני יושבת ראש ויצ"ו עולמית, פרופסור לחינוך.

<רבקה לזובסקי: נכנסתי לדיון הזה לפני הדיון שיתקיים אחריו אליו אני מוזמנת.

אלי אלאלוף: בטעות.

<רבקה לזובסקי: לא בטעות כי זה בנפשי.

<רבקה לזובסקי: אני רוצה לדבר כיועצת חינוכית שעבדה 13 שנים בגימנסיה הרצליה בתל אביב ועסקה בחינוך בתיכון.

<רבקה לזובסקי: אני רוצה לדבר על דניאל באופן פיגורטיבי ועל ילדים כמו דניאל.

<רבקה לזובסקי: הרי יועצים חינוכיים מכוונים את התלמידים למסגרות התיכוניות וכיוונתי הרבה מאוד תלמידים מתוך בחירה אל בתי הספר המקצועיים הטכנולוגיים ולא בגלל שהם לא יכלו להיות בעיוני אלא הם אהבו את מקצוע הטכנולוגיה.

<רבקה לזובסקי: הם הגיעו למשרות ולתפקידים נהדרים ונפלאים והם ממנהיגי המשק.

<רבקה לזובסקי: שנים אנחנו אומרים שמוכרחים להעניק יוקרה וכוח לתחום הזה של הכשרה מקצועית טכנולוגית בצורה משולבת.

<רבקה לזובסקי: לשלב את מערכת הלימוד העיונית עם מערכת הלימוד הטכנולוגית מקצועית.

<רבקה לזובסקי: אני מוכרחה להגיד לכם שהכשרת המורים חייבת להיות.

<רבקה לזובסקי: הענקת הצטיינות, גאוות יחידה לכל התלמידים שצריכים לקבל הכשרה מקצועית כמו בגימנסיה הרצליה בתל אביב ובכוונה אני נותנת את הדוגמה הזאת.

<רבקה לזובסקי: מילה אחרונה אני אומר לכם.

<רבקה לזובסקי: לפני כמה חודשים הייתי בשליחות ויצ"ו בשוויץ.

<רבקה לזובסקי: אמר לי שגריר ישראל שלמחרת תגיע משלחת מישראל לגבי הכשרה למקצועות טכנולוגיים ומקצועיים בגילי תיכון.

<רבקה לזובסקי: יש שם הכשרה מעולה.

<רבקה לזובסקי: גם בגרמניה כמובן והיא דומה ואפילו יותר טובה.

<רבקה לזובסקי: יש את הגאווה של המשפחות ושל הבוגרים.

<רבקה לזובסקי: לכן אני חושבת שהנושא שאנחנו דנים ועוסקים בו כל כך הרבה שנים ושמציל נפשות ומביא אותם לגדולות, וגם אצלנו ב-ויצ"ו, המערכת חייבת להיות משולבת וזאת החלטה שבאמת קובעת גורלות.

<רבקה לזובסקי: תודה.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: ברשותכם, אני רוצה לסכם את הדיון והסיכום יהיה חלקי.

אלי אלאלוף: קודם כל אני רוצה לומר שהממשלה לא דנה היום, ואני יכול להרשות לעצמי לומר בעקבות לחץ של הרבה גורמים, כולל שלי, עם המשקל הלא קטן שלי.

אלי אלאלוף: אנחנו מחויבים קודם כל לילדים, ושנית, לחינוך הטכנולוגי שנדרש כפי שגם הגדרת את זה מאוד יפה שזה מפני שהילדים רוצים את זה, מפני שהילדים מרגישים את זה ותרומתם היא אדירה.

אלי אלאלוף: גם שר האוצר שלנו היה בחינוך טכנולוגי.

אלי אלאלוף: אנחנו מחזקים את המערכת, אנחנו רוצים לחזק את מערכת החינוך הטכנולוגי.

אלי אלאלוף: אנחנו חושבים שהמערכת ההולמת לקליטתם, כולל של העובדים, כולל של כל המערכת בלי לפגוע באף אחד, זו המערכת של משרד החינוך.

אלי אלאלוף: אנחנו מביעים את דאגתנו למגמה להעביר את זה לרווחה.

אלי אלאלוף: כך בשם הוועדה, ברשותכם, אם תסכימו, אני אוציא עוד היום מכתב לראש הממשלה – גם כשר הכלכלה וגם כראש הממשלה – על מנת שהמהלכים שציינתי יהיו המהלכים הנדרשים בימים הקרובים כי נדמה לי שבפרוטוקול תוכלו לראות שהנימוקים של פרופסור טרכטנברג ושאר החברים, כולל חברתי מירב בן ארי, ובעיניים של יגאל שאנחנו עובדים הרבה ביחד, אני אומר לכם שזאת המגמה.

אלי אלאלוף: המגמה היא לחזק ולא לפגוע בילד ולא לפגוע במערכת הקיימת אלא להפך, רק לשדרג אותה.

אלי אלאלוף: אין מערכת שיכולה להרשות לעצמה להגיד שהיא טובה אופטימלית.

אלי אלאלוף: היא טובה, אבל לא מספיק.

אלי אלאלוף: כוועדת העבודה והתעסוקה, זה מה שמאפשר לי לסכם את הדברים בשילוב הזה.

אלי אלאלוף: אוי ואבוי למי שיגיד שאני לא אוהב את מערכת הרווחה.

אלי אלאלוף: אני בא ממשפחה ברוכת ילדים ושם למדתי, במשפחה שלי, שאפשר לאהוב את כל האחים ביחד, באותה רמה ובאותה גישה מיוחדת לכל אחד מאתנו.

אלי אלאלוף: אני מודה לכם.

אלי אלאלוף: הישיבה נעולה.