הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 72, 2016-05-24 10:00

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם.

יפעת שאשא ביטון: אני פותחת ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם את נושא הדיון בעניין החינוך הטכנולוגי.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהגיע הזמן שאנחנו נעלה בחזרה את הנושא הזה לסדר היום, נטפל בו באומץ ואני לא בכדי אומרת באומץ, כי התחושה היא שהשבי בדעות קדומות ובתפיסות של מה שהיה פעם קצת בולם אותנו ולא מאפשר לנו להסתכל למציאות בעיניים ולהגיד אוקיי, בואו ננתח את הצרכים היום, גם מבחינת מערכת החינוך וגם מבחינת התעשייה וגם מבחינת מה שאנחנו מאפשרים לכלל התלמידים שלנו, כשאנחנו מדברים על הזדמנויות שוות ועל מתן כלים לקראת היותם אזרחים.

יפעת שאשא ביטון: אני אתמקד בחינוך הטכנולוגי בשנות בית הספר עד סיום התיכון.

יפעת שאשא ביטון: אני לא נכנסת לסוגיית המכללות, זו סוגיה בפני עצמה.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר שהחינוך הטכנולוגי, כפי שהוא התקיים בעשורים הראשונים של מדינת ישראל, התקיים לא טוב.

יפעת שאשא ביטון: התקיים לא טוב לא כי הוא לא נתן מענה, אלא כי הוא יצר איזו שהיא קונסטלציה שבה היה מיתוג של מי שהלך לחינוך הטכנולוגי, ואז זה הפך להיות משהו שהוא פחות נחשב ומי שהולך אליו אז הוא פחות מוצלח והם יצרו – ואני אומרת במירכאות, זו אולי מילה קשה – אבל יצרו "מכלאות" של ילדים שלא כל כך הסתדרו בבתי הספר, אז שלחו אותם למסגרת אחרת, ושם היה החינוך הטכנולוגי.

יפעת שאשא ביטון: בואו נאמר את האמת.

יפעת שאשא ביטון: הרבה מאלה שהיו בחינוך הטכנולוגי, עם המיתוג ועם הכל, התפתחו בסופו של דבר כאזרחים למקצועות שכן הניבו שכר בצדם.

יפעת שאשא ביטון: חלקם אפילו מצליחים מאד, בין אם זה שילוב בתעשיות ובין אם זה מקצועות חופשיים אחרים.

יפעת שאשא ביטון: כמו ספרות ואופנה ובאמת אנשים מצאו מסלול חיים מאד מאד מניב, בניגוד לתפיסה של הטכנולוגיה, והשאלה היא איפה לא עשינו את זה נכון ואיך אנחנו יכולים לעשות את זה טוב יותר בגלגול החדש של זה, בניסיון שלנו להחיות את החינוך הטכנולוגי.

יפעת שאשא ביטון: יבואו, ואני מניחה שעוד יכנסו לכאן גם חברי כנסת, שיגידו עוד פעם ממסללים ועוד פעם יוצרים איזו שהיא מסגרת לילדים בפריפריה וכו'.

יפעת שאשא ביטון: אז אני באה מהפריפריה, אני מרשה לעצמי לומר את הדברים כאן ובצורה גלויה.

יפעת שאשא ביטון: היום דה-פקטו, 50% מתלמידי מדינת ישראל יוצאים בלי כלום מבית ספר בתום 12 שנות לימוד.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שילד שאין לו בגרות, אז אין לו שום דבר.

יפעת שאשא ביטון: ואנחנו אומרים שכל ילד יש לו זכות לצאת עם תעודה משמעותית כלשהי.

יפעת שאשא ביטון: אם זה לא תעודת בגרות, אז זו יכולה להיות או בגרות טכנולוגית, או תעודה של הכשרה מקצועית, אבל שכל ילד יידע שהוא יוצא בתום 12 שנות לימוד, כשהוא עשה תהליך משמעותי בתוך מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: והיום, כשאנחנו שבויים בדעות הקדומות ונותנים להן לנהל אותנו, אנחנו בעצם מונעים מ-50% מתלמידי מדינת ישראל, לצאת עם תעודה משמעותית בתום 12 שנות לימוד.

יפעת שאשא ביטון: ולכן אני מקיימת את הדיון הזה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שמערכת החינוך חייבת להתגייס לתוך המהלך.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאסור ליצור בתי ספר טכנולוגיים, אלא צריך ליצור מרכזים טכנולוגיים, כשהתלמידים עדיין לומדים בתוך המסגרת, עם קבוצת השווים שלהם, בסביבה הטבעית שלהם וכל ילד יודע, לא רק ילדים שלא עושים בגרות.

יפעת שאשא ביטון: גם הילדים שעושים בגרות יכולים לקבל את האפשרות להגיע כחלק ממערך הלימודים, לתוך המרכזים הטכנולוגיים ולרכוש שם את ההשכלה הטכנולוגית, כחלק מתהליך הלמידה הכולל שלהם, וכך אנחנו בעצם נאפשר גם ראייה חדשה, שחינוך טכנולוגי הוא לכולם.

יפעת שאשא ביטון: הוא לא רק למי שהוא נוער בסיכון, הוא לא רק לילד שלא מצליח במסגרת העיונית, הוא יכול להיות לכל מי שמבקש ורוצה.

יפעת שאשא ביטון: אז באמירה הזו, וסליחה על הרוח – אני פשוט מגיעה מאיזה דיון סוער – אנחנו נפתח את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך, אתם הגעתם עם מצגת.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו קודם כל נציג על ידי משרד החינוך את תמונת המצב היום, את החזון העתידי שלהם ומשם אנחנו נקדם את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<גרשון כהן: טוב, למי שלא מכיר אותי, שמי גרשון כהן, מנהל אגף טכנולוגיה, בוגר גאה של החינוך הטכנולוגי וגם תואר ראשון מהנדס וגם תואר שני.

<גרשון כהן: קצת על המצב כרגע על שיעור התלמידים בחינוך הטכנולוגי, קצת על מספרים.

<גרשון כהן: יש לנו בסך הכל תלמידים בחטיבה העליונה, בכיתות י' עד י"ב – 370,000 תלמידים, מתוכם כ-39.4% בחינוך הטכנולוגי, שזה מהווה בסביבות 148,000-149,000 תלמידים.

<גרשון כהן: עשיתי גם פיזור כאן, קיבלתם את המצגת, אז לא נחזור כדי שנקצר, אבל יש לכם פילוח של מגזר דוברי הערבית, המגזר היהודי, המגזר החרדי, כשיש שם דברים מעניינים ובסך הכל התלמידים מפוזרים ב-904 בתי ספר.

<גרשון כהן: אני לא אכנס כאן לעומק, אבל אני רוצה כמה דברים לחדד.

<גרשון כהן: מה שאתם רואים פה זה מגמות טכנולוגיות.

<גרשון כהן: זה מחולק, או נארוז אותם בשלוש קבוצות – קבוצות המגמות ההנדסיות, שבסופו של דבר מביאות תלמידים לתחום של האקדמיה – אם זה הנדסת תוכנה, ביו טכנולוגיה, אלקטרוניקה, מחשבים והנדסת מכונות ויש לנו את המגמות הטכנולוגיות, שמאפשרות להמשיך להמשך כיתות י"ג-י"ד.

<גרשון כהן: זה כל נושא מערכות ייצור ממוחשבות, בקרה ואנרגיה – שזה מה שנקרא חשמל, נושא של טכנו ותקשורת, מערכות ייצור, כל הסיב"ם תיב"ם, כל המסגרות.

<גרשון כהן: דיברת על עיצוב שיער, ועד דרך אופנה ודרך הכל, הם נמצאים שם.

<גרשון כהן: הקבוצה השלישית זה קבוצות המגמות התעסוקתיות, מה שנקרא בעגה – הו"ט, שבסופו של דבר, זו פעם אחרונה שתלמידים בספסל הלימודים נמצאים אצלנו והם בעצם עוסקים בסופו של דבר בהסמכה או תעודת מקצוע.

<גרשון כהן: כאן יש פילוח, אבל זה רק לצורך הפילוח, בשביל לראות איפה אנחנו עומדים בפילוח של התלמידים בכל כיוון.

<גרשון כהן: זה המצב כרגע היום.

<גרשון כהן: זה מספר התלמידים, סך הכל אנחנו מהווים 39% ממערכת החינוך, בתוספת של 2.7% של תלמידי משרד הכלכלה – 10,370.

<גרשון כהן: זה סך הכל מהווה את המאה האחוז וזו תמונה כללית בהשוואה.

<גרשון כהן: מה שכאן אני מציג וזה גם מופיע אצלכם במה שיוג'ין עשה פה, זה איפה מדינת ישראל עומדת מול שאר מדינות העולם.

<גרשון כהן: עיגלתי את זה מ-39% ל-40%, עם 4% שעושים בנושא של חינוך טכנולוגי משלב עבודה, שפה אנחנו עושים פעילות נפרדת בנושא הזה ואם יהיה לי זמן אני אספר על זה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לחדד את השקף הזה לטובת הדיון, ברשותך.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רואים את המיקום של ישראל אל מול המיקום של מדינות אחרות, אגב שבחלקן אנחנו אפילו מעריכים מאד את מערכת החינוך בהן.

יפעת שאשא ביטון: כשאנחנו מדברים על שיעור הלומדים, לומדים מקצועות טכנולוגיים, נכון?

<גרשון כהן: כן.

יפעת שאשא ביטון: במדינות האחרות, במדינות ה-OECD, אנחנו מדברים על טכנולוגיה שהיא תעסוקתית?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אנחנו לא מדברים על פיזיקה, כימיה, הנדסת תוכנה וכאלה, אנחנו מדברים גם על המקצועות הטכנולוגיים התעסוקתיים, קרי סיב"ם, תיב"ם, חשמל וכל הדברים הנוספים.

יפעת שאשא ביטון: אני טועה?

<גרשון כהן: פיזיקה, כימיה, ביולוגיה, זה לא מקצועות טכנולוגיים.

<גרשון כהן: אלה מקצועות מדעיים.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת.

יפעת שאשא ביטון: יש חלק היום ממוסדות החינוך שכדי להגיד שהם עושים חינוך טכנולוגי, הם כוללים בתוך זה גם את המקצועות האלה, ב-ח'.

<גרשון כהן: אז אני חייב להסביר.

יפעת שאשא ביטון: בשביל זה אני שואלת.

<גרשון כהן: קודם כל חינוך טכנולוגי, מגמה טכנולוגית בנויה משלושה מקצועות.

<גרשון כהן: המקצוע הראשון זה מקצוע בסיס.

<גרשון כהן: זה או פיזיקה או כימיה או ביולוגיה.

<גרשון כהן: היום זה מדע וטכנולוגיה לכל, לתת בסיסים כדי להיות שפה משותפת, פיז"ה, שפה משותפת עם כל העולם.

<גרשון כהן: אחרי זה יש את המקצוע המוביל, שהוא המקצוע שהוא נותן את פלטפורמת הידע הנדרש, הקיים, עם ראייה קצת עתידית.

<גרשון כהן: אתה לא מלמד שפת תוכנה, אלא אתה מלמד אלגוריתמיקה.

<גרשון כהן: אתה לומד עקרונות בחשמל או חוקי חשמל, אתה לא מלמד זה.

<גרשון כהן: בסופו של דבר המקצוע השלישי זה מקצוע ההתמחות שבו אתה מתמחה.

<גרשון כהן: עכשיו, מערכת החינוך הטכנולוגי היא קצת בפיגור.

<גרשון כהן: כי כשאני מקבל את הילד בכיתה י', הוא ישתמש בידע הנרכש אחרי שלוש-ארבע שנים במקרה הטוב בצבא, או אחרי הצבא ועוד אחרי הטיול שלו, בערך 8-9 שנים.

<גרשון כהן: ולכן הידע הוא כבר לפעמים לא רלבנטי.

<גרשון כהן: אז בנינו בצורה כזאת שהשינויים הגדולים הם בהתמחות.

<גרשון כהן: זאת אומרת לתת פלטפורמת ידע.

<גרשון כהן: גם כשתלמיד בא לצבא, אנחנו עושים את זה עם הצבא והוא רוצה לעבור קורס, אז הצבא לוקח את הפלטפורמה והוא משנה.

<גרשון כהן: אני לא מכשיר מכונאי טנקים או נַשק וכן הלאה.

<גרשון כהן: אני נותן את הפלטפורמה, את הידע.

<גרשון כהן: בדלתא הקטנה ביותר הוא יכול להשתוות או להיות מוכשר לאותם 375 מקצועות צבאיים וכן הלאה וכן הלאה.

<גרשון כהן: אז זה מה שאני מסביר.

<גרשון כהן: ברור שלכל מגמה יש את דרישות הקדם שלה.

<גרשון כהן: למשל אם אתה לומד מגמת ביו-טכנולוגיה, שבערך 94% זכאים לבגרות, אז המקצוע בשיא שלו זה ביולוגיה.

<גרשון כהן: ואם אתה למד למשל הנדסת אלקטרוניקה ומחשבים, מקצוע הבסיס שלו זה פיזיקה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אבל אני בכוונה מחדדת את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני רק רוצה שכשאנחנו מדברים לצורך העניין על הלימודים הטכנולוגיים, אנחנו לא מדברים בהכרח רק על הביו טכנולוגיה וכל הדברים - - -

<גרשון כהן: על הכל.

יפעת שאשא ביטון: על הכל.

יפעת שאשא ביטון: חשוב לי שזה יהיה פה ושיירשם גם בפרוטוקול.

<גרשון כהן: כן, כשתלמיד לומד למשל עיצוב שיער, אז בבחירה הראשונית שלו הוא לומד מדע וטכנולוגיה לכל.

<גרשון כהן: זאת אומרת הוא לומד דברים בסיסיים - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, את הכימיה וכל מה שצריך בשביל להבין.

<גרשון כהן: כל מה שצריך, אבל ברמה של ההבנה של התפיסה שהוא יכול לקרוא עיתון, שהוא יכול לדבר עם תלמיד ממדינות ה-OECD ויהיה לו דו שיח איתו.

יפעת שאשא ביטון: בסדר גמור.

<גרשון כהן: הוא לומד אומנות שימושית, שזה הבסיס וההתמחות שלו היא עיצוב שיער, קוסמטיקה ואיפור.

<גרשון כהן: אז היא ממש גוזרת, מספרת ואת כל מה שנדרש בנושא וככה זה לכל דבר ודבר.

<גרשון כהן: בעצם אותם 600 ומשהו שעות שאנחנו נותנים, הן פרופר למקצוע.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז כשאנחנו רואים בעצם את העמודה המאד מרשימה שם בפינלנד, לצורך העניין, כי את העמודה שלימינה אני לא מצליחה לקרוא, אני מודה - - -

<גרשון כהן: צ'כיה.

יפעת שאשא ביטון: זה אומר שגם שם, ב-70% האלה, אנחנו רואים את כל המגוון הרחב של הדרישות שדיברנו עליהן.

<גרשון כהן: נכון.

<גרשון כהן: בואו לא נשכח שהמערכת שם עובדת קצת שונה, שהיא מערכת דואלית לעומת מדינת ישראל.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת.

<גרשון כהן: זה קצת שונה.

יפעת שאשא ביטון: לא משנה, אבל לדעת שהם מקדשים את זה.

יפעת שאשא ביטון: אין שום סיבה שמדינת ישראל תגיד – זה לא טוב לנו.

<קריאה: אפשר להסביר את השקף?

<קריאה: מה זה האדום?

<גרשון כהן: אני יכול להסביר לכם.

<גרשון כהן: אם אתם רוצים, אני אסביר.

יפעת שאשא ביטון: כן, כן.

<גרשון כהן: כתוב למטה.

<גרשון כהן: הכחול זה סך הכל אחוז התלמידים מסך כל התלמידים בכיתות י' עד י"ב, שנמצאים במגמה טכנולוגית.

<גרשון כהן: האדום - - -

<פיני טל: כלומר בפינלנד 70% מהתלמידים לומדים טכנולוגי ו-30% לומדים עיוני?

<גרשון כהן: דרך אגב, יש לך את זה פה.

<גרשון כהן: יש לך את זה מתוך המחקר של הכנסת.

<פיני טל: זו המשמעות של השקף?

<אירית תלמוד: סליחה, אבל יש כאן משהו לא מובן.

<אירית תלמוד: כשאתה אומר שאתם מלמדים את הבסיס, שזה הפלטפורמה לכל המדע והטכנולוגיה, שאחרי זה תצא לעיצוב שיער, תצא לכל מקצוע אחר ממנו, אז את זה אתם סופרים, את מה שאתם מלמדים פה, בתור שאתם מלמדים חינוך טכנולוגי?

<גרשון כהן: תלמיד שלומד במגמה טכנולוגית, מחויב ללמוד את שלושת המקצועות.

<גרשון כהן: זאת איננה בחירה.

<גרשון כהן: בחר בכיתה י' - אמרת עיצוב שיער - אז הוא בחר מקצוע בסיס, בחר מקצוע מוביל, ובחר - - -

יפעת שאשא ביטון: גם וגם.

יפעת שאשא ביטון: זה לא רק זה וזה.

<גרשון כהן: זה לא רק זה, זה, זה.

<גרשון כהן: זה לא פיזיקה.

<גרשון כהן: זה לא מקצוע.

<גרשון כהן: זה אשכול של מקצועות שבסופו של דבר הוא יוצא עם כל האשכול.

<גרשון כהן: לגבי השאלה שלך, אז האדום זה שילוב תלמידים בתעשייה.

<פיני טל: את זה הבנתי, אבל אני שואל שאלה יותר בסיסית.

<אירית תלמוד: ותלמידי משרד החינוך - - -

יפעת שאשא ביטון: רגע, שנייה, אחד-אחד.

יפעת שאשא ביטון: אין בעיה שיהיו הבהרות, כי זה חשוב לדיון ושנבין את זה לעומק, אבל רק אחד-אחד.

<פיני טל: אני רק מנסה להבין את השקף.

<פיני טל: רשום למשל שפינלנד בעמודה הכחולה – 70.

<פיני טל: האם זה אומר שזה 70% מסך כל התלמידים בפינלנד הם בחינוך הטכנולוגי, כלומר 30% הם רק בעיוני.

<גרשון כהן: לומדים חינוך טכנולוגי.

<גרשון כהן: נכון.

יפעת שאשא ביטון: עיוני בלי טכנולוגי, כי אתה יכול לעשות גם עיוני וגם טכנולוגי וזה מה שאני מנסה להוביל כאן.

יפעת שאשא ביטון: זה לא אומר שמי שעושה תעודת בגרות, אז אסור לו ללמוד איזה שהוא מקצועי טכנולוגי אחר, אלא באמת לאפשר איזו שהיא פתיחה של זה.

<גרשון כהן: רק לסבר את האוזן.

<גרשון כהן: 46% מהזכאים ל-5 יחידות בפיזיקה, הם תלמידים במגמות טכנולוגיות.

<בני ג'אג'אטי: מה הסוד של שוויץ, אגב?

<בני ג'אג'אטי: איך הם כל כך מצליחים לשלב עבודה?

<קריאה: הם עובדים בשיטה הדואלית.

<גרשון כהן: הסברתי שהשיטה היא שיטה שונה.

<גרשון כהן: השיטה הדואלית.

<גרשון כהן: עכשיו אני יכול לתת לך הרצאה של שעה מה זו השיטה הדואלית ומה זו השיטה הישראלית, ברצון רב אני אתן לך.

יפעת שאשא ביטון: היום יש גם מסגרות שבהן התלמידים יום בשבוע, בעצם זה כמו סטאז', או יומיים בשבוע.

יפעת שאשא ביטון: מגיעים לתעשייה ולומדים.

יפעת שאשא ביטון: כביכול הם שם שוליות, הם מתנסים בעצם במה שהם לומדים בבית ספר ומקבלים שכר.

<קריאה: קוראים לזה לימודים משולבים בעבודה.

<גרשון כהן: אם מדובר על השיטה הדואלית, השיטה הקרובה ביותר של השיטה הדואלית זה בתי הספר של משרד הכלכלה.

<גרשון כהן: שבפיקוח משרד הכלכלה.

<גרשון כהן: לעומת זה יש לנו, ואם תרצו אנחנו כבר עשינו המון שינויים בנושא הזה, יחד עם התאחדות התעשיינים ויחד עם הרבה גורמים, אז אם תרצו לשמוע – אנחנו נספר לכם.

<גרשון כהן: יש לי פה שקף.

<נורית בירגר: גרשון, רק תחדד לגבי העמודה האדומה בישראל – חינוך טכנולוגי משלב עבודה – זה בכלל לאוכלוסייה של ישראל, או רק תלמידי משרד החינוך?

<קריאה: מה פתאום, זה משרד הכלכלה.

<גרשון כהן: לא, לא נכון.

<גרשון כהן: זה כלל ילדי מדינת ישראל.

<גרשון כהן: אם תמתינו בסבלנות, יש לי פה עוד שקף שמדבר על שילוב תלמידים בתעשייה ונתייחס אליו בשקף שנגיע אליו.

<שולי אייל: 4% זה לא משרד הכלכלה שם?

<גרשון כהן: לא.

<גרשון כהן: נמשיך הלאה

יפעת שאשא ביטון: לא, לא, יש גם במערכת החינוך ילדים שמשולבים בתעשייה.

<קריאה: משרד החינוך משלב תלמידים בעבודה ותעשייה?

<גרשון כהן: נכון.

יפעת שאשא ביטון: חברה, יש פה כל מיני הפתעות ועדיין זה מעט מדי ואנחנו צריכים לראות איך אנחנו מרחיבים.

<גרשון כהן: היה פעם הזנק.

<גרשון כהן: היום זה נקרא תעשייה, לא חשוב.

<גרשון כהן: התחלנו מהזנק עם 52 בתי ספר והיום יש לנו מעל 150, אבל אמרתי, סבלנות, כשנגיע לשקף.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<גרשון כהן: אוקיי, המטרות זה כלים למימוש עצמי, פיתוח ערך העבודה בחברה הישראלית, אזרחים וצעירים השואפים להשתלב ולהתקדם בשוק העבודה, תתרום לקידום הצמיחה של המשק והכלכלה.

<גרשון כהן: החוזקות – מאפשרת לכל תלמיד להמשיך ולהתקדם.

<גרשון כהן: דרך אגב, אנחנו מדברים על תלמידים שמגיעים ל-14 יחידות בגרות בהרכב מסוים ויכולים להמשיך וממשיכים אצלנו ל-י"ג-י"ד.

<גרשון כהן: יש לנו מעל 6,000 תלמידים כאלה וכן הלאה.

<גרשון כהן: אנחנו רוצים להגיע בסופו של דבר לממוצע של מדינות ה-OECD.

<גרשון כהן: רק הערה ליוג'ין, הערה לשקף הזה של הירידה כאן.

<גרשון כהן: מי הוציא את זה?

<גרשון כהן: יובל.

<גרשון כהן: רק הערה.

<גרשון כהן: המספרים פה לא מדויקים כי זה עניין של איך שרואים את זה.

<גרשון כהן: את זה אני אסביר לך אחר כך, פתאום ראיתי את הדבר הזה.

<גרשון כהן: נמשיך הלאה.

<גרשון כהן: מה שאנחנו מדברים כרגע, על רפורמה – נעשתה רפורמה במערכת החינוך, שהתחילה בשנת הלימודים וחלה על כל תלמידי כיתות י' בתשע"ה.

<גרשון כהן: רפורמת למידה משמעותית שעוסקת בנושא של רה-ארגון של מערכת החינוך במבנה שהוא שונה, וכל תלמיד צריך בסופו של דבר לצאת עם תעודה משמעותית.

<גרשון כהן: אני מורה את, יודעת.

<גרשון כהן: אם מישהו מדבר, אני שותק.

<גרשון כהן: שמתי כאן שקף שאנחנו הוצאנו את ההתאמה של החינוך הטכנולוגי למערכת החינוך לכלל השינויים שנעשים במערכת ובעצם אנחנו בנינו תשע דרגות הסמכה, שבעצם צריכות להוביל בעתיד.

<גרשון כהן: חלקן כבר מובילות וחלקן יובילו בעתיד, שכל תלמיד שעובר את מערכת החינוך, יהיה לו בנוסף לתעודת הבגרות, או לא תהיה לו בגרות – תהיה לו תעודה טכנולוגית, שמוכרת על ידי המוסדות המסמיכים במדינת ישראל.

<גרשון כהן: זה בא מ-1.1 עד 1.3 שזה התלמידים היותר חלשים.

<גרשון כהן: מרמה הכי נמוכה, אם בנינו את הדרישות המינימאליות בתחום המקצועי והדרישות המינימאליות בתחום העיוני, זאת אומרת צריך לדעת שפת אם, בסיסים במתמטיקה, פעולות עיקריות במתמטיקה, בסיסים באנגלית ואחר כך הוא לומד את המקצועות הטכנולוגיים, לפי הרמה שאתם רואים אותה פה – מקצוע מבוא, מוביל ובעצם איפה שרשום יחידות לימוד הכוונה זה בחינה חיצונית, עם הערכה חיצונית ואז הוא זכאי לתעודות מהרמה הנמוכה.

<גרשון כהן: מה שאתם רואים כאן, דרישות מינימאליות ל-2.1, זה הדרישות המינימאליות להמשך לימודים לכיתות י"ג-י"ד לדיפלומת טכנאי, קרי אותן 14 יחידות המפורסמות.

<גרשון כהן: 2.2 זה דיפלומת טכנאי, ו-2.3 זה דיפלומה הנדסאי.

<גרשון כהן: אנחנו עומדים דרך אגב, אנחנו מקבלים דרישות מצה"ל, אנחנו עומדים בכל הדרישות שצה"ל מבקש.

<גרשון כהן: שתי שאלות תמיד אנחנו שואלים – כמות ואיכות.

<גרשון כהן: אנחנו עומדים בכמות וגם באיכות.

<גרשון כהן: נמשיך הלאה.

יפעת שאשא ביטון: שאלה הבהרה, גרשון.

יפעת שאשא ביטון: התעודה הזו שאנחנו מדברים, בין אם זה 14 נקודות לבין אם זה כל מה שאתה הצגת כאן, היום יש סיטואציה שבה בעצם יש תעודה טכנולוגית, שהיא מקבילה לתעודת בגרות?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שהיא אקוויוולנטית?

<גרשון כהן: זה לא אקוויוולנטי.

<גרשון כהן: תלמיד מקבל תעודת בגרות ומקבל תעודה טכנולוגית.

<גרשון כהן: אם הוא צבר 5 יחידות, נניח בהנדסת תכנה, זה נספר לו, זה חלק מתוך חוקת הזכאות.

יפעת שאשא ביטון: כן, את זה אני יודעת, אבל השאלה אם היום יש מציאות שתלמיד יוצא עם תעודה טכנולוגית וזה מחליף את תעודת הבגרות בחלק מהמוסדות.

<גרשון כהן: אין מחליף.

יפעת שאשא ביטון: אז אין מחליף.

<גרשון כהן: תעודת בגרות זה תעודת בגרות, תעודה - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, כי לשם אני מכוונת, רק שתדע.

יפעת שאשא ביטון: רק רציתי לדעת - - -

<גרשון כהן: תעודת הבגרות זה תעודת בגרות, תעודה טכנולוגית זו תעודה טכנולוגית.

<גרשון כהן: תלמיד עשה בגרות ועמד בתנאי התעודה, הוא יוצא הביתה עם שתי תעודות.

<גרשון כהן: תלמיד לא עמד בחוקת הזכאות לתעודת הבגרות, אבל עמד בחוקת הזכאות של תעודה טכנולוגית – מקבל תעודה טכנולוגית.

<גרשון כהן: אוקיי?

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: כן, זה נכון, העניין של איך אנחנו יוצרים.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, בסדר.

יפעת שאשא ביטון: צריך לחשוב.

<קריאה: אוקיי, אבל מה היא מקנה?

<אירית תלמוד: מה זה, תעודת בגרות?

<אירית תלמוד: התעודה הטכנולוגית - - -

<גרשון כהן: אחרי שתסיימי אני אתן לך תשובה.

<אירית תלמוד: אז אני רק אשאל.

<גרשון כהן: תעודת בגרות – מה תפקידה של תעודת בגרות?

<גרשון כהן: זה הבסיס להמשך לימודים אקדמאים וכן הלאה.

<גרשון כהן: תעודה טכנולוגית היא באה ואומרת לך – אתה למדת, מה אתה יכול לעשות עם התעודה הזאת?

<גרשון כהן: אתה רוצה להיות ספר, אז אין לך בגרות.

<גרשון כהן: סליחה שאני כל הזמן מתעסק בעיצוב וטיפוח חן.

<גרשון כהן: אני יכול לדבר על אופנה.

<קריאה: דוגמא טובה מאד.

יפעת שאשא ביטון: זה IN היום.

יפעת שאשא ביטון: ואגב, הם עושים הרבה כסף, יותר מאלה שיוצאים עם תעודת בגרות.

<גרשון כהן: לא חשוב, יש עוד מקצועות.

<גרשון כהן: אני למדתי ריתוך, אני למדתי מסגרות מבנים, אז אני לא זכאי לבגרות, אבל יש לי תעודה נוספת, יש לו תעודה של 12 שנות לימוד – למדת, הוצאת תעודה, יש לך 12 שנות לימוד, יש לך עוד תעודה, עם התעודה הזאת אתה הולך לגוף המסמיך, נניח משרד הכלכלה, נניח משרד הבריאות, נניח משרד התיירות, נניח משרד כלשהו - - -

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להגיע עם 14 נקודות האלה להנדסאים?

<גרשון כהן: כן.

יפעת שאשא ביטון: כן, מבחינת תלמידים ש - - -

<גרשון כהן: כן, זה תנאי סף, זה הקריטריון.

<גרשון כהן: תלמיד אין לו בגרות, קיבל 14 יחידות, הלך ללמוד טכנאי והנדסאי, השלים את הבגרות שלו, סיים את ההנדסאי, הוא מתקבל ישירות למוסדות להשכלה גבוהה, משלים עוד שנתיים ויש לו תואר אקדמי.

<גרשון כהן: זה מה שאנחנו קוראים אקדמיזציה בשתי פעימות.

<גרשון כהן: ויש הרבה כאלה שעושים את זה.

יפעת שאשא ביטון: אבל הוא חייב להשלים את הבגרות, אתה אומר?

<קריאה: אבל סליחה, מה - - -

<גרשון כהן: סליחה, אני חוזר - - - למה את תוקפת אותי?

יפעת שאשא ביטון: סליחה, ברשותך.

יפעת שאשא ביטון: גם אני מורה ושני מורים בחדר זה קצת בעיה.

יפעת שאשא ביטון: ויש פה עוד כמה.

יפעת שאשא ביטון: אני מתעקשת כדי שאחר כך אני אדע איך לקדם את הדיון ולאיזה מקום אני רוצה.

יפעת שאשא ביטון: אין פה ביקורת, יש פה למידה של המציאות שאנחנו נמצאים בה.

יפעת שאשא ביטון: ממה שאתה אמרת, אני מבינה שבכל מקרה, אם הוא ירצה להשלים אחר כך לתואר אקדמי, הוא יידרש להשלמה.

יפעת שאשא ביטון: להנדסה לצורך העניין, הוא חייב בעצם בגרות בכל מקרה.

<גרשון כהן: המועצה להשכלה גבוהה, המל"ג, דורש מהאוניברסיטאות תנאי קבלה, אחד מתנאי הקבלה – בגרות מלאה.

יפעת שאשא ביטון: כן, את זה אני יודעת.

<גרשון כהן: זאת אומרת הוא לא נותן אפשרות אחרת.

<גרשון כהן: או שיש לך בגרות.

<גרשון כהן: אחרי שקיבלת את הבגרות, עכשיו הוא לוקח את ציוני הבגרות שלך ועושה את השקלול שלו ומשקלל אותו לפקולטה וכן הלאה.

יפעת שאשא ביטון: כן, את זה אני יודעת.

<גרשון כהן: אוקיי, אז זה תנאי מינימאלי.

<גרשון כהן: קודם כל שיהיו לך 4 יחידות באנגלית ובגרות.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת גם אם אתה סיימת הנדסאי והכל - - -

<גרשון כהן: אפילו שסיימתי אני לא יודע מה.

<גרשון כהן: בלי תעודת בגרות – המוסדות להשכלה גבוהה לא מקבלים אותם.

<גרשון כהן: לא מקבלים תלמיד.

<גרשון כהן: עכשיו, כמובן שתלמיד – אם את נגעת בהשכלה הגבוהה – אז יש בונוסים.

<גרשון כהן: למשל אם אני עושה הנדסת תוכנה או עושה ביו-טכנולוגיה – אז יש בונוסים.

יפעת שאשא ביטון: את זה אני מכירה, אבל אני לא שם.

יפעת שאשא ביטון: אני לא בביו טכנולוגיה.

יפעת שאשא ביטון: ביו טכנולוגיה לא צריכים אותנו.

<גרשון כהן: רגע, שנייה.

יפעת שאשא ביטון: גם הנדסת תוכנה לא צריכים אותנו.

יפעת שאשא ביטון: אני באלה שנמצאים במקום של סיב"ם, של תיב"ם, של חשמל, של כל המקצועות העמלניים לצורך העניין.

<גרשון כהן: כן, אבל יש מקצועות, סליחה, גם במחשבים, למשל תקשוב, תחזוקת מערכות, תחזוקת מחשבים ותקשורת, שזה מיועד לתלמידים האלה.

<גרשון כהן: יש לנו מגמה שעוסקת בנושא של תחזוקת טלפונים חכמים וטאבלטים, שזה גם עוסק בזה.

<גרשון כהן: יש לנו ל-UX ו-QA ואני לא רוצה להלעיט בהכל.

<גרשון כהן: יש המון פתרונות לכל הדברים.

<גרשון כהן: אנחנו נותנים לכל הספקטרום.

<גרשון כהן: מנסים תמיד למשוך לטוב ולעשות אותו עוד יותר טוב.

<גרשון כהן: השאיפה שלנו – the sky is the limit .

<גרשון כהן: אנחנו רוצים תמיד שיהיה יותר טוב, לכל תלמיד.

<גרשון כהן: אבל אני מתייחס לתלמיד של עיצוב שיער – עוד פעם – סליחה, ולתלמיד להנדסת תוכנה באותו יחס.

<גרשון כהן: התקציב הוא שונה, אבל לא חשוב, אבל באותו יחס.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: רצית לשאול משהו?

<אירית תלמוד: אני רציתי להגיד שאני לא מבינה מה זו תעודה טכנולוגית.

יפעת שאשא ביטון: לא, להבין אז אנחנו אחר כך ננסה.

<אירית תלמוד: אני לא מבינה.

<אירית תלמוד: אם בן אדם - - -

יפעת שאשא ביטון: תעודה טכנולוגית היא לא תעודת בגרות, היא התעודה של אותן 14 נקודות, שאם אני זוכרת נכון – 7 מתוכן זה 7 עיוניות ועוד 7 שהן מקצוע, נכון?

יפעת שאשא ביטון: זה אני זוכרת מההיסטוריה שלי.

<גרשון כהן: נכון.

<אירית תלמוד: הבנתי, תודה.

<גרשון כהן: טוב, מה שאנחנו מבקשים זה לחזק את הקשר לתעשייה ולעולם העבודה.

<גרשון כהן: איך אנחנו עושים את זה?

<גרשון כהן: כדי לעשות את זה עשינו תכנית אסטרטגית ובתכנית האסטרטגית – שתיכף אני אגיע איך אנחנו גם עושים את זה, כי ניסיתי לצמצם קצת את המצגת – אנחנו בתכנית האסטרטגית דיברנו על הגדלת כמות התלמידים בתיכון, בלימודי המשך הטכנאים הנדסאים, לעסוק בנושא של חיזוק ההתנסות בתוך בתי הספר.

<גרשון כהן: התחלנו לפני כמה שנים בפרויקט של שילוב תלמידים בתעשייה לנוער בסיכון.

יפעת שאשא ביטון: הנה, עוד פעם, זה נוער בסיכון.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו חייבים לצאת מהמשבצת הזאת.

<גרשון כהן: עוד לא סיימתי.

<גרשון כהן: אני עוד לא גמרתי.

<גרשון כהן: אני רק חצי שעה - - -

יפעת שאשא ביטון: בסדר, אני רק צריכה לתת היי-לייטים של מה שאנחנו לא רוצים שיהיה.

יפעת שאשא ביטון: וכל מה שתגיד מעבר הוא מבורך.

<גרשון כהן: אני מסכים איתך לכל מה שאת אמרת, רק תני לי עוד שתי מילים, בסדר?

<גרשון כהן: אז אנחנו התחלנו עם נוער בסיכון, כי זה היה מיזם משותף שלנו עם הביטוח הלאומי.

<גרשון כהן: החל משנת הלימודים הנוכחית אנחנו מנסים את זה על נוער נורמטיבי, רגיל, בכל התחומים וכן הלאה.

<גרשון כהן: יש לנו מעל 120 בתי ספר שעוסקים בשילוב תלמידים בתעשייה.

<גרשון כהן: לקחנו זכיין חיצוני.

<גרשון כהן: בהתחלה היה לנו זכיין הזנק לתעשייה, עכשיו יש לנו תעשידע, זכיין חיצוני.

<גרשון כהן: משקיעים בזה השקעות, כי כל תלמיד שמגיע למערכת החינוך, חייב להיות בסביבת אמת, כדי להבין לאיפה הוא הולך, לאן הוא הולך, לאיפה הוא מגיע.

<גרשון כהן: גם ברמות הגבוהות וגם ברמות הנמוכות.

<גרשון כהן: בכל הרמות.

<גרשון כהן: ולכן אנחנו מרחיבים את זה.

<גרשון כהן: כל שנה זה פרויקט חדשני.

<גרשון כהן: התחלנו אותו כמה שנים, אני חושב בהצלחה יתרה.

<גרשון כהן: מי שמכיר את זה – זה הצלחה יתרה והגדלנו את זה פי שלושה.

<גרשון כהן: המטרה שלנו בשנה הבאה להגדיל את זה עוד יותר.

<גרשון כהן: דיברנו על הסמכות מקצועיות, תסתכלו בחוזר.

<גרשון כהן: דיברנו על קליטת בתי ספר ממשרד הכלכלה, הועברו בתי ספר ממשרד הכלכלה למשרד החינוך.

<גרשון כהן: עברו 8 בתי ספר ויכול להיות שיעברו אלינו עוד כמה בתי ספר בשנת הלימודים הקרובה.

<גרשון כהן: עברו אלינו שמונה בתי ספר, שתאמינו לי שזאת הייתה עבודה מאד מאד קשה, עם כל הנושא הזה, איך שנראו בתי הספר בזמנו, ובלי מילת ביקורת כאן.

<נורית בירגר: אתה מעליב אותנו.

<שולי אייל: רצחת וירשת?

<גרשון כהן: בואו נמשיך הלאה.

יפעת שאשא ביטון: רגע, רגע, שנייה.

יפעת שאשא ביטון: אני אתן לכם להגיב ולהתייחס.

יפעת שאשא ביטון: גם לי יש התייחסות לנושא.

<גרשון כהן: אני אדבר על זה.

<גרשון כהן: אין לי בעיה, אני מוכן להתמודד עם זה.

<גרשון כהן: הקמת מרכזים אזוריים: הקמנו שני מרכזים אזוריים, אחד בחיפה ואחד בבאר שבע.

<גרשון כהן: אני מזמין את כולכם לראות את המרכזים האלה.

<גרשון כהן: תראו איך צריך להיות מרכז טכנולוגי שמשרת עיר ומחוז.

<גרשון כהן: אני ביקרתי באירופה ואני אומר לכם, אני למדתי משם ומשם בנינו את זה.

<גרשון כהן: אין לנו מה להתבייש מאף אחת מהמדינות שהצגתי ב-OECD.

<גרשון כהן: המרכז הזה הוא לעילא ועילא.

<קריאה: איזה מרכז?

<גרשון כהן: מרכז של רשת עתיד שאתה מיתמם.

<גרשון כהן: רשת עתיד זכתה - - -

יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, וחלילה בלי לפגוע באף אחד, הרשתות פחות רלבנטיות.

יפעת שאשא ביטון: יש לי כבוד לכולן.

יפעת שאשא ביטון: הרעיון הוא זה שעומד פה במרכז החדר, אז בואו ננסה להתמסגר לרעיון.

יפעת שאשא ביטון: ראיתי בחיפה והוא באמת מרשים.

<גרשון כהן: חיפה?

<גרשון כהן: את יכולה לראות גם בבאר שבע ואנחנו מקווים בעתיד הקרוב להקים עוד שניים כאלה.

<גרשון כהן: אנחנו מדברים על רובוטיקה, שמתחילים את זה משלב בית הספר היסודי.

<גרשון כהן: יש לנו פרויקט למצוינות מדעית טכנולוגית, שמתחיל מכיתה ז' עד כיתה י"ב, עם הצלחות להגדיל את מספר התלמידים הטובים.

<גרשון כהן: מצוינות בחינוך הטכנולוגי זה מצוינות בכל הרמות – מהרמה הנמוכה עד הרמה הגבוהה, גם למצוינות בעיצוב וטיפוח החן.

יפעת שאשא ביטון: אני ממליצה לשנות את השיח לא מרמה נמוכה לרמה גבוהה, אלא להתייחס לזה כאל מניפה ש - - -

<גרשון כהן: לא אמרתי רמה.

<גרשון כהן: אמרתי ממגמה - - -

יפעת שאשא ביטון: אמרת.

יפעת שאשא ביטון: לא נורא.

<גרשון כהן: מעיצוב וטיפוח החן עד הנדסת תוכנה וכן הלאה.

<גרשון כהן: לא אמרתי רמה.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

<גרשון כהן: כולם.

<גרשון כהן: אין תלמידים חלשים.

<גרשון כהן: אנחנו לא בסדר.

יפעת שאשא ביטון: יש היצע של אפשרויות לכולם מקצה לקצה, אנחנו נותנים את כולם.

<גרשון כהן: הקמנו בתי ספר מובילים.

<גרשון כהן: זו שיטה ש - - -

יפעת שאשא ביטון: מה זה בית ספר מוביל לטכנולוגיה?

<גרשון כהן: אוקיי, אז קודם כל אני מקווה שבישיבה של הוועדה הבאה, אנחנו נוכל לקחת אתכם לבית ספר כזה.

יפעת שאשא ביטון: כבר המלצה ראשונה תהיה ישיבת ועדה הבאה.

<גרשון כהן: אני ממליץ לכם לעשות את זה בבית הספר.

יפעת שאשא ביטון: יהיה בהחלט.

<גרשון כהן: או כמו שאני ממליץ לכולם לעשות ישיבה במרכז.

יפעת שאשא ביטון: מה זה בית ספר מוביל?

<גרשון כהן: בנינו בית ספר מדגים שהוא הולך על תחום דעת אחת.

<גרשון כהן: למשל קחי בגדרה, בנינו על תחום המכונות.

<גרשון כהן: אז זה כל מכונות ה-CNC, גם העיצוב עוסק בנושא הזה, גם השיווק עוסק בנושא הזה.

<גרשון כהן: כל בית הספר - - -

יפעת שאשא ביטון: זה תלמידים שנמצאים בבית הספר כחלק אורגני, או שזה תלמידים שמגיעים מכל מיני בתי ספר?<

<גרשון כהן: לא, לא, לא, תלמידים מבית ספר, כחלק מבית הספר.

<גרשון כהן: בית הספר צבוע.

<גרשון כהן: זה בית ספר למקצועות עם מערכות ייצור ממוחשבות.

<גרשון כהן: זה בית ספר למקצועות המלונאות.

<גרשון כהן: עשינו את זה בחיפה.

יפעת שאשא ביטון: רק תלמידים נושרים או שיש אפשרות לכולם?

<גרשון כהן: לא, הכל.

<גרשון כהן: הכל.

יפעת שאשא ביטון: כולם?

<גרשון כהן: כולם.

<גרשון כהן: ובית הספר השלישי הוא למקצועות הרכב בפתח תקווה.

<גרשון כהן: בחיפה תיירות ומלונאות.

<גרשון כהן: עכשיו עובדים על זה.

<גרשון כהן: השקענו שם עשרות מיליונים.

<גרשון כהן: את הוועדה הבאה שתהיה אחרי ה-1 בספטמבר, אני מזמין אתכם לראות גם בתי ספר מובילים.

<קריאה: יהיה מה לאכול?

<גרשון כהן: יהיה מה לאכול.

יפעת שאשא ביטון: כן, אנחנו הולכים למלונאות.

<גרשון כהן: חוץ מזה, הקמנו בתי ספר שנקראים מרכזי חינוך.

<גרשון כהן: לקחנו ארבעה בתי ספר למרכזי חינוך וגם לא רק הם, ועשינו מה שנקרא איך צריך להיראות בית הספר.

<גרשון כהן: אז יש לנו פה, באמי"ת ירושלים, לקחנו בית ספר חילוני ובית ספר דתי שנמצאים באותו מתחם, חיברנו ביחד, גם עשינו שם פעולה של סוציאליזציה, שזה לא פשוט - אל תזלזלו בזה – והקמנו שם מרכז לעילא דה-עילא.

<גרשון כהן: אתם מוזמנים לראות את זה.

<גרשון כהן: עשינו את זה בעוד שלושה בתי ספר.

<גרשון כהן: נדמה לי שאת ביקרת בהדסה נעורים.

יפעת שאשא ביטון: ביקרתי בהרבה, גם בהדסה נעורים.

<גרשון כהן: אז הדסה נעורים זה אחד מבתי הספר שהשקענו בו.

יפעת שאשא ביטון: הם לא באו?

<תמי ברנע: הוזמנו, נרשמו, לא באו.

<גרשון כהן: אחד מבתי הספר שאנחנו השקענו בו, כי כאן מדובר בבית ספר לציוד מכני הנדסי, שהוא נותן מענה למקצועות הצמ"ה.

<גרשון כהן: עקב בעיות שהיו בדרישות של צה"ל וכן הלאה לפתח את זה, כי מה שקרה בעבר סגרו את בית הספר והיה חסר אנשי מקצוע באנשי הצמ"ה.

<גרשון כהן: אתם נוסעים פה לירושלים, כל המנהור הזה, כל המכונות האלה, כל המבצעים שאתם רואים, כל ה-D9 וכן הלאה, מישהו צריך לתחזק את הדברים האלה ולצערנו הרב לא היה מספיק ואני מקווה שאנחנו נמלא את השורות בעתיד הקרוב וכמובן למבוגרים, כל הנושא הזה של תפעול.

<גרשון כהן: דרך אגב, בתי הספר שלנו וגם המרכז כהגדרה, זה לא מיועד רק לתלמידי משרד החינוך.

<גרשון כהן: זה מיועד למבוגרים, למי שרוצה להשתמש באותם המרכזים.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, רגע, אני חוזרת לתלמידים של משרד החינוך ואני מחדדת את השאלה, שוב לא מביקורת.

יפעת שאשא ביטון: לי יש משימה.

יפעת שאשא ביטון: לי יש משימה שיסתכלו על החינוך הטכנולוגי בצבע הנכון ולא כמו שהסתכלו על זה פעם ובשביל זה אני מחדדת.

יפעת שאשא ביטון: אין מצב שאני יורדת לאיזה שהוא בית ספר מוביל, אני נכנסת שם, מדברת עם מנהל בית הספר או עם ההנהלה, ומספרים לי שהתלמידים שנמצאים שם הם בעצם תלמידים בסיכון או תלמידים שנשרו או תלמידים ש - - -

<גרשון כהן: תני לי דוגמא.

יפעת שאשא ביטון: לא, אני שואלת.

<גרשון כהן: תראי, היום זה מצב נתון.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לדעת איזה גוון אנחנו נותנים.

יפעת שאשא ביטון: כי אם אנחנו חוזרים חזרה לצבוע את בתי הספר האלה בתלמידים שנשרו לנו ממערכות, שהם תלמידים מצוינים, אבל שמו להם תווית של נושר, מה לעשות, לא כולם הם ריאליים וגם בתוך בית ספר אורגני, חינוכי-עיוני יש מי שהולך לספרות ומי שהולך להיסטוריה ומי שהולך למתמטיקה, אז יש גם מי שהולך לטכנולוגיה וזה מתקבל באהבה ובשוויון נפש, לא כי הילד הוא באיזה שהוא סיכון הוא ילד מוחלש.

יפעת שאשא ביטון: האם זאת התחושה בבתי הספר המובילים, או שעדיין צריך לעבוד שם?

<גרשון כהן: תראי, צריך תמיד לעבוד וזה לא נגמר.

<גרשון כהן: כן, מה לעשות שיש סטיגמה מסוימת ומוכנים לפתוח את הילדים - - -

יפעת שאשא ביטון: משקיעים ועובדים קשה, מה שאנחנו עושים עכשיו, לראות איך אנחנו משנים את זה.

<גרשון כהן: תאמיני לי שאני עובד קשה ואף מגיע כבר לפתרונות.

<גרשון כהן: אז אני אסביר.

<גרשון כהן: אני מנסה להסביר, אוקיי?

<גרשון כהן: לא תמיד מצליח, אבל מנסה להסביר.

<גרשון כהן: תראי, זה לא בעיה רק של מדינת ישראל.

<גרשון כהן: הסטיגמה של המכונאי, שהוא בעל הצווארון הכחול והסטיגמה של מישהו אחר בצווארון הלבן, היא כבר לא קיימת.

<גרשון כהן: כי המכונות של היום זה צווארון אפור.

<גרשון כהן: להפעיל מכונת CNC, כשאתה צריך ידע במחשבים, זה כבר לא צווארון כחול- - -

יפעת שאשא ביטון: זה לא מה שהיה פעם.

<גרשון כהן: המשכורות שנותנים, זה לא מה שהיה פעם, נכון.

<גרשון כהן: אז זה תהליכים שלאט לאט נעשים.

<גרשון כהן: למשל אני אתן דוגמא.

<גרשון כהן: אם אני מעביר בית ספר מסוים ממשרד הכלכלה למשרד החינוך, אז אני צריך לשכנע את העיר, שהוא חלק ממערכת החינוך ותפסיקו להתייחס לזה שכל מי שנושר, נשלח אותו לבית הספר ההוא.

יפעת שאשא ביטון: אני לא מתייחסת, את זה אני רוצה לשנות.

<גרשון כהן: רגע, שנייה.

<גרשון כהן: זו עבודה קשה, סיזיפית.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<גרשון כהן: נדמה לי שפה מסביב לשולחן אני בין המבוגרים במערכת הזאת, אבל אני אומר לך, זו עבודה סיזיפית, זו מלחמה יום יומית, היא תימשך גם עוד 20 ו-30 שנה, אולי יותר.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, בוא נקווה שלא.

<גרשון כהן: אני מקווה שלא, אבל יש - - -

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להגיד לכם שבאירופה התפיסה היא קצת הפוכה.

יפעת שאשא ביטון: אני נפגשתי עם חברה צעירים מאוסטריה לפני שבוע או משהו כזה.

יפעת שאשא ביטון: שם דווקא מי שלא יוצא עם תעודה מקצועית, איזו שהיא תעודת הכשרה, הוא זה שפשוט נחשב.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שם כבר מזמן עשו את הסוויץ'.

יפעת שאשא ביטון: הם יוצאים גם עם בגרות, אבל גם עם תעודה מקצועית.

<גרשון כהן: עדיין יש את הפכשולה ואת הגימנזיום.

<גרשון כהן: עדיין מהגימנזיום מגיעים רובם לאוניברסיטה.

<גרשון כהן: ועדיין בגרמניה, כשקובעים את עתידו של הילד כבר בגיל 12-13, והוא כבר אז הולך והוא לא יכול לשנות.

<גרשון כהן: זו לא מערכת גמישה כמו שאצלנו - - -

<אירית תלמוד: זה לא נכון מה שאתה אומר.

<אירית תלמוד: גם מישהו שלומד ביולוגיה בתיכון, אתה תגיד שאתה הסללת את דרכו לעבוד במקצוע שהוא ביולוגיה.

<אירית תלמוד: אבל אחר כך הוא יכול לעשות מיליון דברים אחרים, ואני יושבת כאן ואני מקשיבה לך.

<אירית תלמוד: קוראים לי אירית תלמוד.

<אירית תלמוד: אני מנהלת תיכון, בית ספר דוב הוז בתל אביב, בית ספר מקצועי.

<אירית תלמוד: אני עובדת בו 25 שנה ואני יושבת ואני מקשיבה לך ואני שואלת את עצמי אם אנחנו חיים באותה מדינה ואני לא בטוחה.

יפעת שאשא ביטון: התשובה היא כן, כי אתם לא מדברים שני דברים שונים.

יפעת שאשא ביטון: כמי שמסתכלת מהצד ומכירה את המערכת - - -

<אירית תלמוד: לא.

<אירית תלמוד: אתה מסתכל רק על 50% מאוכלוסיות התלמידים של מדינת ישראל, הילדים שייצאו עם תעודת בגרות.

<אירית תלמוד: גם אתה פה עומד ומדבר.

<אירית תלמוד: למה כל כך רצית - - -

יפעת שאשא ביטון: למה?

יפעת שאשא ביטון: אירית, שנייה - - -

<גרשון כהן: סליחה, אני לא מתווכח איתך.

יפעת שאשא ביטון: הוא מדבר בדיוק על ה-50% או במקרה הזה 40%.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני לא מבינה איפה הפער בשיח שלכם.

<אירית תלמוד: אני אסביר לך איפה הבעיה.

יפעת שאשא ביטון: אז שנייה, כשתקבלי את רשות הדיבור.

יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו מדברים בדיוק - ואני במקרה, ממה שאני שומעת – זה בדיוק אותם 50% שלא מקבלים את תעודת הבגרות, בדיוק אותם אלה, ואת זה אני רוצה לשנות.

<אירית תלמוד: אבל גם הוא מדבר על התעודה הטכנולוגית שהיא 14 יחידות בגרות.

<אירית תלמוד: מה יעשו אלה שאין להם 14 יחידות בגרות?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו תיכף נדבר על זה ולשם אנחנו צריכים לכוון.

<גרשון כהן: אפשר לענות במילה אחת?

<גרשון כהן: אני ממליץ לך שתקראי את חוזר המנכ"ל ותראי את ההסמכות, ותראי גם את אלה שרק עושים שלוש יחידות לימוד – שלוש יחידות לימוד – ומה הם ההסמכות.

<קריאה: מה התוקף של ההסמכות?

<אירית תלמוד: אבל עם מה הם ייצאו אחר כך?

יפעת שאשא ביטון: סליחה, שנייה.

יפעת שאשא ביטון: אתם קצת התבלבלתם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא באנו להתווכח אחד עם השני, אנחנו באנו ללמוד ביחד איך אנחנו כולנו משלבים ידיים ומרימים את החינוך הטכנולוגי.

יפעת שאשא ביטון: זאת המטרה של הדיון הזה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא באים בביקורת לאף אחד וכל מי שיש לו המלצות, אנחנו יותר מנשמח לקבל אותן, מכל מי שיושב בשולחן.

<גרשון כהן: לגבי הנושא של התנסות בתעשייה, עשיתי שקף, תוכלו לראות אותו, עמה תלמידים יש לנו עד השנה בנוער בסיכון ונוער נורמטיבי.

<בני ג'אג'אטי: למה נוער נורמטיבי?

יפעת שאשא ביטון: מה זה נוער נורמטיבי ונוער בסיכון?

<גרשון כהן: המילה נורמטיבי, לא מצאתי מילה טובה - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, לא, אני מנסה להבין רגע.

<גרשון כהן: המילה היא לא נכונה, אני מתנצל בפני אותם התלמידים.

<גרשון כהן: סליחה, מקבל את ההערה הזאת.

<גרשון כהן: תשתנה המילה נורמטיבי.

<גרשון כהן: באותו רגע לא ידעתי מה לרשום.

יפעת שאשא ביטון: נורמטיבי ורגיל זה - - -

<גרשון כהן: נוער.

<גרשון כהן: טעות.

יפעת שאשא ביטון: בדיוק, צריך נוער בלי כלום ונוער בסיכון.

<גרשון כהן: באותו רגע רציתי להבחין את זה, לא הצלחתי להבחין את זה.

<גרשון כהן: טעיתי.

<גרשון כהן: נתקן את זה.

<גרשון כהן: אני מתקן את ההערה.

יפעת שאשא ביטון: גרשון, במהות, כשיש לנו שם את האדום, זה נוער שלומד בטכנולוגי?

יפעת שאשא ביטון: נוער בסיכון אל מול נוער בכלל?

יפעת שאשא ביטון: מה זה האדום הזה?

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שזה תעש"ה-תשע"ו, אבל מה הן העמודות הכחול והאדום?

יפעת שאשא ביטון: מה זה מבטא?

יפעת שאשא ביטון: את מי שנמצא בתוך המערכת הטכנולוגית?

<גרשון כהן: כולם נמצאים במערכת הטכנולוגית.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, ואז עשית פילוח כמה מהם הוא נוער וכמה הוא נוער בסיכון.

<גרשון כהן: נכון, אוקיי.

<גרשון כהן: לא השתמשתי במינוח הנכון.

<קריאה: נוער שלא בסיכון.

<גרשון כהן: נוער שלא בסיכון, אוקיי.

<גרשון כהן: דיברנו על מרכזים.

<גרשון כהן: אני לא אחזור על שני המרכזים שהקמנו אותם ואתם רואים גם את הסכומים ואת הכסף וכן הלאה, מה עשינו עם זה, איך אנחנו עשינו את זה.

<גרשון כהן: החזון – כל תלמיד יהיה זכאי לתעודת הסמכה מקצועית.

<גרשון כהן: זה חזון.

<גרשון כהן: אנחנו רוצים להגיע למצב שכל בוגר החינוך הטכנולוגי יסיים עם תעודת הסמכה מקצועית.

<גרשון כהן: כרגע היום יש לנו 23 הסמכות.

<גרשון כהן: גברתי, את שאלת את השאלה ואני דיברתי על מכונאי סוג 1.

<גרשון כהן: אז מכונאי סוג 1 – מדובר על תלמידים חלשים, תלמידים שבסך הכל עושים 3 יחידות חיצוניות ואת ה-90-90-90, מקבלים תעודה ואתם משרד הכלכלה מעניק להם בטובכם, נותן להם סוג 1, או פקיד קבלה נותן לנו משרד התיירות וכן הלאה וכן הלאה.

<גרשון כהן: מהרמה הנמוכה, דרך - - -

<משה כץ: אנחנו נותנים לכם פקיד קבלה גם.

<גרשון כהן: סליחה, פקיד קבלה.

<גרשון כהן: זאת אומרת הוא אם הוא מוסיף עוד שלוש יחידות, בצורה מודולארית הוא יכול לעלות לסוג 2 וכן הלאה וכן הלאה בצורה מודולארית.

<גרשון כהן: ולכן נמצאת התעודה הטכנולוגית מהרמה הכי הכי נמוכה עד הרמה הכי הכי גבוהה.

<שולי אייל: חשמלאי מוסמך יוצא ב-י"ב?

<גרשון כהן: חשמלאי מוסמך הוא לא עושה ב-י"ב, הוא עושה ב-י"ד.

<גרשון כהן: ונושא החשמל הוא חוק החשמל.

<משה כץ: נושא החשמל עוד לא הוסדר בכלל.

<שולי אייל: בסדר, אז זה הנדסאים, אז לא לערבב.

<גרשון כהן: לא ערבבנו, אמרנו.

<גרשון כהן: אם אתה ראית 9 הסמכות, אז אם הסמכה 2.2 זה דיפלומת טכנאי ו-2.3 זה דיפלומת הנדסאי, ופה, במקרה הזה של חשמלאי מוסמך - - -

<שולי אייל: כדאי שנדבר על עד כיתה י"ב, כי אנחנו - - -

<גרשון כהן: סליחה, תן לי לדבר על מה שאני רוצה לדבר.

<גרשון כהן: אם משהו לא ברור, אני מבהיר.

<גרשון כהן: אני אדבר על מה שאני רואה לנכון לדבר, אוקיי?

<שולי אייל: חשבתי שאנחנו מדברים על תיכונים.

יפעת שאשא ביטון: אתה מדבר בעצם על תיכונים עד י"ב ואתה רוצה לומר שזה מעל?

<שולי אייל: לא, נהפוך הוא.

<שולי אייל: הוא מציג פה נתונים של י"ג-י"ד, מערבב אותם יחד עם י"ב ולא על זה הדיון.

יפעת שאשא ביטון: למה אתה חושב?

<שולי אייל: מה זאת אומרת?

<שולי אייל: המקצועות שאת רואה פה זה זה י"ג-י"ד.

<גרשון כהן: שנייה, חוץ מחשמלאי מוסמך, כל השאר זה לא י"ג-י"ד, בסדר?

<גרשון כהן: אתה מקבל את התיקון?

יפעת שאשא ביטון: אתה יכול להוכיח שלא?

יפעת שאשא ביטון: אם הוא אומר שיש, אז יש בתוך מערכת החינוך - - -

<שולי אייל: אני הופתעתי לראות פה אנשים שיוצאים עם מקצוע אמיתי כמו חשמלאי מוסמך.

<שולי אייל: זה מקצוע שהוא מציג את זה.

<שולי אייל: אז הוא אומר לא, זה י"ד.

<שולי אייל: אז אתה - - -

<גרשון כהן: סליחה, אתה שאלת שאלה, קיבלת תשובה.

<גרשון כהן: חוץ מאשר חשמלאי מוסמך, ואני בפעם החמישי אומר, כל השאר – מקבלים את התעודות במהלך לימודיהם עד סוף כיתה י"ב.

<שולי אייל: הבנו.

יפעת שאשא ביטון: בסדר, לא צריך לכעוס.

<גרשון כהן: רק חשמלאי מוסמך דורש כיתה י"ד.

<גרשון כהן: זה הכל.

<משה כץ: וגם זה בתהליכים של הידברות, זה עדיין לא נסגר.

<גרשון כהן: אני יודע.

<גרשון כהן: יש חוק החשמל, אני לא נכנס לזה.

<משה כץ: נכון.

<גרשון כהן: יש את חוק החשמל, זה חוק של מדינת ישראל, אני לא נכנס לחוק הזה.

<גרשון כהן: הלאה.

<גרשון כהן: סליחה, אני לא נגד זה, אני רק - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, לא, בסדר.

יפעת שאשא ביטון: רק לא לכעוס.

יפעת שאשא ביטון: הכל בסדר.

<גרשון כהן: לא נראה לי, כאילו אני מתווכח פה באמצע.

<גרשון כהן: אני מנסה להסביר את עצמי.

<גרשון כהן: אחת הבעיות הקשות זה הנושא של מורים, הכשרת מורים ולקחת את המורים שנמצאים היום.

<גרשון כהן: אנחנו זכינו סוף סוף לקבל את המתווה של המועצה להשכלה גבוהה, שמאפשר להנדסאים להמשיך בהכרה מאד מאד גדולה בלימודים אקדמאיים.

<גרשון כהן: זה יצא רק לפני חודש.

<גרשון כהן: זה קידום עצום שהנדסאים יכולים להמשיך הלאה לקבל תואר אקדמי בהוראה.

<גרשון כהן: אנחנו גם מנסים להכשיר במקצועות שממש חסרים לנו – הנדסאים להוראה.

<גרשון כהן: חסרים לנו.

<משה כץ: מחדשים את ההנדסאים להוראה?

<גרשון כהן: זה עדיין בוויכוח.

יפעת שאשא ביטון: צריך למצוא איזה שהוא מסלול שיאפשר לעשות את זה, כדי שבאמת נוכל להכניס מורים מוכשרים לתוך המערכות.

<משה כץ: חבל שהפסיקו את זה.

יפעת שאשא ביטון: ואז זה גם ישפר את התנאים שלהם, כי יש פה איזו שהיא - - -

<שולי אייל: היה את זה בעבר, הנדסאים להוראה.

<שולי אייל: חבל.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת.

יפעת שאשא ביטון: ספר לי.

<משה כץ: היום אין מסלול שמכשיר לא מורים לספרות ולא לנגרות ולא לטבחות, וגם בתנאים האלה עדיין, לסקטורים האלה לא יהיו מורים.

יפעת שאשא ביטון: נכון, ורק בשביל אמירת סוגריים, כדי להבין את השיח, יש לזה גם השלכות אחר כך על השכר או על השילוב שלהם בתוך המערכת, כי הם מועסקים כמדריכים מקצועיים או בכל מיני התקנים אחרים ולא כמורים שמקבלים את כל הזכאות.

<משה כץ: בשני העשורים שהפסיקו עם ההנדסאים להוראה, זה יצר פער כזה גדול גם במשרד החינוך גם במשרד הכלכלה.

<משה כץ: אני מדבר פה - - -

יפעת שאשא ביטון: נכון, כן, כן.

<גרשון כהן: רק שכחו להגיד שהונח על שולחן הכנסת חוק עיסוק בהוראה שעבר קריאה ראשונה וקריאה שנייה ובכל זאת, אנחנו מוסד ממלכתי שצריכים לנהוג על פי החלטות וחוקי הכנסת, נכון?

יפעת שאשא ביטון: כן.

<גרשון כהן: ולכן נא לקרוא את החוק.

<גרשון כהן: לא אני כתבתי אותו ואני חייב לעבוד לפי החוק.

<גרשון כהן: ולכן לא כל דבר.

<גרשון כהן: מה לעשות, אנחנו עובדים תחת חוקי מדינת ישראל.

יפעת שאשא ביטון: לא, שלא נתבלבל פה.

יפעת שאשא ביטון: אני מאלה שלא חושבים שמי שסיים הנדסאי לומד איזה שהן כמה שעות ויכול להיות מורה.

יפעת שאשא ביטון: יש פה תהליך.

יפעת שאשא ביטון: הוא צריך ללמוד את כל הפרק של החינוך.

יפעת שאשא ביטון: בסוף בסוף הוא הולך ועומד מול תלמידים וזה חשוב ופה אני לא יורדת מהסטנדרטים.

יפעת שאשא ביטון: אבל צריך לאפשר מסלול כזה, כדי שבאמת הם יוכלו להיכנס לתוך המערכת.

<גרשון כהן: הם תראי את סעיף 3 של מייסטרים להוראה, זה בעצם לקוח מהשיטה הגרמנית.

<גרשון כהן: בשיטה הגרמנית יש מייסטר ויש מייסטר להוראה, שדרך מסלול שמאפשר להנדסאים בעלי ניסיון בעבודה לעבור X זמן, לפעמים הם מקבלים תואר של הוראה.

<גרשון כהן: אז אנחנו גם בוחנים את הנושא הזה.

<גרשון כהן: זאת אומרת אנחנו היינו בדיונים עם - - -

<משה כץ: אצלנו בוחנים מייסטרים.

<משה כץ: אנחנו כבר אפשרנו חלק מה - - - שקיבלו אישור לבחון ברמת מייסטר.

<משה כץ: היינו בגרמניה ב- - -

<גרשון כהן: אנחנו ישבנו עם אנשי באדן וירטנברג ויש הסכמה.

<גרשון כהן: ההסכמה איתם היא קודם כל של הכרה בתלמידים שלנו ובמייסטרים.

<גרשון כהן: אנחנו עוד במשא ומתן איתם לסגור את כל הקצוות.

<גרשון כהן: אל תשכחו, מה שהם קובעים שם זה נקבע בעצם לכל השוק האירופאי המשותף וכן הלאה.

איילת נחמיאס ורבין: זה מחובר גם למשרד הכלכלה?

איילת נחמיאס ורבין: זאת אומרת במובן הזה יש ערוץ פתוח ביניכם לבין משרד הכלכלה בפעילות?

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין שהצטרפה, למי שלא מכיר.

<גרשון כהן: יש מקום לשיפור.

איילת נחמיאס ורבין: עניין קריטי ומהותי.

<גרשון כהן: אמרתי לך, יש מקום לשיפור.

איילת נחמיאס ורבין: אני ישבתי פשוט עם מיכל צוק ביום חמישי ואני רואה.

איילת נחמיאס ורבין: אגב, אני מוכרחה להגיד לכם, זה כבר דיון אני לא יודע כמה שאת ואני יושבת בו בחינוך טכנולוגי בשנה האחרונה.

איילת נחמיאס ורבין: כל פעם אני רואה את אותו דבר וזה חבל, כי אתם עושים עבודה מאד חשובה.

איילת נחמיאס ורבין: אני מגיעה מהתעשייה.

איילת נחמיאס ורבין: אני תעשיינית.

איילת נחמיאס ורבין: אתם עושים עבודה קריטית והם עושים עבודה קריטית, לפעמים הם עוסקים בגילאים אחרים מכפי שאתם עוסקים, אבל אני מרגישה שבמקום שהידיים יהיו שלובות – או שיש תחרות – ובאמת, אני אומר את זה בלי טיפת ציניות – או שיש תחרות או שפשוט - - -

<קריאה: סיכול ממוקד.

איילת נחמיאס ורבין: זה בדיוק העניין, אני לא רוצה להאמין שיש איזו שהיא תחרות של אגו, בסדר?

<שולי אייל: זה לא עניין של אגו.

איילת נחמיאס ורבין: לא, לא, רגע.

איילת נחמיאס ורבין: תרשו לי שנייה.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו ישבנו בדיון בנושא המחסור בעובדים בתעשייה.

איילת נחמיאס ורבין: משהו פה מאד מאד חסר לי, אדוני הנכבד.

איילת נחמיאס ורבין: אני מרגישה את זה.

<גרשון כהן: אני מסכים.

<גרשון כהן: אני ממרומי גילי יכול להגיד לך את זה.

<גרשון כהן: תראי, יש לך פה מסמך שחילקו פה.

<גרשון כהן: אני ראיתי אותו עכשיו פעם ראשונה וכתוב – אני יכול להקריא לך – משרד החינוך ומשרד הכלכלה הם שני המשרדים הממשלתיים העיקריים העוסקים בהכשרה מקצועית טכנולוגית של בני נוער והכנתם לעולם העבודה.

<גרשון כהן: משרד החינוך מופקד על יישום זה וזה, וכתוב לך פה: על אף עמדת הגורמים המקצועיים במשרד ולפי החינוך – תקראי מה כתוב פה.

<גרשון כהן: זה מדבר בעד עצמו.

<גרשון כהן: יש שיתוף פעולה?

<גרשון כהן: לא מספיק.

<גרשון כהן: יש מקום לשיפור?

<גרשון כהן: יש מקום לשיפור.

יפעת שאשא ביטון: ובשביל זה אנחנו יושבים כאן.

יפעת שאשא ביטון: איילת, אני רק אומר לך, ואיילת גם מגיעה מהדיון הסוער שהייתי בו הבוקר בנושא של המעונות, אז אני רק - - -

איילת נחמיאס ורבין: הכל אגב קשור ל - - -

יפעת שאשא ביטון: אני רק אשלים לך את הפתיח שלנו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו התכנסנו כדי לראות איך אנחנו בעצם מרימים מחדש ובצורה נכונה את החינוך הטכנולוגי במדינת ישראל.

יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שיש פה צורך, אבל צריך לעשות את זה נכון כדי לא ליפול במקומות שנפלו בהם בעשורים הראשונים כשהחליטו - - -

איילת נחמיאס ורבין: חס וחלילה, אני גם לא מדברת על הנושא של הסללה.

איילת נחמיאס ורבין: בשום פנים ואופן.

יפעת שאשא ביטון: כן, אני דווקא פחות נכנסת למקום של ההסללה, כי אני אגיד לך בסוד, גם היום מסלילים בתוך מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: כשאת נכנסת לכיתה ז' ויש מי שיודע שהוא הולך למגמה כזו או למגמה אחרת או לבגרות כזו או לבגרות אחרת, גם שם יש הסללה והשאלה איך פותחים את זה.

איילת נחמיאס ורבין: תקשיבי רגע, אז אני רוצה להגיד לך משהו בעניין ההסללה, וכמו שאנחנו כל פעם חוזרות בדיון, אנחנו מבקרות באותם מקומות, לפעמים גם גיאוגרפית.

איילת נחמיאס ורבין: ליפעת ולי יש פטיש מאד מאד גדול לנושא המפתנים, לנושא הנוער בסיכון, ששם, אתה יודע, באופן טבעי אתה מחפש איך לראות איך באמת בני הנוער שיוצאים משם עם תעודת מקצוע, אתה נתת להם כלי שיכול לשנות את החיים שלהם לפעמים מהקצה אל הקצה.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו רואות את זה.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל הרעיון שהחינוך הטכנולוגי צריך שהוא יהיה לא רק לנוער בסיכון.

איילת נחמיאס ורבין: בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: וזה השיח פה על השולחן.

איילת נחמיאס ורבין: בדיוק.

איילת נחמיאס ורבין: מבחינתי - - -

<גרשון כהן: אם התעשייה תצטייר שרק תלמידי נוער בסיכון מגיעים אליה, אוי לנו ולנשמתנו.

איילת נחמיאס ורבין: תקשיב, רועי פולקמן, חבר הסיעה של יפעת חברתי, מכולנו, הוא בוגר הנדסאים ברמת אביב.

איילת נחמיאס ורבין: גדל ברמת אביב, בוגר ההנדסאים.

איילת נחמיאס ורבין: אני מחפשת - - -

יפעת שאשא ביטון: הגיע להרווארד אחר כך בהמשך הדרך.

איילת נחמיאס ורבין: כן, בדיוק.

איילת נחמיאס ורבין: זה ברור לגמרי ששם הייתה הסללה מהזן הטוב, שהיה לו את הכישורים לסיים את בית הספר להנדסאים.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו חייבים לראות איך חוזרים למקומות האלה.

איילת נחמיאס ורבין: איך משלבים בין הדברים האלה.

איילת נחמיאס ורבין: סליחה אם אני התפרצתי בעניין משהו שכבר הוזכר כאן.

<גרשון כהן: תראי, אני יכול לתת לך דוגמא אישית.

<גרשון כהן: אני הנדסאי, שהשלים לתואר מהנדס והשלים לתואר שני והמשיך הלאה.

<גרשון כהן: זה לא אומר.

<גרשון כהן: זה לא מחייב.

<גרשון כהן: אבל הלכתי באותו תחום.

<גרשון כהן: לא הלכתי וגלשתי לתחומים אחרים.

<גרשון כהן: באותו תחום המשכתי את זה.

איילת נחמיאס ורבין: אני מבינה.

<גרשון כהן: הצעות לפתרון יש לי בדיון אחר, זה לא הדיון, אבל יש לי הצעות, המון הצעות והמון רעיונות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נגיע בהמשך.

יפעת שאשא ביטון: זה יהיה בדיון המשך.

איילת נחמיאס ורבין: רעיונות למה?

<גרשון כהן: רעיונות איך לשפר את הנושא הזה, הן של הדימוי וכן הלאה.

<גרשון כהן: יש לי רעיונות.

יפעת שאשא ביטון: אגב, זה בדיוק מתאים, אבל תיכף.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רגע נתקדם בדיון ונשמע נוספים ובהחלט יש מקום לפתרונות והצעות.

<גרשון כהן: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך גרשון.

יפעת שאשא ביטון: רק מילה כסיכום למצגת.

יפעת שאשא ביטון: אני ביקשתי את המצגת ממשרד החינוך כי היה חשוב לי לראות מה התהליכים שמתרחשים בה.

יפעת שאשא ביטון: לא לכולם אנחנו היינו מודעים אם לא היינו יושבים ורואים את הנתונים בצורה מרוכזת, כי כשמסתובבים בשטח, על פניו נדמה שבאמת החינוך הטכנולוגי עבר מהעולם.

יפעת שאשא ביטון: השאלה איך אנחנו באמת מחזירים אותו ומחזירים אותו בצורה טובה.

יפעת שאשא ביטון: אני דווקא מאד אופטימית ממה שאני רואה מבחינת החזון, מבחינת המקום שמוכנים לתת לחינוך הטכנולוגי.

יפעת שאשא ביטון: אני כן רוצה שזה ייעשה באמצעות מרכזים ולא באמצעות בתי ספר שאליהם אנחנו מוציאים את מי שלא מצא את מקומות בבית הספר הטבעי, לצורך העניין.

יפעת שאשא ביטון: כשאני אומרת טבעי – זה בקבוצת השווים שלו, עם הקהילה שהוא חי בה וכו'.

יפעת שאשא ביטון: אבל יש לנו דרך ממש ארוכה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו אפילו לא בראשיתה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו אפילו עוד לא בקו הזינוק.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רק מנסים לראות איפה לסמן את הקו הזה ומשם לצאת ולכן חשוב שאנחנו נשמע את כל השותפים ונחשוב ביחד.

<גרשון כהן: אבל נעשו דברים.

<גרשון כהן: נעשו המון דברים.

<גרשון כהן: עובדה שאנחנו מספקים את כוח האדם לתעשיית ההייטק, עובדה שאנחנו מספקים את כוח האדם לצה"ל.

<גרשון כהן: בואו, זה לא שחור ולבן.

יפעת שאשא ביטון: לא, לא, ברור.

<גרשון כהן: כאילו נראה שאנחנו נמצאים בשנות ה-40.

<גרשון כהן: מדינת ישראל נמצאת ב-2016 בגאון.

<גרשון כהן: עשינו המון דברים יפים.

<גרשון כהן: יש מקום תמיד לשיפור.

יפעת שאשא ביטון: גרשון, אנחנו לא - - -

<גרשון כהן: זה נשמע לי כאילו אנחנו חוזרים ל - - -

יפעת שאשא ביטון: גרשון, אנחנו לא חוזרים אחורה.

יפעת שאשא ביטון: נעשים דברים יפים.

יפעת שאשא ביטון: בסוף, כשאנחנו יוצאים החוצה אנחנו רואים חינוך טכנולוגי – ישר אומרים לנו נוער בסיכון ואני רוצה שהמשוואה הזאת תיעלם.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שיעריכו – אתה יודע מה – גם את הדברים הטובים שקורים פה.

יפעת שאשא ביטון: אני שמחתי לכל מסמך.

<גרשון כהן: אם הכנסתי בבית ספר הריאלי יחד עם סטף ורטהיימר ובבית הספר הגימנסיה הרצלייה בתל אביב, ובבית ספר קציר, ו - - -

יפעת שאשא ביטון: יופי, את זה צריך להוציא החוצה - - -

<גרשון כהן: שנייה אחת.

<גרשון כהן: והכנסתי לשם מכונות CNC והתלמידים לומדים שם הנדסת מערכות והם יהיו המהנדסים העתידיים של מדינת ישראל, לומדים רובוטיקה על פי מיטב - - -

יפעת שאשא ביטון: הללויה.

<גרשון כהן: אז מה?

<גרשון כהן: אז זה לא הישג?

יפעת שאשא ביטון: מצוין, מצוין, ואת זה אני רוצה להביא.

איילת נחמיאס ורבין: וגם, סליחה, אני רוצה להגיד משהו שאני אומרת את זה בכל דיון, לדעתי אתה כבר שמעת אותי, אני מתנצלת.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה להגיד לכם משהו.

איילת נחמיאס ורבין: אם מדינת ישראל - Would not applied itself- זאת אומרת אנחנו לא נשים את עצמו במקום שבו מבינים איך בונים תעשייה בישראל ואיך בונים חינוך טכנולוגי, הווה אומר, כשאתה מדבר איתי על מכונות CNC אני תמיד משתגעת.

איילת נחמיאס ורבין: אתה יודע למה?

<גרשון כהן: למה?

איילת נחמיאס ורבין: כי בסופו של דבר אתה צריך ללמד – וזה אגב הרבה יותר נכון ללמד דרך מייסטרים, דרך פעילות של מייסטרים, דרך on the job training, זה לא מתחיל ב-CNC, מה לעשות?

איילת נחמיאס ורבין: העולם הטכנולוגי לא מתחיל ב-CNC.

איילת נחמיאס ורבין: צריך לדעת את הבייסיק של הבייסיק של הבייסיק.

יפעת שאשא ביטון: הוא דיבר על זה כבר.

<גרשון כהן: אני דיברתי על הכל.

יפעת שאשא ביטון: הוא הסביר את זה בדיוק, איילת.

<גרשון כהן: גם אני הייתי בתעשייה יום אחד, אוקיי?

<גרשון כהן: 16 שנה הייתי בתעשייה.

יפעת שאשא ביטון: זה גם היה השיח שלו עם אורית.

יפעת שאשא ביטון: הוא אמר שזה מהבסיס ואחר כך ההתמחות.

איילת נחמיאס ורבין: תאמיני לי שבכל דיון בסוף אני שומעת שקודם כל מביאים מכונות CNC.

יפעת שאשא ביטון: אה, לא, לא, לא.

יפעת שאשא ביטון: הוא דיבר - - -

<גרשון כהן: לא, אני דיברתי על הכל.

<גרשון כהן: את באמת באמצע הדיון.

<גרשון כהן: דיברנו על האמצע, אבל אני יכול לתת לך - - -

איילת נחמיאס ורבין: אין דיון שלא אמרתי את זה.

<גרשון כהן: כן, אבל כשאנחנו פונים לתעשיית המחשבים ואנחנו פותחים מערכות מידע דיגיטאליות וסייבר ונותנים QA ו-UX, שזה מגמות חדשות – זה מגמות שהתפתחו – ומחר יהיה, אני לא יודע, אולי UY ואנחנו נותנים את המענה לתעשיית ההייטק.

<גרשון כהן: זה לא מענה?

<גרשון כהן: זה לא נותן תשובה?

<גרשון כהן: וכשאנחנו עושים לתלמידים חלשים תקשוב למערכות תקשורת מערכים ומערכות מחשב – זה - - -

יפעת שאשא ביטון: הם לא תלמידים חלשים, הם תלמידים של מסתדרים עם זה ומסתדרים עם דברים אחרים.

איילת נחמיאס ורבין: תקשיב גרשון, סליחה שאני פונה אליך בשמך.

איילת נחמיאס ורבין: אתה גם מוזמן לקרוא לי איילת.

<גרשון כהן: זה בסדר, אין שום בעיה.

איילת נחמיאס ורבין: תקשיב טוב, אתה אומר נולדת עם השם הזה.

איילת נחמיאס ורבין: תקשיב, זה קריטי להתייחס לדברים האלה.

איילת נחמיאס ורבין: אני מבינה, תעשיית המחשבים היא מאד חשובה, תעשיית ההייטק מאד מאד חשובה.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו חייבים להבין שכשאנחנו מסתכלים על החינוך הטכנולוגי, תעשייה בשלה – מה שפעם היה נהוג לקרוא תעשייה כבדה, תעשייה מסורתית – כל מיני שמות – תעשייה בשלה – היא לא יכולה בסוף לבנות את עצמה רק על מה שאנחנו מכשירים את הילדים ומכוונים אותם באופן - אפרופו הסללה – רק לעולם ההייטק והמחשבים.

איילת נחמיאס ורבין: א', כי לא כולם - - -

<גרשון כהן: לא אמרתי את זה.

איילת נחמיאס ורבין: לא, גרשון, אבל אני יודעת שהפרופורציות של המשאבים, בעיני, ומהסתכלות – אני אומרת לך, זה כבר דיון לא יודעת כמה – מוקצים לא נכון במובן הזה של הצרכים של המשק.

איילת נחמיאס ורבין: אין הסתכלות לאומית של מה הם צרכי המשק, כלומר גם סביב עולם ההייטק, שמייצר פריון מאד גבוה ולכן מאד מאד חשוב, לבין התעשייה הבשלה, שגם לה אנחנו זקוקים פה ולא נפתחים פה מיזמים, בעיקר כי חסרים מקומות - - -

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להוציא מזה את השורה את התחתונה.

יפעת שאשא ביטון: את תומכת בזה שבעצם צריך להקצות יותר משאבים גם לנושא הטכנולוגי.

יפעת שאשא ביטון: זה חשוב לי, כי זו המטרה שלנו.

איילת נחמיאס ורבין: כן, נכון.

איילת נחמיאס ורבין: הפרופורציה גם בתוך הקצאת המשאבים לחינוך הטכנולוגי.

איילת נחמיאס ורבין: חייבת להיות הלימה בין צרכי המשק, כפי שאנחנו חוזים אותם, שמחשבים יש להם חלק מאד חשוב שם - - -

יפעת שאשא ביטון: חד משמעית.

איילת נחמיאס ורבין: לבין צרכים אחרים.

איילת נחמיאס ורבין: וזה קיים.

<גרשון כהן: אבל אנחנו לא פוסלים.

<גרשון כהן: את לא היית בתחילת הדיון.

<גרשון כהן: אני מכשיר מסגרים ורתכים ומעצבי שיער והכל.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני כבר הייתי בדיון שאתה לא היית וניהלתי דיון כזה.

יפעת שאשא ביטון: לא משנה, אבל בדיון פה אתם דווקא משלימים אחד את השני.

איילת נחמיאס ורבין: בסדר.

<גרשון כהן: התייחסנו למה שאת אומרת.

יפעת שאשא ביטון: ואני שמחה שאתם תמימי דעים.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, שולי ממשרד הכלכלה, בבקשה.

<שולי אייל: אהלן, מה נשמע?

יפעת שאשא ביטון: בסדר גמור.

<שולי אייל: שולי, מנהל האגף להכשרה מקצועית.

<שולי אייל: תראי, לא בטוח שכל מי שיושב סביב השולחן מבין את ההבדל בין חינוך מקצועי לחינוך טכנולוגי ואני אסביר.

<שולי אייל: החינוך הטכנולוגי, שמדבר עליו גרשון, הוא לימודי מבוא.

<שולי אייל: למה מבוא?

<שולי אייל: כי כדי להתפרנס ממה שלמדת, אתה חייב עוד משהו בהמשך.

<שולי אייל: י"ג-י"ד, אקדמיה או לא משנה מה.

<שולי אייל: אתה לא יכול להתפרנס ממה שלמדת במשרד החינוך ואין דרך אחרת.

<שולי אייל: החינוך שאנחנו נותנים לתלמידים שלנו, אם החייל מתגייס לצה"ל, אז הוא - - -

יפעת שאשא ביטון: ההכשרה, לא החינוך.

<שולי אייל: ההכשרה המקצועית, שהיא גם חינוך בעיני.

<שולי אייל: הם יוצאים גם עם 14 יחידות לימוד, אבל אם הוא מתגייס לצה"ל, הוא מתגייס ישר למקצוע ללא קורס, כלומר הוא לא צריך לעבור עוד קורס.

<שולי אייל: לדוגמא, גרשון דיבר על התלמידים שמתגייסים עם פלטפורמה והולכים לצבא ומשלימים.

<שולי אייל: אותם תלמידים שהולכים לקורסים בצבא, ודרך אגב – אני שרתי 29 שנה בצה"ל בתפקידי כוח אדם – הם יכולים ללמוד בה"ד 20, כשלידם מישהו שהגיע מהמסלול העיוני, או משהו כזה.

<שולי אייל: אין הבדלים ביניהם.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל גרשון, עם כל מה שאני מבינה, ואני בכוונה מחדדת, לא מדבר על אלה שלומדים עיוני.

יפעת שאשא ביטון: הוא מדבר גם על אלה שלומדים את מה שלומדים בהכשרה המקצועית - - -

<שולי אייל: אבל מה שאני אומר, שגם אם למדת אלקטרוניקה במשרד החינוך ועכשיו צריך בבה"ד 20 - 100 חניכים לאלקטרוניקה – הם יקלטו לבה"ד 20 – 50 בוגרי אלקטרוניקה ו-50 שלא למדו אלקטרוניקה וילמדו אותם ביחד.

<שולי אייל: הם יגיעו לאותו מקום בצה"ל.

יפעת שאשא ביטון: בסדר, אבל איפה זה רלבנטי לדיון?

<שולי אייל: להסביר.

<שולי אייל: תראי, גם לדוגמא עכשיו אם יש בוגר משרד החינוך שהוא בוגר מגמת טבחות או בוגר משרד הכלכלה שלמד טבחות, הבוגר של משרד החינוך ילך לקורס טבחים בצה"ל.

<שולי אייל: הבוגר של משרד הכלכלה יהיה טבח מהיום הראשון במקצוע.

יפעת שאשא ביטון: וזה למה?

<שולי אייל: כי זה תעודת מקצוע.

יפעת שאשא ביטון: רגע, בסדר, חברה, אנחנו לא בתחרות, שנייה רגע.

<שולי אייל: אני מסביר.

יפעת שאשא ביטון: שנייה, שנייה.

<שולי אייל: אני מסביר.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לדעת איזה מרכיבים יש.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו עכשיו מנסים לראות מה אנחנו צריכים בשביל להשלים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מחפשים מי עושה את זה יותר טוב, בסדר?

<שולי אייל: יפה.

<שולי אייל: לא, לא, זה לא עניין של מי עושה את זה יותר טוב.

יפעת שאשא ביטון: שנייה.

יפעת שאשא ביטון: איזה מרכיבים יש בהכשרה שלכם, למי שלומד בבתי הספר הטכנולוגיים שלכם, של משרד הכלכלה, אל מול מי שלומד את אותו מקצוע – למשל לומד את הסיב"ם-תיב"ם במשרד החינוך?

<שולי אייל: יפה.

<שולי אייל: אני שמח ששאלת.

<שולי אייל: התכנית שלנו היא הרבה יותר מוטה לסדנאות ולעבודה ולהכשרה המקצועית האמיתית והיא פחות מושקעת בבגרות.

<שולי אייל: תלמיד ש - - -

יפעת שאשא ביטון: לא מדובר על בגרות.

יפעת שאשא ביטון: יש את התכנית גם לתלמידים ש - - -

<שולי אייל: שנייה, שנייה.

יפעת שאשא ביטון: לא, כי אני לא רוצה לפרק את מערכת החינוך.

<שולי אייל: לא ביקשתי לפרק.

<גרשון כהן: יש המון תלמידים שלא זכאים לבגרות ו- - -

יפעת שאשא ביטון: שנייה גרשון, בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: יש במשרד החינוך תלמידים שעושים רק את ה-14 נקודות ואולי גם את זה לא, בסדר?

יפעת שאשא ביטון: יש גם כאלה שגם את זה לא.

<שולי אייל: אבל הם עושים את התכנית המלאה של משרד הכלכלה.

יפעת שאשא ביטון: מה זה התכנית המלאה?

<שולי אייל: אני אתן לך דוגמא.

<שולי אייל: לפני חודשיים הם פנו אלינו, עד מנכ"לית משרד החינוך לתת תעודה טבחית לאיזה בוגרת שלהם.

<שולי אייל: אם תראי את המבחן בטבחות אצלם, זה עמוד שחצי ממנו בד"ץ וכשרות ואם תראי אצלנו, זה חוברת כזאת.

<שולי אייל: הלימודים לטבחות אצלנו - - -

יפעת שאשא ביטון: לא מרשים אותי אם זה חוברת או דף.

יפעת שאשא ביטון: מה יש במרכיבי ה - - -

<שולי אייל: לא.

<שולי אייל: הרבה יותר שעות, הרבה יותר השלמה - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז תגידו.

יפעת שאשא ביטון: צריך לקרוא לילד בשמו, חברה.

<שולי אייל: שנייה.

<אירית תלמוד: הכשרה מעשית.

<גרשון כהן: אני לא מבין, יש פה איזה מלחמה עם משרד החינוך?

יפעת שאשא ביטון: לא, לא.

<שולי אייל: לא, לא.

יפעת שאשא ביטון: לא, זה מה שאני מנסה לברר.

<גרשון כהן: אני לבד פה ממשרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: לא, לא, לא.

יפעת שאשא ביטון: אתה לא.

יפעת שאשא ביטון: אני פה אהיה לצורך העניין גם.

<אירית תלמוד: אתה מתייחס ל - - - מדינה שלמה - - -

יפעת שאשא ביטון: אורית, אני אוציא אותך החוצה, באמת.

יפעת שאשא ביטון: זה בלתי אפשרי ולא קרו עוד שום דיונים שהגעתי למצב כזה.

יפעת שאשא ביטון: התחושה שלי באמת שיושבים פה שני אנשים משני צדי המתרס, מנסים לבחון – ואני פשוט מוקלטת אז אני לא רוצה להגיד לכם מה – כשאנחנו בכלל התכנסנו פה כדי לראות איך אנחנו ביחד לומדים ומאגמים כוחות, ויאללה – מרימים את החינוך הטכנולוגי.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שאנחנו רוצים להשיג בדיון הזה.

יפעת שאשא ביטון: אז באמת, אז אל תדברו איתי – הוא יש לו דף, לי יש שניים.

<שולי אייל: לא, לא, חברת הכנסת - - -

יפעת שאשא ביטון: אתה אומר לי אנחנו עושים הכשרה מקצועית לצורך העניין 100 שעות, הם עושים הכשרה מקצועית 20 שעות.

יפעת שאשא ביטון: בואו נבחן.

יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שאנחנו צריכים באמת להבין שכשאנחנו הולכים למסלול כזה צריך הכשרה של כך וכך שעות כדי לקבל הכשרה מקצועית.

יפעת שאשא ביטון: אני בכלל בפנטזיה שלי, בשילוב של משרד החינוך יחד עם משרד הכלכלה – והיא לא רחוקה והיא לא מופרכת – אפשר שיהיה שילוב של הדברים וכן יקבלו גם במערכת החינוך תעודה מקצועית של משרד הכלכלה.

יפעת שאשא ביטון: בואו נראה איך עושים את זה.

<שולי אייל: אני אשמח לתת להם, רק שמה שהם דורשים לא לעשות את התכניות של משרד הכלכלה, לא להיבחן בבחינות של משרד הכלכלה - - -

יפעת שאשא ביטון: דבר איתי תכלס.

יפעת שאשא ביטון: נכנסתי היום ללמוד שם, מה ה - - -

<שולי אייל: מאד פשוט.

<שולי אייל: ברגע שגרשון יסכים לאמץ את התכניות לימוד שלי, עם הפיקוח שלי ועם הבחינות שלי, שיקבל תעודה מקצועית.

יפעת שאשא ביטון: זה לא השיח.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: בוא תנסה רגע לחלץ את העגלה הזו מהמקום שאתה - - -

<משה כץ: שמי משה כץ, ממונה פיקוח ובמקרה גם ממונה על תיק התיירות והמלונאות.

<משה כץ: אני רוצה להתייחס לנושא ולמהות של עולם התוכן, כפי ששאלת.

<משה כץ: בדיוק שאלת את ההבדל.

יפעת שאשא ביטון: מצוין.

<משה כץ: ואני לא חושב שאנחנו מתחרים במשרד החינוך, אנחנו מערכת משלימה למשרד החינוך.

<משה כץ: אנחנו מקבלים את הילדים ממשרד החינוך, אז אנחנו לא מתחרים ואני עם גרשון.

<משה כץ: גרשון אמר שגילו מופלג, אז אני אחריך פה בשולחן, אז זה בסדר.

<משה כץ: תראי, שאלת לגבי התוכן הענייני.

<משה כץ: במשרד החינוך, למשל בטבחות, כפי שציין שולי, הם נותנים בין 4 ל-6 שעות עבודה מעשית בסדנאות.

<משה כץ: ב-4 או 6 שעות, שזה כולל - - -

<גרשון כהן: לא, תדגיש שזה לשנת לימודים, כפול 3 שעות, זה 18 שעות בסך הכל ותכפיל את זה כפול 30, תקבל כמה שעות זה.

<משה כץ: שנת לימודים, אז אוקיי.

<גרשון כהן: מדובר לא במעט שעות.

<גרשון כהן: זה מאות שעות.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, שנייה רגע, גרשון.

<גרשון כהן: לא, רק לציין את העובדות.

<גרשון כהן: אני לא מתווכח, רק שמתי את העובדות על השולחן.

<משה כץ: מכיוון שגם צבא ההגנה לישראל בדק את שתי המערכות, ואני פה לא רוצה לרדת, אף בית ספר של משרד החינוך במקצועות הטבחות, לא מוכר על ידי הצבא, בגלל שהרמה המקצועית, עולם התוכן שבו התלמידים מתנסים, הוא לא מקצוע.

<משה כץ: הם מקבלים - - -

<גרשון כהן: שוב, הויכוח בין משרד החינוך למשרד הכלכלה - - -

<משה כץ: לא, גרשון, זה לא ויכוח.

<גרשון כהן: תעשה מה שאתה עושה.

<משה כץ: אתם מתמקדים - - -

<גרשון כהן: אני לא - - -

<משה כץ: לא אתם, סליחה.

<משה כץ: הם מתמקדים בעולם התזונה, מדעי התזונה ולא בפרופסיה.

<משה כץ: אצלנו תלמיד בא, כפי שאמר שולי, הוא מסיים את הלימודים שלו, הוא מיד משתלב בעולם העבודה.

<משה כץ: יש לו כלים להשתלב.

<משה כץ: ואני מוכרח לומר, גרשון אמר פה גם לגבי הנושא של הפער עם הטכנולוגיה.

<משה כץ: אני חושב שהמודל שמשלב עבודה ולימודים – הדואל סיסטם – זה בדיוק בא גם לסגור על הפערים הטכנולוגיים.

<משה כץ: אתה מקבל אצלנו התנסות בסדנא, בשנה שנייה-שלישית אתה יוצא, אתה עובד בתוך התעשייה עם חונך, לא יום אחד.

<משה כץ: יום אחד אתה בא, אז אין לך - - -

<שולי אייל: בשכר, אז יש לך מוטיבציה להגיע.

<שולי אייל: אתה לא מבריז.

<משה כץ: גם בשכר.

<משה כץ: אתה יוצא בעל מקצוע.

<משה כץ: ואני ממליץ לכנסת שפעם יעשו איזה מחקר באמצעות ועדה ניטראלית, של הכנסת – עלות תועלת למדינת ישראל – תלמיד שבוגר הכשרה מקצועית פה או שם, לפי המודל, לא משרד החינוך.

<משה כץ: המודל הטכנולוגי או זה.

<משה כץ: מי בעצם משתלב בעולם?

<משה כץ: מה קורה עם הילדים האלה שמסיימים?

<משה כץ: אני יכול להביא עכשיו לפה רשימה של חברי כנסת שסיימו אצלנו הכשרה מקצועית.

<משה כץ: וגרשון אמר שהוא סיים גם טכנולוגי.

<משה כץ: אז אני סיימתי הכשרה מקצועית.

<משה כץ: גם אני בעל תואר שני וגם ראשון וזה בסדר גמור.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, משה, קודם כל תודה על כך ששמת דברים בפוקוס, ובוא אני אומר לך – לא צריך מחקר בשביל להבין, מי שמכיר קצת את המערכות – איפה בעצם יש בנפיט גדול יותר מבחינה תעסוקתית בסוגי ההכשרות השונים.

יפעת שאשא ביטון: ועכשיו השאלה שנשאלת, וזה בעצם מה שרצה להגיד שולי, רק הוא דיבר על המעטפת ואני רציתי כן להיכנס לתכלס מה קורה שם ברמת ההכשרה.

<שולי אייל: רק תני לי להשלים.

יפעת שאשא ביטון: אני אתן לך בשמחה להשלים.

יפעת שאשא ביטון: השאלה עכשיו, וגרשון - זה גם ככה לחשיבה של משרד החינוך - איך אנחנו יוצרים חיבור בין המערכות האלה, או השלמה בעצם של מה שאנחנו רוצים להשיג בחינוך הטכנולוגי האמיתי, בלי לוותר פעם אחת על ההיבט של מעטפת הידע, שהיא חשובה.

יפעת שאשא ביטון: בסוף גם טבח צריך לדעת במעטפת הידע מה קורה בחומרים שונים ובחיבור שלהם.

יפעת שאשא ביטון: קוראים לזה כימיה, למרות שזה אולי קצת מבהיל, אבל בסוף זה חלק מהסיפור הזה; ועוד אולי שמות עיוניים אחרים.

<משה כץ: אנחנו קוראים לזה תורת החומרים.

יפעת שאשא ביטון: תורת החומרים, you name it.

יפעת שאשא ביטון: בשורה תחתונה לשם אנחנו מכוונים ואם אתם רוצים לעשות את זה רך יותר מבחינת השמות, גם זה בסדר.

יפעת שאשא ביטון: אבל איך אנחנו גם נותנים פעם אחת את המענה הזה ופעם שנייה את המענה המקצועי האמיתי, גם במה שקורה בתוך מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שאנחנו ניכנס לזה.

<גרשון כהן: אני אתייחס למה שאת אומרת.

<גרשון כהן: תראי, כל מערכת צריכה להתמחות במה שהיא יודעת.

<גרשון כהן: אם הייתה קמה במדינת ישראל מה שנקרא רשות הסמכה, בשביל שתי מטרות, שהייתה מה שנקרא ועדת הסמכה, שבה שותפים כל השותפים, היא תגדיר מה הם סוגי התעודות, כל תעודה מה מאפשרת וכן הלאה וכן הלאה – כמו חוק החשמל, כמו חוקים אחרים.

<גרשון כהן: אם הייתה מערכת מסודרת, הבעיה היא שאין.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל - - -

<גרשון כהן: שנייה אחת.

<גרשון כהן: אם משרד הכלכלה היה מקים מה שנקרא הגדרה של הסמכות והיה אומר – אתה רוצה לעשות א', ב', ג', אנחנו יודעים לבנות תכנית לימודים, אנחנו יודעים איך לפגוש את ה - - -

<משה כץ: יש ועדות מקצוע לכל - - -

<גרשון כהן: תן לי לסיים.

יפעת שאשא ביטון: אני אתייחס לזה, שנייה.

<גרשון כהן: אם היינו מקבלים-.

<גרשון כהן: ואיך אני פותח מגמות?

<גרשון כהן: אני מקבל כל רבעון מהלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, מה הצריך של כוח האדם.

<גרשון כהן: אני בודק.

<גרשון כהן: רואה, מבקש מבית ספר בצפון לפתוח מגמה א', בדרום מבקש נקודה ב', אני בודק, רואה מה הצרכים.

יפעת שאשא ביטון: לא תמיד זה בהלימה למה שאנחנו באמת צריכים.

<גרשון כהן: אני משתדל.

<גרשון כהן: נכון, לא תמיד.

<גרשון כהן: איזה כלי יש לי, אני כמשרד החינוך, אנחנו כמדינה, איזה כלי יש לנו, מה קורה היום, מה יקרה בטווח הקצר ובטווח הבינוני ובטווח הארוך.

<גרשון כהן: לאיפה אני מכשיר?

<גרשון כהן: אני מכשיר את התלמיד שלי לעוד 40 שנות עבודה, ולכם אין דבר כזה.

יפעת שאשא ביטון: אז בוא, אני יכולה לענות לך.

<גרשון כהן: וברגע שאין דבר כזה, לצערי הרב - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל אני אגיד לך משהו גרשון, לבוא ולהגיד עכשיו אנחנו מכשירים לעוד 40 שנה, זה להגיד ויתרנו מראש, כי אף פעם - - -

<גרשון כהן: לא, לא אמרתי את זה.

יפעת שאשא ביטון: לא, בתפיסה.

יפעת שאשא ביטון: כי אף פעם, בשום נקודת זמן שנהיה בה, לא נוכל לדעת מה יהיה בעוד 40 שנה, בסדר?

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מסתכלים - - -

<גרשון כהן: באירופה - - -

יפעת שאשא ביטון: רגע, רגע.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מסתכלים לאיזה שהוא טווח שהוא סביר מבחינת היכולת שלנו להכשיר ולהוציא לשוק, וסתם, לצורך העניין, היום אנחנו יודעים שבתעשייה יש חוסר משווע בחלק מהתחומים והמקצועות - - -

איילת נחמיאס ורבין: רגע, שהתפתח, אבל חייבים להגיד את זה, יפעת.

איילת נחמיאס ורבין: הוא התפתח בגלל הסתכלות לא נכונה - - -

יפעת שאשא ביטון: על החינוך הטכנולוגי, נכון.

איילת נחמיאס ורבין: רגע, לא.

איילת נחמיאס ורבין: החינוך הטכנולוגי הוא רכיב אחד בצרכי המשק.

איילת נחמיאס ורבין: לא להסתכל על צרכי המשק, זאת הבעיה.

איילת נחמיאס ורבין: עכשיו, אני רוצה להגיד לך משהו.

איילת נחמיאס ורבין: אם אנחנו נגיד לעצמנו – ואני לא מדברת איתך על 40 שנה – כי 40 שנה, אללה הוא אכבר, נקווה שנהיה פה.

איילת נחמיאס ורבין: היום יום השפה הערבית בכנסת, אז בגלל זה.

יפעת שאשא ביטון: שנחיה ונזכה.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה להגיד לך משהו.

איילת נחמיאס ורבין: אם אנחנו לא נסתכל 10-15 שנים קדימה, ותאמין לי, גרשון, אתה עמדת להגיד משהו מאד נכון לגבי אירופה.

איילת נחמיאס ורבין: שוויץ וגרמניה יצאו מהמשבר הפיננסי ללא פגע כמעט, רק בזכות החלק של התעשייה הבשלה בתל"ג שלהם.

איילת נחמיאס ורבין: ארצות הברית חוזרת לעולמות של ייצור פנים אמריקאי.

יפעת שאשא ביטון: נכון, גם אנחנו צריכים לחזור לשם, הרי זו מטרת הדיון.

<שולי אייל: אבל לא הגעתי למהות.

איילת נחמיאס ורבין: ואנחנו עוד יותר צריכים לחזור לזה.

יפעת שאשא ביטון: רגע, אבל אני רוצה להשלים את הדברים.

<גרשון כהן: זו התמיכה.

<גרשון כהן: אז הבנתם.

יפעת שאשא ביטון: גרשון, אבל אני רוצה לומר משהו לגבי מה שאמרת.

יפעת שאשא ביטון: אני לא בעד להקים עוד רשות.

יפעת שאשא ביטון: בכסף שאני אקים עוד רשות אני יכולה לתת פתרונות למה שכבר יש, ויש, ואני אגיד לך מה.

יפעת שאשא ביטון: יש את הצד של משרד החינוך, לצורך העניין בהיבט של הידע, של מה שאמרת שאתם יודעים לבנות.

יפעת שאשא ביטון: יש את ההיבט של משרד הכלכלה, מבחינת ההכשרה, הרי הם עוסקים בהכשרה מקצועית, ודה-פקטו מקבלים את ההכשרה המקצועית שעושה משרד הכלכלה, אם זה במערכת הצבאית ואם זה במערכות נוספות.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שבמינימום הקצאה של משאבים ליותר מדי מנהלות ועוד כוח אדם שיתחיל לסנכרן לנו פה את הדברים, בחיבור של שני הגופים האלה ויצירה של מערך משותף, אנחנו נוכל לתת מענה גם למה שמשרד החינוך רוצה וגם למה שמשרד הכלכלה יודע לתת לנו מבחינת הצורך הפרקטי.

<גרשון כהן: אז בואו על נדבר פרופורציות.

<גרשון כהן: תלמידים שנניח מתגייסים ממשרד החינוך ותלמידים שמתגייסים ממשרד הכלכלה - - -

יפעת שאשא ביטון: מבחינתי זה אותם תלמידים.

יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה להסתכל על תלמיד של משרד הכלכלה ותלמיד של משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להסתכל על תלמידים של מדינת ישראל.

<גרשון כהן: שנייה, אותם תלמידים.

יפעת שאשא ביטון: הם הולכים לצבא, איזה כלים אני נותנת להם, כל אחד על פי יכולתו הוא.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שאנחנו צריכים לסמן לנו בדרך.

<יורם הרפז: שנייה אחת, קריאת ביניים.

<יורם הרפז: תשמעו, אחרי שנה ורבע אני לא יודע על מה דנים פה.

<יורם הרפז: אתם דנים פה על דברים נורא קטנים וקטנוניים.

<יורם הרפז: ככה לא תקדמו את החינוך הטכנולוגי.

<יורם הרפז: אלה לא השאלות שמעסיקות היום את העולם בחינוך הטכנולוגי.

<יורם הרפז: אז ראינו פרטים וראינו גרפים.

<יורם הרפז: חברה, תתעסקו בשאלות המהותיות.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, פרופסור יורם הרפז, אני יותר משמחה שאתה מצטרף.

<יורם הרפז: חבל, אנחנו בזבזנו בוקר.

יפעת שאשא ביטון: אז, בוא, בבקשה תעלה.

יפעת שאשא ביטון: לא, אני חושבת שלא.

<יורם הרפז: אז אני רוצה להגיד לך כמה מילים, פשוט, שנבין באיזה עולם אנחנו חיים.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, אוקיי.

<יורם הרפז: אני אתן לכם דוגמא.

<יורם הרפז: את הבוקר הזה התחלתי בזה, הלכתי לבנק הבינלאומי הראשון, רציתי לשים שיק.

<יורם הרפז: אמרו לי אין טלרים יותר, אדוני, איפה אתה חי?

<יורם הרפז: את הכל עושים.

<יורם הרפז: לפני שלושה חודשים חזרתי מבוגוטה, מאוניברסיטת דל-רוסריו, היא מכשירה רופאים לכל קולומביה ולכל דרום אמריקה.

<יורם הרפז: הם דנו בשאלה מה תפקידו של רופא בעולם של ווטסון.

<יורם הרפז: ווטסון זה הרובוט החדש שעושה דיאגנוזות יותר טוב מכל רופא אפשרי.

<יורם הרפז: ליאון שטרסר ואורליך בק, שני הסוציולוגים הגדולים ביותר בעולם, שניהם גרמנים, היום עוסקים בשאלה – וכל גרמניה עוסקת בזה – מה עושים בעולם שהעבודה אוזלת לו.

<יורם הרפז: הספר של שטרסר יצא בעברית – חברת העבודה שהעבודה אוזלת לה.

<יורם הרפז: אנחנו הולכים לעולם שרק 20% מהאנשים יעבדו.

<יורם הרפז: יתר על כן, אנחנו הולכים לעולם שהתחיל לזלזל בעבודה.

<יורם הרפז: אתם צריכים להבין שמבחינה תרבותית, אנשים חשבו שעבודה זה הדבר הקדוש.

<יורם הרפז: זה היה ההגדרה של נורמאליות.

<יורם הרפז: פרויד הגדיר אדם נורמאלי כאדם שמסוגל לאהוב ולעבוד.

<יורם הרפז: החברה כבר לא חושבת שאדם נורמאלי זה אדם עובד.

<יורם הרפז: היום אנחנו הולכים למעמד חדש, שזיגמון באומן קורא לו מעמד המיותרים – זה redundant people.

<יורם הרפז: מיליוני אנשים שלא תהיה להם עבודה.

<יורם הרפז: הם יהיו מיותרים.

<יורם הרפז: העבודה אוזלת בגלל שתי סיבות: אחת – מיקור חוץ.

<יורם הרפז: העבודה הולכת לסין, היום מסין היא נודדת לוויאטנם, ולכן אובמה היום נמצא בויאטנם, כי זה שוק העבודה העתידי; ושתיים, היא אוזלת בגלל הרציונליזציה של שוק העבודה והכוונה היא לרובוטים.

<יורם הרפז: רוב העבודות שאנחנו מכשירים להן היום – גרשון ושאר חבריו – כולם ייעשו על ידי רובוטים.

<יורם הרפז: לכן אנחנו צריכים להיערך.

יפעת שאשא ביטון: לראות את הרובוטים האלה.

<יורם הרפז: אז אני אומר, זאת שאלה ראשונה שאנחנו צריכים לשאול – מה אנחנו עושים בעולם החדש שמתהווה לנגד עינינו.

<יורם הרפז: זה לא פנטזיה.

<יורם הרפז: זה פשוט קורה יום יום.

<יורם הרפז: הנה, אני מספר לכם, אני די חטפתי שוק.

<יורם הרפז: אין טלרים יותר בבנק הבינלאומי הראשון, הכל נעשה על ידי הבנקטים.

<יורם הרפז: אז קודם כל זו שאלה אחת.

<יורם הרפז: השאלה השנייה המהותית שצריך לשאול זה מה היא המטרה של החינוך הטכנולוגי.

<יורם הרפז: העולם נורא מבולבל בסוגיה הזאת.

<יורם הרפז: יש היום המון מטרות, בלי סוף דיונים.

<יורם הרפז: זאת השאלה המהותית ולא כיצד נשדרג את הדימוי של החינוך הטכנולוגי.

<יורם הרפז: את רוצה לשדרג דימוי?

<יורם הרפז: תעשי כמה סרטי תדמית, כמה פרסומות בטלוויזיה, אולי זה ישדרג במשהו.

יפעת שאשא ביטון: ממש לא.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רוצים לבנות אותו מחדש.

<יורם הרפז: אם אנחנו רוצים חינוך טכנולוגי - - -

יפעת שאשא ביטון: פרופסור הרפז, מה שאתה מציג – מה המטרה של החינוך הטכנולוגי – זה בדיוק מה שעומד פה במרכז השולחן, אבל בוא נודה על האמת.

יפעת שאשא ביטון: ההרצאה מאלפת, אגב גם בתור מי שציטטה אותך בכל עבודות המחקר שעשיתי ומאלף לקרוא כל אחד מהמאמרים שלך בנפרד, אני חייבת לומר: אי אפשר גם להתכחש לזה שהיום חינוך טכנולוגי זו מילת גנאי.

יפעת שאשא ביטון: אני תמהה על זה שעוד לא נהרו לי לפה לחדר כדי להגיד איך אני עכשיו הולכת ומסלילה את כל עיירות הפיתוח ו-, ו-, ו-.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו הרי יודעים.

יפעת שאשא ביטון: בתוך עמנו אנחנו חיים.

יפעת שאשא ביטון: והשאלה היא פעם אחת איך אנחנו מחזירים את החינוך הטכנולוגי לשיח, בדיוק מהמקום של לבחון מה אנחנו רוצים להשיג דרך החינוך הטכנולוגי, וזה נכון, ואגב, גם המכונות – אומרים פה סיב"ם-תיב"ם, זה לא מה שהיה פעם.

יפעת שאשא ביטון: להפעיל מכונת CNC זה רובוט בפני עצמו ואתה צריך לשרטט לפני כן ולהכיר את כל המנגנון שעובד, רגע לפני שאתה מביא את זה למפלצת הגדולה, לרובוט הגדול הזה, שמוציא לך את התוצר, אם לדבר ברמת הפרקטיקה.

יפעת שאשא ביטון: אז זה נכון שאנחנו כבר לא צריכים לעשות את הדברים בידיים, אבל גם מישהו צריך להפעיל את אותם רובוטים שילכו ויעבדו.

יפעת שאשא ביטון: והתחושה היא שאנחנו לא שם.

יפעת שאשא ביטון: זה לא רק תחושה.

יפעת שאשא ביטון: אם לדבר מדעית, אנחנו לא שם, כי אנחנו מתרחקים מהעולם הזה, מתוך איזה שהוא פחד חברתי, מתוך איזה שהן תפיסות חברתיות מוקדמות.

יפעת שאשא ביטון: וזו שאלה.

יפעת שאשא ביטון: סרטי תדמית לא ישנו את זה.

יפעת שאשא ביטון: זה רק הפרקטיקה שלנו בשטח, אם אנחנו נעשה את זה נכון, היא זו שתוביל לשינוי.

יפעת שאשא ביטון: והשאלה שנשאלת, איך אנחנו עושים חינוך טכנולוגי נכון ומה אנחנו רוצים להשיג בו.

יפעת שאשא ביטון: מסכימה איתך לחלוטין, מבחינת הזיקוק.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, שם לפרוטוקול ואחר כך אני אאפשר.

<משה זמברג: שמי מוקי זמברג ואני מנהל בית ספר צור ים בחיפה ואתם באמת מדברים על דברים מאד גדולים ורמים, ובסוף, פרופסור הרפז, יוצאים פה החוצה ורואים את התלמידים וצריך לתת תשובה על דברים של היום, ביום יום.

<משה זמברג: אני חושב שהבסיס זה קודם שילד, שעבר ממשרד החינוך למשרד הכלכלה, ירגיש שהוא אותו ילד במערכת חינוך.

<משה זמברג: את כל הזמן מכוונת לזה.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<משה זמברג: שלחתי לך מסמך, אני מוכן לחזור על הדברים שכתבתי – למה ילדים שנמצאים במשרד הכלכלה, שניגשים למבחני בגרות של משרד החינוך – נחשבים ילדים אחרים?

<משה זמברג: איך אתם רוצים לא לעשות הסללה?

<משה זמברג: איך אתם רוצים לעשות שוויון, כשזה הבסיס של העניין, שילד לא מרגיש שהוא כמו החבר שלו מאותה שכונה, מאותו בית ספר.

יפעת שאשא ביטון: נכון, נכון.

<גרשון כהן: 200 בתי ספר של משרד החינוך לא - - -

<משה זמברג: אז עזבו אתכם מכל הדיבורים הגדולים.

<גרשון כהן: 200 בתי ספר.

יפעת שאשא ביטון: שנייה.

<משה זמברג: מה?

<גרשון כהן: 200 בתי ספר במשרד החינוך - - -

יפעת שאשא ביטון: אז צריך לתקן את זה, זה לא מכשיר את הסיפור.

<שולי אייל: ו-100 אחוז משלנו לא מוכרים אצלכם.

<שולי אייל: גם לא התעשייה האווירית וגם לא התעשייה - - -

יפעת שאשא ביטון: רגע, חברה.

יפעת שאשא ביטון: הבנו את הנקודה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מכשירים עכשיו את העיוות הזה, אנחנו צריכים לתקן אותו.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<גרשון כהן: בדיוק.

<משה זמברג: תקשיב, אני לא באתי לתקוף אותך.

<משה זמברג: באתי להיות הפה של ילדים שנמצאים בבית ספר של משרד הכלכלה, בעלי יכולת, שניגשים למבחני בגרות ומשרד החינוך לא נותן להם לגשת למועדי חורף, שמשרד החינוך לא נותן להם מגנים.

<משה זמברג: שמשרד החינוך אומר להם, לילדים שמתקשים, אומר להם – אתה תיגש לשלוש יחידות מתמטיקה.

<משה זמברג: עכשיו, הוצאת ציון מוצלח, הילד רוצה לגשת ל-4 יחידות, נכשל ב-4 יחידות, מקבל ציון נכשל, ה-3 יחידות לא נחשב לו.

<משה זמברג: למה?

<משה זמברג: למה ילד של משרד החינוך כן נחשב לו?

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, הנקודה ברורה.

<משה זמברג: אוקיי.

<משה זמברג: עד כאן.

יפעת שאשא ביטון: עוד נקודה?

<קריאה: התמונה מעוותת.

יפעת שאשא ביטון: לא, היא מעוותת.

יפעת שאשא ביטון: אם זאת המציאות וזאת האמת - - -

<גרשון כהן: זאת המציאות.

יפעת שאשא ביטון: יש לי שאלה - --

<גרשון כהן: זה לא דברי אלוהים חיים כשאדם אומר את מה שהוא אומר.

<משה זמברג: אה, זאת לא המציאות?

<גרשון כהן: לא.

<משה זמברג: אז אתה כנראה לא מכיר אותה.

יפעת שאשא ביטון: גרשון, ילד במשרד הכלכלה יכול לגשת למועדי חורף ו - - -

<משה כץ: יש - - - לכל דבר ועניין.

<גרשון כהן: סליחה, סליחה, כדי להעניק ציון הרי צריך לבדוק מה הוא בית הספר, אוכלוסיית המורים, אוכלוסיית התלמידים, הפאסיליטי שאימצו המעבדות וכן הלאה וכן הלאה.

<גרשון כהן: מגישים לוועדה שמאשרת את בית הספר הזה, כמובן מי המורים - - -

יפעת שאשא ביטון: אישרו אותו.

יפעת שאשא ביטון: הוא כבר ניגש לבגרות.

<גרשון כהן: שנייה אחת.

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל בוא תענה בכן ולא, כי אנחנו גם קצת סוטים מהנושא.

<גרשון כהן: יש תבנית מסודרת.

<גרשון כהן: יש 200 בתי ספר שלא מאושרים במשרד החינוך - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל זה לא מכשיר לי את מה שקורה.

<גרשון כהן: רגע, שנייה.

<גרשון כהן: אז יש איזה שהוא סטנדרט שצריך להגיע אליו.

יפעת שאשא ביטון: טוב, אני אבדוק את זה, אבל אנחנו קצת סוטים מהדיון.

<גרשון כהן: כל תלמיד שרוצה במשרד הכלכלה להיבחן בבחינות משרד החינוך – יכול להיבחן, נקודה.

<גרשון כהן: מעניין הוא שזה בית ספר - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה.

יפעת שאשא ביטון: זה קצת סוטה לנו מהנושא עצמו, אבל הסוגיה הזאת תיבדק באופן כללי, ואני מניחה שכמו הנקודה הזו יש נקודות נוספות שדורשות בחינה.

יפעת שאשא ביטון: אני ביקשתי ממך גם שאתה תעביר לנו מסמך עם כל הדברים ואנחנו נטפל בהם בנפרד.

יפעת שאשא ביטון: בסדר?

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה למקד חזרה את הדיון בשתי השאלות שבעיקר חידד לנו פרופסור יורם הרפז - איך אנחנו בעצם מקדמים את החינוך הטכנולוגי ומה אנחנו רוצים להשיג באמצעותו.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<שולי אייל: תראי, אני באמת מודה על ההרצאה המאלפת שהוא נתן פה, אבל גם אם עוד 20 שנה לא יהיו נהגים, המכוניות יסיעו הכל אוטומטית, זה לא פותר אותנו מלהכשיר עכשיו נהגי משאיות ונהגי אוטובוסים, כי היום צריך את הנהגים האלה ולכן אנחנו לא יכולים להתעלם מהצרכים של היום, הגם שאני מסכים עם הניתוחים שהוא אומר.

<שולי אייל: ולכן אנחנו עדיין פה.

יפעת שאשא ביטון: צריך לעשות גם וגם, אני מסכימה.

<שולי אייל: צריך לעשות גם את הרעש.

<שולי אייל: אני מסכים שצריך לעשות את הרעש.

<שולי אייל: תראו, אני מחזיק פה דו"ח OECD מהחודש האחרון.

<שולי אייל: ההכשרה הדואלית בישראל ירדה ל-2% לעומת 13% ממוצע ב-OECD ובמדינות שאנחנו מאד מחזיקים מהן זה מגיע ל-40%-50%.

<שולי אייל: לצערי, על אף הרצון של משרד החינוך לקדם את החינוך הטכנולוגי – ואני אומר את זה ללא טיפת ציניות – לא יודע למה בד בבד הם מעדיפים גם לחסל את החינוך המקצועי.

<שולי אייל: אנחנו במצב חירום עכשיו.

<שולי אייל: אין הרשמה לבתי הספר שלנו, כי זה הדרקטיבה של משרד החינוך לראשי מנהל חינוך בישראל.

<שולי אייל: בתי ספר של 600 תלמידים נפתחים עם 20 תלמידים נרשמים.

<שולי אייל: אני עובר בבתי הספר, אומרים מנהלי בתי הספר, זה הדרקטיבה מראשי מינהל החינוך שמקבלים את זה.

<שולי אייל: האם יעלה על הדעת - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל מי - - - שאני רוצה אותם במשרד הכלכלה, אולי אני רוצה אותם בבתי ספר - - - של משרד החינוך ושל משרד הכלכלה - - -

<שולי אייל: אבל האם יעלה על הדעת?

<שולי אייל: אבל בסופו של דבר אנחנו אלה ש - - -

איילת נחמיאס ורבין: אתם הזמנתם אותי ש - - -

<שולי אייל: אי אפשר לדבר על פערים בתעשייה ולחסל את בתי הספר שמוציאים לתעשייה.

איילת נחמיאס ורבין: לא, לא, אנחנו לא בעד חיסול בתי הספר - - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו חוזרים עוד פעם לשיח הנקודתי של הכאן ועכשיו, של המחסלים אותנו - - -

איילת נחמיאס ורבין: כן, של מערכת היחסים.

יפעת שאשא ביטון: של משרד החינוך נגד משרד הכלכלה.

<שולי אייל: אבל זה עכשיו.

<שולי אייל: יושבת לך פה מנהלת בית ספר, שהייתה 220 תלמידים לפני שנתיים - - -

יפעת שאשא ביטון: איך משנים את זה?

יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה ש - - -

<שולי אייל: לא - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אני רוצה להסביר לך משהו.

יפעת שאשא ביטון: אני לא רוצה לרוקן את בתי הספר של מערכת החינוך מהתלמידים שלהן, לטובת בתי ספר של משרד הכלכלה.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת את זה פה - - -

<שולי אייל: יש עוד חטיבת ביניים בדרך.

יפעת שאשא ביטון: שנייה, רגע.

יפעת שאשא ביטון: ואני אגיד גם למה.

יפעת שאשא ביטון: כי זה בדיוק לחטוא למה שאנחנו רוצים להשיג.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שהילדים יגדלו בסביבה הטבעית שלהם, עם החברים שלהם, באותו בית ספר ולא ירגישו שניקו אותם למקום אחר ובתוך הקונסטלציה הזו - - -

<שולי אייל: ומה תחושת הכישלון?

יפעת שאשא ביטון: שנייה, ובתוך הקונסטלציה הזו יקבלו בעצם את מה שגם משרד הכלכלה מציע מבחינת ההכשרה המקצועית, כששוב, צריך לשאול מה זה ולמה אנחנו רוצים לקדם את זה, ונעשה את זה בשיתוף עם משרד החינוך.

<שולי אייל: שנייה, בואי נחזור שנייה.

יפעת שאשא ביטון: עוד פעם, כל הפליטה הזאת של תלמידים החוצה מהמערכת זה פשוט לחטוא למציאות.

<שולי אייל: כשאנחנו למדנו ביסודי והמשכנו לתיכון, בכיתה ח' היינו צריכים להחליט איזה בית ספר אנחנו בוחרים.

<שולי אייל: היום זה מתנהל דרך חטיבות הביניים.

<שולי אייל: בתי הספר שלנו מתחילים מכיתה ט'.

<שולי אייל: כלומר, הדרך היחידה להגיע אלינו – היא לצאת מבית ספר של משרד החינוך ולהגיע אלינו.

<שולי אייל: אין שום דרך אחרת.

<שולי אייל: עכשיו, מה את רוצה לגבי התלמיד בסוף?

<שולי אייל: את אותם 50% בלי בגרות ובלי מקצוע – או שאת אומרת - - -

יפעת שאשא ביטון: אפשר לעשות את זה בתוך מערכות משולבות, נקודה.

יפעת שאשא ביטון: אני לא ארד מזה.

איילת נחמיאס ורבין: או שתהיה רשות הוראה, באמת.

יפעת שאשא ביטון: אם אני הולכת עכשיו בשביל לחזק את המקום רגע את בתי הספר של משרד הכלכלה, שעוד פעם הם עם הדימוי של מי – איך אתה אמרת – אם הוא לא יבוא אלינו אז הוא ייכשל בבית ספר, ולא.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שהם יבינו שהחינוך הטכנולוגי, אם כל הרעיון של ההסתכלות לקדמה, היא גם לילדים שמסוגלים להתמודד עם בגרות - - -

<שולי אייל: אז יש לנו גם בתי ספר כאלה.

<שולי אייל: סליחה, חברת הכנסת - - -

יפעת שאשא ביטון: אז חטאנו.

יפעת שאשא ביטון: אז מיותר הדיון הזה.

<שולי אייל: יש לנו בתי ספר - - -

יפעת שאשא ביטון: בוא נקפל ונישאר כמו שאנחנו.

<שולי אייל: יש לנו בתי ספר צמודי מפעל, ששם גם הרשויות מאד מאד תומכות.

<שולי אייל: נגיד אם את הולכת לאורמת, אז התלמידים נקלטים שם ואחרי זה נקלטים במפעל, או אם את הולכת לתעשייה האווירית, לאורט תל נוף וכל המקומות האלה, יש להם קריירה אחרי זה באותם מקומות ולכן בתי הספר האלה מוצלחים יותר.

<שולי אייל: אנחנו פותחים עכשיו עם עתיד שני בתי ספר עם קאטר פילר ואנחנו הולכים למודל הזה, כי המודל הזה אנחנו מאמינים שהוא מודל שמשולב בתעשייה מהתחלה עם המפעל, הם עובדים באותו מפעל.

יפעת שאשא ביטון: איזה תלמידים אמורים להגיע אליכם?

יפעת שאשא ביטון: זו השאלה ששאלתי גם בתחילת הדיון.

<שולי אייל: תשאלי אותו.

יפעת שאשא ביטון: עוד פעם תלמידים בסיכון?

<שולי אייל: לא, לא, תשאלי אותו, כי הם קובעים איזה תלמידים מגיעים אלינו, מה לא ברור?

יפעת שאשא ביטון: כי יש בתי ספר לתלמידים בסיכון, שאני שמה את זה בצד והם לא חלק מהדיון הזה, בסדר?

<שולי אייל: אני לא מדבר על זה, אבל אתלם לא מבינים.

<שולי אייל: ההרשמה לבתי הספר שלנו נשלטת על ידי משרד החינוך ועל ידי ראשי מינהל החינוך.

<שולי אייל: ברצותם – נקבל תלמידים ממרכז הפעמון וברצותם נקבל תלמידים רק 5% תחתונים.

<שולי אייל: כאילו, שם אנחנו נמצאים.

יפעת שאשא ביטון: אבל למה אין שילוב, כדי שאתם בבתי הספר שלכם, גם אם הם צמודי מפעל, יהיה שילוב של משרד החינוך, כשהוא נותן את הכלים שלו ואת מה שצריך מבחינת ה - - -

<שולי אייל: איזה כלים?

<שולי אייל: אנחנו אנשי המקצוע.

יפעת שאשא ביטון: סליחה, לא הכלים - - -

איילת נחמיאס ורבין: לא, כלים אקדמאיים.

יפעת שאשא ביטון: בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: הרי זה לא רק מקצוע וידיים.

יפעת שאשא ביטון: הנה, זה בדיוק החטא הקדמון.

יפעת שאשא ביטון: זה החטא הקדמון שלנו.

איילת נחמיאס ורבין: מה זאת אומרת?

איילת נחמיאס ורבין: תגיד, למה ברוטברג ברמת השרון יש - - -

<שולי אייל: לא, לא.

איילת נחמיאס ורבין: תקשיב שנייה.

איילת נחמיאס ורבין: אל תגיד לא, לא, קודם כל בהגדרה - - -

<שולי אייל: אמרתי לה.

איילת נחמיאס ורבין: בסדר, כי חברת הכנסת שאשא ביטון לא טועה.

איילת נחמיאס ורבין: לא טועה וגם לא טועה במקרה הזה.

איילת נחמיאס ורבין: אבל תקשיבו שנייה, למה בית ספר רוטברג ברמת השרון, משך שנים, לדעתי כמעט מאז יסודו עד לפני נניח 10-15 שנים, היה בית הספר ששילב ילדים שלמדו גם בכיתות אקדמיות, בגרות מלאה וגם למדו מקצוע – והוא לא צמוד מפעל, אולי זו לא דוגמא טובה מהבחינה הגיאוגרפית, אבל אתה יודע, זה יכול היה להיות תיאורטית צמוד לתע"ש, אבל למה בית ספר קלאסי, מרכז הפעמון, כלומר התפלגות נורמאלית, זה ברור – למה הדברים האלה הם בלתי סבירים פתאום?

איילת נחמיאס ורבין: אני אגיד לך מה כן קרה.

איילת נחמיאס ורבין: כן קרה בבתי הספר האלה, ושם הייתה הבעיה ולדעתי שם זה התעורר ופתאום כולם נבהלו.

איילת נחמיאס ורבין: שם, בגלל שכונות אינטגרטיביות וכל מיני בעיות שקשורות לכישלון האינטגרציה לאורך שנים, אז פתרו את זה בזה שכך - הטילו באבחת גרזן, אמרו טוב, לא עושים יותר חינוך טכנולוגי בבתי הספר האלה, התחילו באמת להוציא אותם, בגלל מה שאת מדברת עליו, שהסתכלו על ילדים שלמדו בכיתות ספורט, כיתות מדע, כיתות אקדמיות, הסתכלו עליהם בצורה אחת, ועל ילדים שלמדו נגרות או מקצוע אחר, הסתכלו בצורה אחרת.

איילת נחמיאס ורבין: אני אומרת לכם, אם המדינה הייתה מתעשתת הרבה יותר מוקדם ומבינה באיזה כלים מייצרים אתך השילוב הזה, אני בכלל לא בטוחה שהיינו במקום שבו אנחנו נמצאים היום.

איילת נחמיאס ורבין: זאת האמת.

איילת נחמיאס ורבין: זאת התשובה.

יפעת שאשא ביטון: אירית, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: אבל אירית, לא עוד פעם מלחמות היהודים של משרד החינוך ומשרד הכלכלה.

<אירית תלמוד: אני מתנצלת שהייתי נסערת, אבל חמש שנים אני מחכה לבוא לכנסת ולדבר, אז סליחה, אני מתנצלת.

איילת נחמיאס ורבין: מה התפקיד שלך, אירית?

יפעת שאשא ביטון: היא מנהלת בית ספר.

<אירית תלמוד: אני מרמת השרון.

<אירית תלמוד: רוטברג, הבנות שלי משם - - -

איילת נחמיאס ורבין: אני בשוק.

<אירית תלמוד: למה?

איילת נחמיאס ורבין: לא, כי לא דיברתי על רוטברג כאילו - - -

<אירית תלמוד: רגע, רגע.

איילת נחמיאס ורבין: אני גם לא מרמת השרון, להגנתי.

<אירית תלמוד: אז רק דקה.

<אירית תלמוד: אז ככה, אני עובדת בבית ספר דב הוז 25 שנה, יפעת, אם מותר לי לפנות אליך ככה.

<אירית תלמוד: ב-25 השנים האלה, שיכולתי לעשות מיליון תפקידים, אבל אני נשארתי בבית הספר הזה מתוך אידיאולוגיה עמוקה.

<אירית תלמוד: תראי, 50%, אני לא רוצה לחזור ולעצבן אותך ושתכעסי עוד פעם, אבל אנחנו יודעים ש-50% יוצאים בלי תעודה ביד - - -

יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי את זה בפתיח.

<אירית תלמוד: כן, כן, אני אמרתי שאני לא רוצה לעצבן אותך ולחזור על הנתונים האלה.

<אירית תלמוד: אבל תסתכלי, אני תמיד האמנתי שאם אתה לא יוצא עם תעודת בגרות של מדינת ישראל, אז לפחות שיהיה לך מקצוע ביד.

<אירית תלמוד: ובבית הספר שאני מנהלת אותו, במשך השנים הגיעו באמת ילדים שלא הצליחו לשרוד את המרוץ המטורף של הבגרויות ובאו אלי.

<אירית תלמוד: אבל אם את מסתכלת על בית הספר שלי, שלומדים בו היום לוגיסטיקה ולומדים בו סאונד ולומדים בו צילום וגרפיקה ממוחשבת ועיצוב שיער, התלמידים שלנו לומדים מקצוע.

<אירית תלמוד: קחי תלמיד של לוגיסטיקה, שלומד לוגיסטיקה סף, בלה, בלה, בלה, עובד בחברת החשמל.

<אירית תלמוד: תלמידים שלי עכשיו הולכים ל-י"ג-י"ד, מתגייסים לצבא ללוגיסטיקה וחוזרים אחרי הצבא, הם יכולים לחזור לבזק ולחברת החשמל.

<אירית תלמוד: זאת אומרת יפעת, יש כאן איזה שהוא ניסיון לתת אלטרנטיבה אחרת.

<אירית תלמוד: אני מסכימה איתך לחלוטין שתמיד התלמידים שהגיעו לבית הספר שלי היו תלמידים שלא הצליחו במשרד החינוך.

<אירית תלמוד: ואני שנים באה ואומרת, בואו נסתכל על בתי הספר האלה משתי נקודות מבט.

<אירית תלמוד: נקודת מבט שצריך לתת חוויה של הצלחה.

<אירית תלמוד: את יודעת, עכשיו בבית הספר שלי יש גמר במתמטיקה – מבחן של משרד הכלכלה.

<אירית תלמוד: בואי תראי את הילדים, בואי תראי איזו התרגשות.

<אירית תלמוד: הגיעו ילדים שאף אחד לא האמין לא בהם ולא ביכולת שלהם.

<אירית תלמוד: הנה, הם גומרים בית ספר והם גומרים תעודה עם לוגיסטיקה – סתם אני נותנת את הלוגיסטיקה.

<אירית תלמוד: והם הולכים לעבוד בזה.

<אירית תלמוד: את יודעת איך אני מרגישה?

<אירית תלמוד: תמיד כשאומרים לי כמה ילדים יש לך?

<אירית תלמוד: אני אומרת נטע, ענבר ודוב הוז.

<אירית תלמוד: זאת אומרת, אנחנו נתנו אלטרנטיבה, אבל יפעת, חונקים אותנו.

<אירית תלמוד: כי אם התלמידים מגיעים אלינו מבתי הספר של משרד החינוך – ילדים שבאמת לא האמינו בהם – והעבירו אותם אלינו - אני רואה שאת לא מרוצה, אבל רק תקשיבי - - -

יפעת שאשא ביטון: פה התקלה.

<אירית תלמוד: רק משפט אחד, בחיי.

יפעת שאשא ביטון: שהתפיסה של הילדים האלה – זה אנחנו ילדים שלא האמינו בנו, שמו אותנו בבית ספר דב הוז.

יפעת שאשא ביטון: ואתה כל הזמן - - -

<אירית תלמוד: אבל רק משפט אחד.

יפעת שאשא ביטון: ואמרתם פה יפה - - -

<קריאה: יש לך דרך אחרת להביא את התלמידים?

<קריאה: אני אשמח ל - - -

<אירית תלמוד: רק משפט אחד, אני מתחננת אליך.

<אירית תלמוד: משפט אחד.

איילת נחמיאס ורבין: בדיוק זה הדיון, זה חלק מהדיון.

איילת נחמיאס ורבין: מה הבעיה?

<אירית תלמוד: אני מתחננת אליך, רק משפט אחד.

<אירית תלמוד: תקשיבי, כל הזמן דיברו הסללה, הסללה, הסללה, אבל מי שעושה היום הסללה זה רק משרד החינוך, ולמה?

<אירית תלמוד: כי בעיני בן אדם שיצא ממערכת החינוך, בלי תעודה ביד, אז לאן הסללנו אותו, מה ניתן לו?

<אירית תלמוד: לא עדיף לו להיות בבית הספר שלו, עם לוגיסטיקה - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, עדיף לו להיות - - -

<אירית תלמוד: אבל הלוואי - - -

יפעת שאשא ביטון: סליחה, אין פה רק משרד החינוך או משרד הכלכלה, יש פה שאלה שאנחנו צריכים לראות איזו מערכת טכנולוגית אנחנו רוצים לראות.

יפעת שאשא ביטון: זאת השאלה שצריכה להיות כאן.

<אירית תלמוד: הלוואי שאת תמצאי דרך, אמן שאת תמצאי דרך.

יפעת שאשא ביטון: זה לא רק בידיים שלי.

יפעת שאשא ביטון: השיח שאתם מנהלים פה זה יש או משרד הכלכלה או משרד החינוך, ועוד פעם זה מי שנפלט.

<אירית תלמוד: הלוואי.

<אירית תלמוד: אז אוקיי, אז הלוואי שהיינו מוצאים דרך.

<אירית תלמוד: אני אומרת בלשון רבים, הלוואי שהיינו מוצאים דרך - - -

יפעת שאשא ביטון: זה המקום לחשוב באיזה דרך אנחנו רוצים לראות את זה.

יפעת שאשא ביטון: זה המקום.

<קריאה: תספרי על ההשפלה שעברת לפני שבועיים.

איילת נחמיאס ורבין: מה זאת אומרת השפלה?

יפעת שאשא ביטון: מה, נו באמת, שלא מציעים לך?

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע מה, ככל שמשרד החינוך יבוא וישאל אותך – את מוכנה שאנחנו נפלוט ילדים החוצה?

<אירית תלמוד: לא, לא.

<אירית תלמוד: אני לא רוצה בבקשה שנסתכל על זה ככה.

<קריאה: כשאת עוברת מיון בכניסה לצה"ל - - -

<אירית תלמוד: בקשה, בבקשה, רק דבר אחד.

יפעת שאשא ביטון: תקשיבו, אני רוצה להגיד משהו.

יפעת שאשא ביטון: אם בתי ספר להכשרה מקצועית, שאני לא מאמינה בהם בפני עצמם, כי זה בדיוק לקיים את החטא הקדמון – אם הם היו באותה משוואה מול בתי ספר של משרד החינוך בתפיסה החברתית והציבורית שלנו, הייתי אומרת וואלה, יש בית ספר מדעים ויש בית ספר לאומנויות ויש בית ספר כזה ויש בית ספר אחר.

יפעת שאשא ביטון: זה חלק מהמערך.

יפעת שאשא ביטון: בסוף בסוף, בשורה תחתונה, כמו שאת אומרת – ילדים שלא האמינו בהם שם, הגיעו אלינו ואנחנו נתנו ואתם עושים עבודת קודש.

יפעת שאשא ביטון: שלרגע לא יישמע משהו אחר.

יפעת שאשא ביטון: ויש בתי ספר שכן, צריכים להישאר ייחודיים לנוער בסיכון, כי הם גם צריכים מעטפת רגשית וטיפולית ועוד הרבה הרבה דברים אחרים.

יפעת שאשא ביטון: בגלל זה הם לא חלק מהדיון פה.

יפעת שאשא ביטון: אני שמה אותם שנייה בצד ואנחנו נשקיע בהם את מה שצריך בפני עצמו.

יפעת שאשא ביטון: מה שעומד פה היום על השולחן בסדר היום, זה החינוך הטכנולוגי בכללותו – איך אנחנו רוצים לראות אותו, איך אנחנו משלבים ידיים בין משרד הכלכלה ומשרד החינוך כדי שאנחנו נוכל לתת מענה אמיתי, שלם, לתלמידים שרוצים, לא אנחנו רוצים.

יפעת שאשא ביטון: זה בעצם מה שמשנה את המציאות.

יפעת שאשא ביטון: זה לא אלה שאנחנו לא האמנו בהם ושלחנו אותם, אלא זה התלמידים שרוצים להשתלב בחינוך טכנולוגי כזה או אחר, בין אם זה מכונאות ובין אם זה רובוטיקה ובין אם זה דברים אחרים שישרתו בעתיד.

יפעת שאשא ביטון: ואני לא מוצאת לזה, אני לא מצליחה לראות שאנחנו הולכים לכיוון הזה בדיון.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כל הזמן נמצאים במלחמות של נותנים לתלמידים או לא נותנים לתלמידים.

יפעת שאשא ביטון: מעריכים אותנו או לא מעריכים אותנו וזו לא השאלה.

יפעת שאשא ביטון: זו לא השאלה.

יפעת שאשא ביטון: עם כל הכאב, ואני מבינה את הכאב שאת מגיעה איתו, זה לא מה שעומד פה במרכז הדיון.

<אירית תלמוד: הייתי מאד שמחה, מאד מאד הייתי שמחה שלא הייתי צריכה להיות כל שנה בחוסר ודאות מוחלט אם יש בית ספר, אין בית ספר, אין תלמידים, יש תלמידים.

<אירית תלמוד: הייתי מאד שמחה להיות שותפה למשרד החינוך ולראות איך אפשר לנווט תלמידים - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, לבנות מערך של חינוך טכנולוגי במדינת ישראל.

<אירית תלמוד: בדיוק, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: בואו נשמע רק את התלמידים.

<איתי שובל: היי, מה קורה?

<איתי שובל: איתי שובל, נציג מועצת התלמידים והנוער הארצית.

<איתי שובל: צר לי שאני זה שצריך לגשר אולי.

<איתי שובל: פשוט כל הדיון - - -

יפעת שאשא ביטון: אתם עושים את זה הכי טוב.

איילת נחמיאס ורבין: בוודאי, אתם עושים את זה כל כך יפה בנושא הטסטים.

<איתי שובל: תודה רבה.

<איתי שובל: אני מקווה שנצליח.

<איתי שובל: הצלחנו בנושא הטיולים, אני מקווה שנצליח גם בנושא הטסטים.

איילת נחמיאס ורבין: אני יודעת.

<איתי שובל: תשמעו, זה כמו פינג פונג: מכאן לכאן, מכאן לכאן.

<איתי שובל: תקשיבו, תקציב יש גם למשרד הכלכלה וגם למשרד החינוך בשביל המערכת הזאת.

<איתי שובל: למה לא לשלב כוחות, שאתם תוסיפו לחוברת שלכם עוד עמודים בנושא הכשירות ממשרד החינוך או מה שהם בוחנים שם, עמוד אחד, לא יותר.

<איתי שובל: ותוסיפו אתם, תביאו למערכת החינוך את האנשים שלכם ואת המפקחים שלכם ואת המורים שלכם.

<איתי שובל: הם יביאו את הניסיון שיש להם בכל זאת בחינוך ובלימוד, ותצא לנו פה מערכת נפלאה של תלמידים שמקבלים את הזכויות שלהם, כי הם לא נפגעים.

<איתי שובל: ואגב כן, לצערי אנחנו מקבלים המון פניות של תלמידים ממשרד הכלכלה בנושא הבגרויות, למשל.

איילת נחמיאס ורבין: ברור.

<איתי שובל: ובנוסף, תלמידים פשוט לא יזרקו ממערכת למערכת.

יפעת שאשא ביטון: מצוין, בשביל זה אנחנו כאן.

<איתי שובל: ויהיה פשוט יותר טוב לתלמידים האלה.

<איתי שובל: תודה.

יפעת שאשא ביטון: כשזה המפתח.

<גרשון כהן: אני מקבל כל מילה שהוא אמר.

איילת נחמיאס ורבין: הוא מדבר לעניין.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה משה ואחר כך מנשה.

<מנשה סמירה: אני רוצה לומר ככה.

יפעת שאשא ביטון: אמרתי משה ואחר כך מנשה.

<מנשה סמירה: אז קודם משה עכשיו?

יפעת שאשא ביטון: כן.

יפעת שאשא ביטון: משה ואחר כך מנשה.

<מנשה סמירה: סליחה משה.

<משה כץ: סליחה מנשה.

<משה כץ: אני רוצה להציע הצעה לסדר היום ברוח הדברים שנאמרו פה בשולחן לגבי שיתופי פעולה.

<משה כץ: יושב פה בשקט מנכ"ל תדמור, שזה בית ספר למלונאות בהרצלייה, וישבתי איתו לפני שבוע והוא אומר לי – אני ניסיתי להיפגש עם בתי ספר תיכוניים בכפר סבא, הרצלייה וכו', כי היועצות שלי צריכות להיפגש עם היועצות במחתרת, כי לא נותנים לנו להיכנס, לא לקחת, רק להציע שיש אפשרות כזאת.

<משה כץ: אני חושב שכן צריכה פה להיות איזו מערכת של שיתוף פעולה וגם כשאני הייתי תלמיד בפרדס חנה, הגיעו בתי ספר מקצועיים ועשו פרזנטציה ו – Take it or live it.

<משה כץ: אבל היום לא נותנים לנו, לא נותנים.

<משה כץ: יושב פה מנכ"ל תדמור, בית ספר שבאמת נותן כלים לעבודה, הוא אומר אני רק רוצה להציע, לא רוצה כלום.

<משה כץ: לא נותנים לו להיכנס.

<משה כץ: ואז היועצת נפגשת עם היועצת באיזה בית קפה.

<משה כץ: ודוגמא נוספת - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל משה, השאלה אם בית הספר, לצורך העניין, נותן גם את המענה האקדמי שצריך?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת גם תלמידים שרוצים לעשות בגרות מלאה ורוצים מצד שני בתחום העניין שלהם, האם זה נותן את המענה?

<משה כץ: כל תלמיד לפי יכולתו ויש תלמידים שעושים שם 21 יחידות בגרות ו-14 יחידות בגרות ומקבלים סיכוי.

יפעת שאשא ביטון: לא, בגרות איכותית.

יפעת שאשא ביטון: אני עכשיו תלמידה מצטיינת - - -

<קריאה: אי אפשר.

יפעת שאשא ביטון: שנייה רגע.

<משה כץ: בכיתת י"ג הם עושים.

יפעת שאשא ביטון: אני תלמידה מצטיינת, ברור לי שאני אהיה בתחום המלונאות כשאני אהיה גדולה.

יפעת שאשא ביטון: האם אני אוכל לבוא לבית הספר שלך, לעשות את כל מה שאני רוצה לממש בצד האקדמי לצד מה שאני רוצה לממש בצד המקצועי?

<משה כץ: כאשר המקצוע זה המטרה ומה שאת אומרת זה האמצעי.

<משה כץ: אם את מצטיינת בכל הכיתה, the sky is the limit.

<משה כץ: את תוכלי להגיע לאקדמיה, לכל מקום.

<משה כץ: תוכלי לעשות את ההשלמות.

יפעת שאשא ביטון: לא, אני אוכל לעשות 5 יחידות מתמטיקה ולעשות 5 יחידות - - -

<קריאה: לא, לא, התשובה היא לא.

<משה כץ: לא.

<משה כץ: יש בודדים, תלמידים בודדים שעשו 3, 4 ו-5 יחידות בגרות.

<משה כץ: אם יש לך את הפוטנציאל ל-5 יחידות באנגלית, את תעשי 5.

<משה כץ: תקבלי שעות תגבור ויעשו איתך.

<משה כץ: אין בעיה בכלל.

<משה כץ: ואני רוצה להביא דוגמא אחרונה, גברתי יושבת הראש.

<משה כץ: בית ספר רימונים בטבריה.

<משה כץ: הגיעו 4 תלמידים מרצונם לבית הספר.

<משה כץ: אחרי יומיים באו לא יודע מי, קב"סים וכו', לקחו אותם מהר, אתם לא יכולים ללמוד פה.

<משה כץ: איפה אנחנו חיים?

<משה כץ: באיזו מדינה, אלוהים ישמור.

<משה כץ: איפה אנחנו חיים?

<משה כץ: זה כואב לי כאזרח, לא כאחד שכבר נמצא יותר קרוב לסוף כמו להתחלה.

<משה כץ: צריך שיתוף פעולה.

יפעת שאשא ביטון: זה משהו שצריך להסדיר, אבל שוב, צריך בחלק מההסדרה לראות איך אנחנו - - -

<משה כץ: אם יראו באנו כמערכת משלימה ולא מערכת מתחרה – win-win.

יפעת שאשא ביטון: מנשה, אני חייבת לספר משהו על הפער.

איילת נחמיאס ורבין: אני מוכרחה להגיד לך, אני נתקלת בזה כל דיון.

איילת נחמיאס ורבין: עזוב, אין פה עניין של אשמה.

יפעת שאשא ביטון: למי את עונה?

איילת נחמיאס ורבין: פשוט גרשון אמר שהוא מרגיש - - -

<משה כץ: גרשון, זה לא נגדך, חלילה.

<משה כץ: אנחנו כבר מכירים לא מאתמול.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני נתקלת בזה בכל דיון.

יפעת שאשא ביטון: כשמנהלים דיון ממקום של - - - אז זה קצת קשה.

<משה כץ: ואני אגיד - - - אף בית ספר לא היה עובר ממשרד הכלכלה גם לחינוך.

יפעת שאשא ביטון: מנשה, אני הייתי בביקור ברשת עתיד.

<מנשה סמירה: נכון.

יפעת שאשא ביטון: וראיתי מגוון של אפשרויות.

יפעת שאשא ביטון: חלקן אהבתי יותר, חלקן אהבתי פחות, השיח בינינו, אולי בניגוד לשיח חרשים, גם היה מאד מאד פתוח.

יפעת שאשא ביטון: ידעתי להגיד לך תשמע, לא טוב לי פה, לא מרגיש לי טוב מבחינת הילדים.

יפעת שאשא ביטון: הגענו למרכז הטכנולוגי בחיפה ואמרתי לך גרשון, זה החלום.

<מנשה סמירה: מנשה.

יפעת שאשא ביטון: מנשה, סליחה.

יפעת שאשא ביטון: גרשון, זה כבר מרוב שאני דואגת לך.

<גרשון כהן: אז אני יישמתי את החלום.

יפעת שאשא ביטון: אמרתי לך זה החלום, שיש פה גם מערך טכנולוגי מאד מתקדם, מסתכל קדימה, כמו שאמר גם פרופסור הרפז.

יפעת שאשא ביטון: מסתכל קדימה, לצד זה יודע גם מה הצרכים של היום, שזו איזו שהיא ראייה הוליסטית, לא מוציא את הילדים כמקשה אחת.

יפעת שאשא ביטון: הוא לא אומר אלה הילדים ששייכים רק לטכנולוגי, אלא בעצם מביא את הילדים כשהם נמצאים בתוך המערכות הטבעיות שלהם, אבל בתוך המערכת הבית ספרית יש להם את ההשתלבות בעצם במרכז הטכנולוגי אליו הם מגיעים וממנו הם חוזרים חזרה לבית הספר.

יפעת שאשא ביטון: ואמרתי לך, זה מה שאני רואה בחינוך הטכנולוגי לנגד עיני.

<מנשה סמירה: אכן.

יפעת שאשא ביטון: אז אני אשמח קודם כל שתספר על זה ותספר איך אתם מצליחים לשלב בין הכל, כי גם אצלכם יש את הפקטור המעשי והמקצועי, יש שם מייסטרים, קראת להם?

איילת נחמיאס ורבין: מייסטרים, כן.

יפעת שאשא ביטון: אני לא באתי מהתעשייה, אז אני פחות מכירה.

איילת נחמיאס ורבין: אומן.

יפעת שאשא ביטון: אבל יש גם את האומן שנמצא שם.

יפעת שאשא ביטון: הצלחתם לעשות את זה בחלקת אלוהים הקטנה הזאת והשאלה היא איך מרחיבים את זה ומפתחים את זה.

<מנשה סמירה: כן, אוקיי, אז קודם כל תודה.

<מנשה סמירה: באמתה הגענו לכאן צוות – גם פיני ואתי מתכנית הילה, פרופסור יורם הרפז שמלווה אותנו בצד האקדמי ותיכף נגיד על זה מילה, וברשותכם, תודה על הביקור.

<מנשה סמירה: היה יום באמת מעניין מאד, וגם הפידבק שלך גרם לנו לעשות חשיבה בחלק מהדברים.

<מנשה סמירה: אנחנו באמצע התהליך.

<מנשה סמירה: לזכותנו הרבה של רשת עתיד, אנחנו עובדים עם שתי המערכות ובהצלחה ובצורה טובה מאד – עם שתי המערכות.

יפעת שאשא ביטון: יש לכם גם כלכלה וגם - - -

<מנשה סמירה: בהחלט.

<מנשה סמירה: ובאמת, אני רוצה לומר, גם אנחנו עכשיו וגרשון הציג כאן שלושה-ארבעה מיזמים חדשים, שוב, סליחה על אי הצניעות, אנחנו זכינו להוביל שלושה מהם – את בית הספר המוביל לתיירות ומלונאות, את המרכז הטכנולוגי בחיפה, שהוא מוצלח ובאמת יש לו תשתית טובה (יש לקחים ולא כדאי להעתיק אוטומטית).

<מנשה סמירה: יש לנו מה להגיד אחרי שנה של הפעלה.

יפעת שאשא ביטון: כן, אמרתי, איך בעצם מפתחים אותו.

<מנשה סמירה: כן, כן.

<מנשה סמירה: והדבר השלישי, אנחנו מובילים גם בתי ספר מדגימים ותחומי דעת שגרשון הטיל עלינו, בהצלחה.

<מנשה סמירה: לצד זה אנחנו מובילים עם משרד הכלכלה שלושה מיזמים חדשים, לדעתי מובילים, יפים מאד, מצוינים.

<מנשה סמירה: שני בתי ספר צמודי מפעל, אחד למגזר החרדי, בצורה מרתקת ומעניינת, שזה סיפור בפני עצמו לספר עליו מה הולך להיות שם.

איילת נחמיאס ורבין: איזה מפעלים?

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל יותר מעניין אותי שנדבר על התפיסה - - -

<מנשה סמירה: שנייה, את יודעת, את היית, אני פשוט רוצה לספר לאנשים שיתחברו ושיהיה קונטקסט לדברים שאני הולך לומר.

<מנשה סמירה: אז ככה בהחלט בעניין הזה, ויש לנו גם התמודדות עם אוכלוסייה נושרת באמצעות תכנית הילה, שפרושה בכל רחבי הארץ - - -

יפעת שאשא ביטון: נכון, שגם לה צריך לתת מענה, ואני מסכימה שגם להם צריך לתת מענה.

<מנשה סמירה: שגם שם הכנסנו מרכיבים של הכשרה טכנולוגית שעושה עבודה יפה מאד והצוות נמצא כאן ואם יהיה צורך, את ראית את זה ונוכל לספר על זה.

<מנשה סמירה: אני רוצה לחזור פה לדיון המרכזי ולומר סליחה, עבדכם היה גם מנהל תיכון אזורי גדול בבאר טוביה, ככה שהתנסיתי בבית ספר וגם הייתי ראש מכ"ם בצבא, אז ככה שעסקתי בשני הקצוות של האוכלוסיות.

<מנשה סמירה: אני רוצה לומר לכם כך: כדי לשדרג את החינוך הטכנולוגי, ואני חושב שנגעת בנקודה מרכזית.

<מנשה סמירה: זה עלה כאן גם בדברים של נציג מועצת התלמידים.

<מנשה סמירה: משרד הכלכלה חייב ואנחנו הולכים מפה לדיון במשרד הכלכלה, איך להעמיק ולהגביר את החלק האקדמי בתכניות הלימוד וההכשרה בתוך המשרד.

<מנשה סמירה: זה מה שאני הולך לבקש והנה, אני אומר לכם את זה כבר.

<מנשה סמירה: אני לא יכול שתלמידים שאני מביא – ובתי הספר שלנו, של משרד הכלכלה – סליחה על חוסר הצניעות – הם כמעט הגדולים ביותר ומוצלחים מאד עם ביקוש יוצא מן הכלל, בין אם זה בכרמיאל, בין אם זה בקמ"ג – בקריה למחקר גרעיני, בין אם זה בפלמחים.

<מנשה סמירה: אנחנו חייבים שיהיה לנו את האפשרות המוצלחת לתת לילדים הטובים שם את הבגרות.

<מנשה סמירה: כי כמו שאת אמרת בצורה נפלאה: בוגר של בית ספר מקצועי טכנולוגי, צריך שיהיה לו מקצוע עם תעודות רשמיות, שאם הוא רוצה לעבוד בזה, הוא יכול.

<מנשה סמירה: אבל אם הוא רוצה, פתאום נפל לו האסימון והוא רוצה להיות עורך דין, כלכלן, שתהיה לו בגרות ושתהיה לו את האפשרות לעשות הסבה באקדמיה.

<מנשה סמירה: זאת אומרת אסור לנו לחסום אותו.

<מנשה סמירה: ואני הולך לתבוע ממשרד הכלכלה את האפשרות הזאת.

<מנשה סמירה: למשל בקמ"ג.

<מנשה סמירה: אני מקבל ילדים חזקים שרוצים להשתלב בקמ"ג.

<מנשה סמירה: בקמ"ג רוצים אנשים עם תעודות בגרות גבוהות במקצועות הריאליים.

<מנשה סמירה: אני רוצה את שתי האפשרויות.

<מנשה סמירה: ואמרתם פה נכון, למשרד הכלכלה יש את היכולת הטובה מאד של תורת המקצוע ותורת ההסמכה המקצועית.

<מנשה סמירה: משרד החינוך אמון על המערכת האקדמית החינוכית ויש פה את השילוב הזה.

<מנשה סמירה: חייבים למסד אותו וצריכים להפסיק עם הבלגן הזה.

<מנשה סמירה: עכשיו לגבי לאן צריך להוביל את החינוך הטכנולוגי.

<מנשה סמירה: אני אגיד את זה ככה, במערכת החינוך של משרד החינוך אין שום סיבה שלא - ואני אגיד את זה בצורה קיצונית.

<מנשה סמירה: יכול להיות שיקפצו עלי, בעיקר נציגי התלמידים פה.

<מנשה סמירה: הייתי מנהל בית ספר.

<מנשה סמירה: אחת משתי ההרחבות חייבת להיות טכנולוגית.

<מנשה סמירה: ילד בוחר שתי הרחבות.

<מנשה סמירה: אם אנחנו רוצים לתת ערך למסלול הטכנולוגי – להכריח את הילדים לבחור מסלול טכנולוגי כאחת משתי ההרחבות שלו.

<מנשה סמירה: תהיה לו הרחבה אחת הומאנית – כי אנחנו רוצים ילדים הומאניים, אבל הרחבה שנייה שתהיה הרחבה טכנולוגית, שלא חייב לעשות אותה.

<מנשה סמירה: היא לא חייבת להיות ברמות של ה-10 יחידות הקשות והמורכבות.

<מנשה סמירה: יש גם הרחבות טכנולוגיות ברמות ה- - -.

<מנשה סמירה: זו נקודה אחת.

<מנשה סמירה: נקודה שנייה, כיתות המב"ר.

<מנשה סמירה: ששם הם מקבלים תעודת בגרות שהיא לא בהכרח פותחת להם דלת אפילו.

<מנשה סמירה: כי 3 יחידות מתמטיקה, 3 יחידות אנגלית ואחר כך להגיד יש לי בגרות, זה לא משמעותי כשההרחבה שבוחרים להם, בוחרים להם את ההרחבה הפשוטה ביותר שתעביר אותם גיאוגרפיה או עוד משהו.

יפעת שאשא ביטון: ברור, ברור.

<מנשה סמירה: ההרחבה של כיתות המב"ר תהיה החלטה – הרחבה טכנולוגית.

<מנשה סמירה: כי בהרחבות הטכנולוגיות יש משהו, ועכשיו אני הולך להגיד אותו, כי זה מתחבר גם לעבודה האקדמית שאנחנו עושים עם פרופסור יורם הרפז.

<מנשה סמירה: תראו, צריך לצאת מהמקום – יכול להיות שאני אתווכח איתך – חברת הכנסת – על העניין הזה.

<מנשה סמירה: אסור לנו להסתכל רק איך אנחנו מכשירים את הילדים לתעשייה.

<מנשה סמירה: זו גישה שהיא פשוט - - -

איילת נחמיאס ורבין: זה מקובל עליה לגמרי.

<מנשה סמירה: אז אני שמח.

<מנשה סמירה: הגישה הזאת לא מקובלת עלי.

<מנשה סמירה: אנחנו צריכים לתת ילד את כל האפשרויות.

איילת נחמיאס ורבין: חד משמעית.

<מנשה סמירה: מה זה לא הסללה?

<מנשה סמירה: לא הסללה זה לתת לילד את האפשרות לבחור.

<מנשה סמירה: אנחנו צריכים לתת לו מפתחות.

<מנשה סמירה: ככה הייתי עומד מול הילדים שלי בתיכון בבאר שבע.

<מנשה סמירה: הייתי אומר להם תקשיבו למה אתם צריכים להתאמן פה, למה אני מציק לכם, כי אני רוצה לתת לכם מפתחות.

איילת נחמיאס ורבין: מנשה, קוראים לזה ארגז כלים.

<מנשה סמירה: ארגז כלים, כשהייתי ראש מכ"ם בצבא הייתי אומר את זה.

איילת נחמיאס ורבין: לא, אני אגיד לך, כשניהלנו משא ומתן על הכניסה לממשלה, אז הסברתי על ארגז כלי מדיני.

יפעת שאשא ביטון: למה לקלקל נאום כזה ממוקד, שמכניס אותנו רגע ומחבר את כולם סוף סוף, וכולם מרגישים נוח – אני מסתכלת – לפוליטיקה?

יפעת שאשא ביטון: למה?

איילת נחמיאס ורבין: כי אני צמחתי בפוליטיקה ואת לא.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, מנשה.

יפעת שאשא ביטון: נכון, מודה באשמה.

<מנשה סמירה: מאחר שאני, כשהייתי 10 שנים בתקשורת התאמנתי לענות לכן, אז אני אחזור חזרה לתהליך.

יפעת שאשא ביטון: צמחתי בחינוך, אז הנה, אני מוקסמת ממה שאני שומעת.

<מנשה סמירה: אני אומר ככה, תראו, הסיפור הזה של לתת מפתחות לילדים, זו החכמה.

<מנשה סמירה: אתה נותן להם מפתח.

<מנשה סמירה: מי שירצה להתפתח לצד הטכנולוגי – קיבל את ההסמכה ואם הוא בחר בזה, יכול להיות שהוא יתפתח ויחשוב על משהו אחר.

<מנשה סמירה: מפתח לעולם האקדמי, אם הוא ירצה, מפתח לעולם החברתי.

<מנשה סמירה: מה המשמעות של להיות בבית ספר?

<מנשה סמירה: אתם יודעים, היינו ילדים מצוינים.

<מנשה סמירה: מישהו היה בא רק לבחינות.

<מנשה סמירה: אומר לי תשמע, מנה, אני מקבל 90, מה אתה מבלבל לי את המוח?

<מנשה סמירה: אני לא רוצה.

<מנשה סמירה: אמרתי לו לא יקירי, אני מלמד אותך גם כן משמעת עצמית, אני מלמד אותך התמדה, אני מלמד אותך שאם אתה תעשה את זה, אתה תמצה את עצמך ותגיע למקומות יותר טובים.

<מנשה סמירה: זה ההבדל.

<איתי שובל: זה חינוך אמיתי, אגב.

<מנשה סמירה: ברור.

<מנשה סמירה: זה ההבדל.

<מנשה סמירה: דרך אגב, בגלל זה אצלי בבאר טובה בציון, 30% היה תלמידוּת.

<מנשה סמירה: לא עניין אותי בכלל הישגים.

<מנשה סמירה: הוא יכול לקבל 100 במתמטיקה בכל המבחנים, בציון הסופי הוא קיבל 80, כי הוא לא הגיע לשיעורים.

<מנשה סמירה: הוא קיבל 80, כי התמדה היא גם חלק מהעניין.

<מנשה סמירה: עכשיו אני חוזר לטכנולוגי.

<מנשה סמירה: החכמה היא להסתכל על החינוך הטכנולוגי כעוד פלטפורמה להצמיח את הילדים שלנו - - -

יפעת שאשא ביטון: מצוין.

<מנשה סמירה: כי באמצעות המסלולים האלה אנחנו יכולים להגיע אליהם, ושם אנחנו צריכים לחפש את המימד, ופה אני מתחבר לחוברת שחילקנו לכם, את המימד ההומניסטי שבתוך החלק הטכנולוגי.

<מנשה סמירה: אנחנו לא מלמדים אותך טכנולוגיה כדי שתהיה פועל אחר כך ותפתור את הבעיה של מדינת ישראל, כי חסר לה מוסכניקים.

<מנשה סמירה: אנחנו בין היתר מלמדים אותך את הרכב, כי אתה, דרך אהבת הרכב, יכול להוציא מעצמך דברים שאתה לא מוציא אותם בשיעור מתמטיקה או בגיאוגרפיה, וזאת ההסתכלות וזה הכיוון שאנחנו צריכים להוביל את המחנכים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: ואגב, יש גם ילדים במתמטיקה ובפיזיקה והכל, שנמשכים לעולם הרכב ומלמדים אותם שלשם לא, כי זה לא הרמה שלהם.

<מנשה סמירה: ברור.

<מנשה סמירה: יושבת ראש הוועדה, אני מחזיר אותך להערה הראשונה שלי, שהילדים האלה צריכים לבחור 5 יחידות מתמטיקה ואנגלית וביו רפואה, סליחה, או תיאטרון, גם מקצוע טכנולוגי.

<מנשה סמירה: זאת אומרת יהיה להם את האפשרויות, זה כל הרעיון.

יפעת שאשא ביטון: החשיפה, נכון.

<מנשה סמירה: צריך ללכת עם הכיוונים הללו.

<מנשה סמירה: ואז אם אני חוזר ופה אני ברשות

<מנשה סמירה: כם רוצה להעביר את רשות הדיבור לפרופסור הרפז, בכל זאת, לתת את המימד הזה כדי להסביר את העניין של מה המשמעות שאנחנו צריכים הסתכלות לחזק את המימד ההומניסטי בתוך תהליכי החינוך, גם בחינוך הטכנולוגי-מקצועי.

<מנשה סמירה: זאת אומרת גם כשאני היום נמצא – ורק בשביל הכנות לא אגיד איזה בית ספר.

<מנשה סמירה: כשחברת הכנסת יפעת ביקרה אצלנו בבית ספר מסוים, היא ראתה.

<מנשה סמירה: המימד הזה, אני אומר לכם, היה לקוי.

<מנשה סמירה: היה חסר.

<מנשה סמירה: הייתה חסרה – איך אמרת את זה במילה אחת שלך – שמחת החיים שבאמת הייתה נדרשת ושם יש לנו מה לעשות עבודה שם.

<מנשה סמירה: אנחנו צריכים לעבוד שם.

יפעת שאשא ביטון: כן, גם כשאני עומדת ליד ילדים ואומרים לי אם הוא לא היה פה אז לא היה לו שום סיכוי, אז יש לי קושי, כי הם צריכים להבין שבכל מקום יש לו את הסיכוי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נותנים לו את האפשרות לבחור באיזה מסלול הוא יממש את הסיכוי הזה.

<מנשה סמירה: אוקיי, אבל תראי, אם אספנו את הילדים האלה מהרחוב, אז כנראה שלא היה מי שיביא אותם לשם, לכן אמרו את מה שאמרו.

<מנשה סמירה: לעומת זאת, לשמחתי נמצאת כאן שאדיה, מנהלת בית הספר בג'וליס.

יפעת שאשא ביטון: נכון, דוגמא מצוינת.

<מנשה סמירה: היית שם וראית שם שמחת חיים מדהימה של הבנות ושם היא יודעת לשלב בין החינוך המקצועי והחינוך הרגיל, לבין אותה הצלחה.

<מנשה סמירה: אני אומר לכם עוד הפעם: זה הדבר שצריכים לקחת אותו.

<מנשה סמירה: ולכן, הנושא הזה של להסתכל על החינוך הטכנולוגי, לא בנפרד, לא חינוך טכנולוגי שהוא לא מחובר לתהליכים - - -

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: יפה, זה המפתח, אם אתה מדבר על מפתחות.

יפעת שאשא ביטון: חינוך טכנולוגי כחלק ממערכת ולא כמערכת נפרדת, ואני אומרת את זה כל הזמן.

<מנשה סמירה: פרופסור הרפז מוביל אצלנו ועדה אקדמית לכל הנושא הזה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, פרופסור הרפז.

<מנשה סמירה: אנחנו הצענו את זה גם למשרד החינוך וגם למשרד הכלכלה, לעשות פיילוט בנושא הזה, בתהליכי תכניות חינוך לשלב את העניין הזה.

<מנשה סמירה: הצענו את זה לשני המשרדים, אנחנו מחכים לתשובות.

<יורם הרפז: אני רוצה להגיד, אנחנו יוצרים - - - שיפט רציני מאד.

<יורם הרפז: אם אנחנו רוצים להעלות את החינוך הטכנולוגי באמת על מסלול חדש, וזה הטרנד העולמי עכשיו, אנחנו צריכים לשנות לגמרי את הפרספקטיבה שלנו.

<יורם הרפז: כל עוד שהחינוך הטכנולוגי יהיה ממוקד במה שחסר במשק – אמרת חסרים משאיות, תפסנים, אני לא יודע, חרטים, מתכנתים – כל עוד שהוא יהיה מרוכז בלספק את צורכי המשק, את הכלכלה – הוא ייחשב לחינוך מדרג ב', לחינוך נמוך.

<יורם הרפז: אם הוא רוצה באמת לשדרג את עצמו ולהגיע לחינוך, אפילו לרמה הגבוהה ביותר של החינוך, לעקוף את החינוך העיוני, הוא חייב להגדיר את מטרתו מחדש והמטרה שלו צריכה להיות לא להכשיר אנשים למשק, אלא לחנך אנשים חכמים טובים ואני יכול להגדיר לכם מה הכוונה של העניין הזה.

<יורם הרפז: אבל תבינו, כשאדם מראיין מישהו לעבודה - אם זה באינטל, אם זה במוסך - הוא לא מתעניין במיומנויות שלו.

<יורם הרפז: את המיומנויות, הוא אומר, הוא ייקח On the job, הוא ילמד את זה, תוך חצי שנה הוא ירכוש את המיומנויות.

<יורם הרפז: כשמראיינים באינטל אדם, מסתכלים עליו האם הוא חכם ואני אגיד לכם למה הכוונה.

<יורם הרפז: לזה קוראים היום Soft skills – מיומנויות רכות.

<יורם הרפז: זה לא מיומנויות טכניות, והאם הוא בן אדם הגון.

<יורם הרפז: כלומר, האם הוא אדם שמוכן לתת העדפה לאינטרס הכללי של מקום העבודה על פני האינטרסים שלו.

<מנשה סמירה: אבל אתה לא פוסל את הפלטפורמה הטכנולוגית.

<יורם הרפז: אני לא פוסל, לא, לא, להיפך.

<יורם הרפז: ולכן אני אומר יש פה הזדמנות - - -

יפעת שאשא ביטון: ממקום של לתת לה תוקף קצת יותר משמעותי ממה שנותנים לה היום.

<יורם הרפז: תראו, הטכנולוגיה זה נושא עשיר שנותן לנו מנוף כביר לחנך אנשים חכמים יותר וטובים יותר.

<יורם הרפז: ולכן אנחנו הצענו ארבע רמות של חינוך טכנולוגי.

<יורם הרפז: ברמה הראשונה אמרנו, זה באמת רמה שקראנו לה הכרת הטכנולוגיה.

<יורם הרפז: צריך את המיומנויות, איך לטפל ברכב ואיך לעשות תספורת טובה.

<יורם הרפז: זה רמת המיומנויות שבה מרוכז החינוך הטכנולוגי.

<יורם הרפז: כל עוד שהוא יהיה מרוכז רק ברמה הזאת, הוא ייחשב לרמה נמוכה.

<יורם הרפז: רמה מספר 2 – קראנו לזה הבנת הטכנולוגיה.

<יורם הרפז: אדם שלומד מכונאות רכב, שלומד טכנאות רובוטיקה, צריך להבין את כל ההקשרים של הטכנולוגיה.

<יורם הרפז: את ההקשרים המדעיים, הסביבתיים, ההיסטוריים, הסוציולוגיים, הפסיכולוגים.

<יורם הרפז: דרך המכונית אתה יכול להגיע להכל.

<יורם הרפז: כמה פסיכולוגיה מושקעת במכונית כדי שהגבר יצור זיקה ארוטית למכונית שלו.

<יורם הרפז: מילא אשתו שברה את היד, שריטה באוטו זה מכה רצינית ביותר.

יפעת שאשא ביטון: תתפלא, יש גם נשים כאלה.

<יורם הרפז: בדיוק.

איילת נחמיאס ורבין: רק אל תיתן לי אבל שאלות על הספק.

<מנשה סמירה: מעכשיו תיתן דוגמא הפוכה.

<יורם הרפז: אני אומר לכם, אפשר ללמוד את כל ההיסטוריה האנושית, את כל הפסיכולוגיה האנושית, את כל הסוציולוגיה, את כל ענייני הסביבה, הפיזיקה, מה שתרצו – דרך המכונית.

<יורם הרפז: הרמה השלישית, שהיא רמה נורא חשובה, היא תשדרג אותנו.

<יורם הרפז: זה רמה שקראנו לה המצאת הטכנולוגיה.

<יורם הרפז: תראו, אם ילדים, תוך כדי עיסוק בטכנולוגיה, גם יתחילו לחשוב נגיד על רישום פטנט.

<יורם הרפז: אני חזרתי לפני כמה חודשים מבית ספר הייטק היי, כולם נוסעים לראות את זה.

<יורם הרפז: זה שבעה בתי ספר בסן דייגו.

<יורם הרפז: אתם יודעים שם שילדים בגיל 13 הולכים עם ההורים שלהם ועם מנהל בית הספר לעורך דין, והם חותמים על חוזה שאם ילד ימציא פטנט, 50% מהרווחים ילכו לבית הספר.

<יורם הרפז: עכשיו תשמעו, אני מודיע לכם, זה לא מסובך להמציא פטנטים.

<יורם הרפז: יצא עכשיו מחקר ענק של רוברט סטמברג על מה זה יצירתיות.

<יורם הרפז: והוא אמר אתם יודעים ממה נובעת יצירתיות?

<יורם הרפז: מהחלטה של בן אדם להיות יצירתי.

<יורם הרפז: ברגע שאדם מחליט – רגע, אני גם ממציאן, אני רושם פטנט, אני ממציא איזה שכלול לטכנולוגיה.

<יורם הרפז: לכן אנחנו יכולים לתת לילדים כלים לחשיבה המצאתית.

<יורם הרפז: אנחנו יכולים ליצור אקלים שבו הם מקבלים פרס קידום על איזה פטנט.

<יורם הרפז: והרמה הרביעית, לא נבהלנו ממנה.

<יורם הרפז: לרמה הרביעית קראנו הכוונת הטכנולוגיה.

<יורם הרפז: כלומר, ילדים צריכים להיות פתוחים גם לדיונים בעלי אופי מעט פילוסופי על הטכנולוגיה טובה או רעה לאדם.

<יורם הרפז: הטכנולוגיה מצד אחד זה פצצות אטום ודברים אחרים ויכולים להשמיד את האנושות, ומצד שני אין לנו כלום בלי טכנולוגיה.

<יורם הרפז: המון שאלות, דילמות עולמות.

<יורם הרפז: נגיד הצענו שכל מחזור יסיים בטקס של דיבייטינג, שבו קבוצה אחת תטען בזכות הטכנולוגיה, אחת נגד הטכנולוגיה, נכניס אותם קצת לעולמה של הגות.

<יורם הרפז: זה ישדרג את החינוך הטכנולוגי.

<יורם הרפז: הוא לא יהיה רק ברמה הראשונה של מיומנויות.

<יורם הרפז: הוא יהפוך לחינוך יוקרה.

יפעת שאשא ביטון: הללויה.

<מנשה סמירה: תודה יורם.

<מנשה סמירה: הערה אחרונה.

יפעת שאשא ביטון: לא, לא, אני אפילו לא הייתי מקלקלת את זה.

<מנשה סמירה: לא, לא.

יפעת שאשא ביטון: לא הייתי נוגעת.

איילת נחמיאס ורבין: נכון.

<מנשה סמירה: לא, אבל אני חייב, אני חייב, ברשותך.

יפעת שאשא ביטון: שנייה.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת איילת נחמיאס שנשארה כי זה ריתק אותה.

<מנשה סמירה: חברת הכנסת נחמיאס, אני מבקש.

<מנשה סמירה: אני רוצה לסגור, ברשותך, עם משפט.

<מנשה סמירה: אני רוצה לומר על הויכוח של בתי הספר.

<מנשה סמירה: יש מקום בראייה לאומית ארצית ובעיקר רשותית, לא להכניס את כולם באותו בית ספר אחד ולבנות שניים-שלושה, במיוחד ברשויות שיכולות להכיל את זה - בתי ספר שונים – כי לפעמים יש גם ילדים חזקים, לא רק חלשים או לא רק מתקשים, מוחלשים – שצריכים מסגרות קטנות.

<מנשה סמירה: זאת אומרת הרעיון הזה שיש סוגים שונים של בתי ספר לא צריך לפסול אותו.

<מנשה סמירה: לא צריך לפחד ממנו.

<מנשה סמירה: אם יש את האפשרות של המבחר ואם יש לנו - - -

יפעת שאשא ביטון: אל תעשה לי שלום עכשיו.

יפעת שאשא ביטון: את זה הבנו, כי אני חושבת שפרופסור הרפז עשה את זה יפה ונתן את המקום לכל אחד.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לחדש לך שגם במסגרות גדולות אפשר ליצור מסגרות קטנות ייחודיות.

<מנשה סמירה: אני ניהלתי בית ספר של 1,800 ילדים.

יפעת שאשא ביטון: גם בבית ספר של 1,800 ילדים אפשר ליצור מסגרות קטנות, ייחודיות, לפי הצרכים.

<מנשה סמירה: נשאיר את זה לדיון הבא.

יפעת שאשא ביטון: כן, בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ממש רק התחלנו לגעת, סוף סוף לעלות על איזה שהוא מסלול.

<מנשה סמירה: תעשו יום עיון.

יפעת שאשא ביטון: אגב, אמרתי את זה בתחילת הדברים.

יפעת שאשא ביטון: לא רק שאנחנו לא בתחילת הדרך, עוד לא מצאנו את קו הזינוק ואני חושבת שרק עכשיו אנחנו מגיעים למקום שממנו אנחנו רוצים לצאת לדרך.

יפעת שאשא ביטון: איילת רצתה להתייחס.

יפעת שאשא ביטון: באמת צריך יום עיון, את יודעת?

איילת נחמיאס ורבין: אני קודם כל רוצה לומר לפרופסור הרפז, אני נורא מודה לך על ההגדרה של התהליך ואני יכולה רק לאחל לעצמנו, כמדינה, שאנחנו נאמץ את התכנית הרב שלבית שאתה מדבר עליה, שאני מוצאת אותה מרתקת ואני לא בן אדם טכנולוגי מטבעי ואני נדרשתי להיות יותר טכנולוגית.

איילת נחמיאס ורבין: הנה, הסללה, אולי שכנעו אותי שאני לא מבינה בטכנולוגיה.

איילת נחמיאס ורבין: אז אני רק רוצה לומר דבר אחד.

איילת נחמיאס ורבין: כשאני מדברת על הסתכלות על צרכי המשק, מאד מאד קשה לי הניתוק האסטרטגי בין החינוך לבין המשק הישראלי.

איילת נחמיאס ורבין: ככה אני רואה את זה.

איילת נחמיאס ורבין: אגב, בעיני זה נכון בטכנולוגיה וזה נכון פחות או יותר באותה מידה באקדמיזציה את היתר, שבעיני אנחנו עברנו ב-20 השנים האחרונות.

איילת נחמיאס ורבין: אני באה מעולם הניהול.

איילת נחמיאס ורבין: אני תמיד חשבתי שבן אדם שלמד פילוסופיה וספרות, מאד יכול להיות שהוא יהיה מנהל מצוין, אני גם נתקלתי בכאלה הרבה פעמים.

איילת נחמיאס ורבין: הם פשוט לא מקבלים את ההזדמנות, כמו איך שאתה תיארת את תהליך הקליטה באינטל.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו יודעים הרבה פעמים שמנכ"ל, קודם כל יסתכלו אם הוא בוגר הרווארד או בוגר אוקספורד, ששם אגב מחייבים, כפי שאנחנו יודעים, לקחת מדעי הרוח כחלק מהתפיסה הכוללת שלהם, לאיך צריך להיות בנוי בן אדם שהוא מנהל.

איילת נחמיאס ורבין: אגב, אם תשאלו אותי, זאת התפיסה החינוכית בעיני למה שלא לומדים.

איילת נחמיאס ורבין: אני למדתי למגינת ליבי משפטים.

איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שהיה צריך לחייב אותי בלימודי מדעי הרוח בוורסיה כזאת או אחרת.

איילת נחמיאס ורבין: אז אני אומרת, זה לא יעזור שום דבר.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו את הקפיצה הנחשונית - - -

<מנשה סמירה: אם תגידי את זה עוד פעם יתנו לך לימודי יהדות עכשיו.

איילת נחמיאס ורבין: היא אמרה לי להכניס פוליטיקה, אז תפסיק.

איילת נחמיאס ורבין: אתה מדבר על קפיצה נחשונית.

איילת נחמיאס ורבין: הלוואי ואנחנו נהיה בעולמות של הקפיצה הנחשונית שאתה מדבר עליה.

יפעת שאשא ביטון: רוצים.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני אומרת, זו קפיצה נחשונית וגם פרופסור הרפז, אני מניחה, יודע את זה.

איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שאנחנו באמת צריכים לאמץ את הדפוסים האלה ולראות באת את האינטגרציה.

איילת נחמיאס ורבין: תשמעו משהו, סליחה שאני אומרת, פה אפשר להגיד את זה.

איילת נחמיאס ורבין: מי שלומד היום מדעי הרוח, אנחנו יודעים שסוגרים פקולטות - - -

יפעת שאשא ביטון: זה הולך ונכחד.

איילת נחמיאס ורבין: כמו שסוגרים פקולטות הנדסה מסוימות, סוגרים את מדעי הרוח.

איילת נחמיאס ורבין: אני אומרת לכם בכנות, אני באימה מהדבר הזה, בדיוק כמו שאני באימה מזה שהחינוך הטכנולוגי בעיני התדרדר במדינת ישראל.

איילת נחמיאס ורבין: ולכן אנחנו באמת צריכים לראות איך תפיסת העולם שאתה מדבר עליה, מקבלת מקום ולראות אפילו איך מאמצים את זה.

איילת נחמיאס ורבין: סליחה, הדיון הוא חינוך טכנולוגי, אבל זה קשור בעיני גם לחינוך ההומניסטי.

יפעת שאשא ביטון: וזה רק משפט שהיא ביקשה להגיד.

יפעת שאשא ביטון: מזל שהיא ביקשה רק משפט.

איילת נחמיאס ורבין: די, אני לא דיברתי הרבה היום, כי לא נתנו לי.

איילת נחמיאס ורבין: כמעט לא הצלחתי לדבר בוועדת עבודה.

<גרשון כהן: אני ממליץ לכם לקרוא את דו"ח - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אנחנו חייבים לסיים.

<גרשון כהן: את ועדת דוברת ואת ועדת - - -

יפעת שאשא ביטון: משפט, לא כמו איילת.

יפעת שאשא ביטון: משפט, כי אנחנו כבר אחרי הזמן.

איילת נחמיאס ורבין: מה זה לא כמו איילת?

יפעת שאשא ביטון: אתי, משפט.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו חייבים לסיים, אני תיכף נכנסת לדיון נוסף.

<אתי אלוני: א' אני מבקשת להגיד שאנחנו ברשת עתיד מנסים או הולכים לאמץ – ובגלל זה גם פרופסור הרפז נמצא כאן ואנחנו הולכים לנסות להכין בשלבים את הדבר הזה על היחידות שלנו.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אבל השיח הוא לא רשת עתיד.

יפעת שאשא ביטון: השיח הוא לראות איך מאמצים את העקרונות החשובים האלה בכלל.

<אתי אלוני: אוקיי, אז אני אומרת שאני שמחה שנהיה חלוץ וכן בכל זאת להגיד מילה, למרות שאת אמרת שלא אומרים משהו על נוער בסיכון.

יפעת שאשא ביטון: לא אמרתי שלא אומרים על נוער בסיכון, אמרתי - - -

<אתי אלוני: לא, בדיון הזה.

יפעת שאשא ביטון: אמרתי שצריך לתת להם את המקום, אבל זה לא ה - - -

<אתי אלוני: נכון, זה לא הדיון, אבל אני בכל זאת רוצה להגיד, גם כי ביקרת שם, שאנחנו מוצאים, לפחות ב-4 השנים האחרונות את התחום הטכנולוגי כתחום מאד רלבנטי דווקא בהיבט של הכשרת ארגז הכלים לעולם של נוער בסיכון.

<אתי אלוני: אנחנו מקיימים בתכנית הילה - - -

יפעת שאשא ביטון: אתי, אין ויכוח.

יפעת שאשא ביטון: עזבי.

יפעת שאשא ביטון: המקום של הנוער בסיכון והכלים שלו – לא רק שיש לו מקום במערכת הכללית, אני גם הולכת להילחם עליו בהתאם למסמך שאני קיבלתי.

<אתי אלוני: בטח, - - - הדוק ויותר השקעה - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו מדברים במקום היותר רחב ואני רוצה להשאיר את זה שם.

יפעת שאשא ביטון: כי אם אנחנו נחזור חזרה לפרקטיקה של הנוער בסיכון בבית ספר כזה ובבית ספר אחר, וכן נותנים לי בגרות או לא, אז אנחנו מפספסים עוד פעם את המהות שכבר שם לנו פרופסור יורם הרפז וגם מנשה, ששמו לנו כאן כאיזה שהוא קו זינוק ואמרו לנו חברה, לשם אנחנו צריכים להסתכל.

יפעת שאשא ביטון: מתאים, אגב, לדברים שאני אמרתי בתחילת דברי לגבי איך אנחנו רוצים לראות את זה, ואני הייתי מאד רוצה להישאר שם.

יפעת שאשא ביטון: ממש במשפט.

<ליאל אבן זוהר: במשפט.

<ליאל אבן זוהר: ליאל אבל זוהר, אני פה בשביל הדיון הבא, מנכ"לית עמותת "כן", אבל גם חברת מועצה בראשון, יו"ר ועדת קידום מעמד הילד בראשון והחזקתי את תיק החינוך בראשון.

יפעת שאשא ביטון: נגמר המשפט.

יפעת שאשא ביטון: סתם.

<ליאל אבן זוהר: בדיוק.

<ליאל אבן זוהר: זאת הייתה רק ההקדמה.

<ליאל אבן זוהר: במשפט אחד, חברות הכנסת שאשא ביטון וורבין-נחמיאס.

<ליאל אבן זוהר: קודם כל דיון מרתק, כל הכבוד.

<ליאל אבן זוהר: ההסללה הכי גרועה שמערכת החינוך עושה כרגע, היא לא ההסללה הטכנולוגית, היא ההסללה של חינוך המב"ר, שבו הילדים של המב"ר לומדים גיאוגרפיה 3 יחידות במקום ללמוד דברים אחרים.

יפעת שאשא ביטון: דיברנו על זה.

<ליאל אבן זוהר: אבל לא רק שזו הסללה גרועה, זו הסללה הזויה, ולכן את כל מה שנאמר פה צריך לקחת לכיוון הזה: איזה עוול נוראי עושים לכיתות האומץ, לכיתות המב"ר, לכיתות האתגר של המרחב החינוכי בישראל, ואת הנקודה הזאת, במטוטלת שלנו היום – הנושא הזה חייב להשתנות.

יפעת שאשא ביטון: הוא חלק מהשיח, כי אני חושבת שהם גם נתנו פה פתרון מעשי ברוח מה שדיברנו, שלתלמידי מב"ר תהיה להם אפשרות לבחור גם מסלול טכנולוגי, אז הם לפחות יצאו עם עוד משהו משמעותי.

<ליאל אבן זוהר: קוראים לזה תעודת בגרות טכנולוגית שמוכרת באוניברסיטאות.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<ליאל אבן זוהר: זה המפתח שקורא בפינלנד.

יפעת שאשא ביטון: כתבתי את זה גם כאן בהמלצות.

יפעת שאשא ביטון: אני אסכם את הדיון, שהוא – איך אני אומר את זה בלי לפגוע בשעתיים שאנחנו יושבים פה – הוא קצה-קצה-קצה של נקודת ההתחלה ואני חושבת שאנחנו סיימנו אותו דווקא במקום ששם את זה איפה שאנחנו רוצים לחשוב.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכמת מבחינת המלצות.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה שאנחנו צריכים להגדיר מחדש את הייעוד של החינוך הטכנולוגי ודרך זה להרוויח בעצם את המיתוג, גם המחודש שלו.

יפעת שאשא ביטון: ושוב, כשאני מדברת על מיתוג זה לא רק פרסום, אלא זה ממקום של באמת לתת לו את המשמעות האמיתית שמגיע לו שהוא יהיה שם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא רוצים שכשיגידו חינוך טכנולוגי זה יהיה ישר נוער נושר או נוער בסיכון, אלא באמת כל המכלול הזה, וזה לא מוריד מהערך של אותן מסגרות של נוער, שבאמת צריך מסגרת אחרת, או מסגרת טיפולית, ואמרתי את זה – עם מעטפת אחרת.

יפעת שאשא ביטון: זה לא אומר שאנחנו פוגעים בהם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים לחזק אותם, אבל הם לא חלק כרגע מהשיח הזה שאנחנו רוצים לתת לכלל המערכת החינוכית במדינת ישראל ולכן אני יצרתי את ההפרדה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: על התחושות והמצוקות וכל מה שצריך לעשות גם בשביל המסגרות האלה – אני מוכנה אפילו לנהל אתכם דיון בנפרד, שלא תרגישו שאנחנו הוצאנו אתכם מהשיח.

יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי את זה וכתבתי את זה כבר ממש בהתחלה, החינוך הטכנולוגי הוא לא בנפרד, הוא חלק מאיזה שהוא מכלול ואני לגמרי מתחברת וחשוב לי גם שזה ייכתב כחלק מהחזון שאנחנו רוצים להגדיר.

יפעת שאשא ביטון: התייחסנו לתעודה טכנולוגית, שתהיה מקבילה לתעודת בגרות.

יפעת שאשא ביטון: צריך לראות איך עושים את זה.

יפעת שאשא ביטון: אין לי את הפתרון.

יפעת שאשא ביטון: אין לי את התשובות.

<ליאל אבן זוהר: גם חינוך חוויתי.

יפעת שאשא ביטון: כן, זה עלה כאן.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה שיח שצריך לפתח אותו.

יפעת שאשא ביטון: יכול להיות שבסוף אנחנו נחליט שיש שתי תעודות ושני מסלולים או דברים שמשלימים אחד את השני ונמצא את הפתרון.

יפעת שאשא ביטון: צריך לחשוב על זה.

יפעת שאשא ביטון: צריך לשבת ולחשוב על זה.

יפעת שאשא ביטון: וכאן אני מתחברת למנשה, שבאמת יכול להיות שצריך לקיים יום עיון שלם, שפותח ומגדיר מחדש ובו אנחנו ננסה לשמוע את התפיסות השונות ונגדיר איזה חינוך טכנולוגי או מה הוא החינוך הטכנולוגי שאנחנו צריכים לקדם כאן במדינת ישראל.

יפעת שאשא ביטון: אני כחברת כנסת שמגיע לי יום בשנה, מוכנה לקחת את זה על עצמי ולקדם את התחום הזה ואנחנו נתייעץ ביחד עם כולם, גם עם משרד הכלכלה, גם עם משרד החינוך, גם עם הרשתות השונות – לראותך איך אנחנו באמת מביאים את מיטב המוחות שכבר עוסקים בשטח בנושא הזה, ומקיימים חשיבה משותפת.

יפעת שאשא ביטון: זהו.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה שצריך להחזיר איפה שהוא את החינוך הדואלי, גם בתוך המערך שאתם הצגתם, כי בסופו של דבר אנחנו צריכים גם את הצד הפרקטי, בלי לוותר על הצד האקדמי, ואיך שאני רואה את זה: יש מקום לכולם.

יפעת שאשא ביטון: באמת.

יפעת שאשא ביטון: לא ממקום של להשכין שלום.

יפעת שאשא ביטון: מנשה ניסה לעשות את זה.

יפעת שאשא ביטון: יש מקום לכולם.

יפעת שאשא ביטון: יש למשרד הכלכלה לתרום בסיפור הזה ולמשרד החינוך מה לתרום בסיפור הזה ולכל השותפים המקצועיים מה לתרום בסיפור הזה, אנחנו רק צריכים לראות איך אנחנו מתחברים ביחד.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכם על הדיונים.

יפעת שאשא ביטון: יהיו דיוני המשך.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רק בהתחלה.