ועדת הפנים והגנת הסביבה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 145, 2016-03-03 10:00

דוד אמסלם: בואו נתחיל.

דוד אמסלם: זו הייתה נקודת יציאה, אנחנו נעשה דיון בסוף היום, או סיכום, כרגע אנחנו קיבלנו את ההזמנה של החברים, הם ביקשו מאיתנו לקבוע סיור בדרום תל אביב על מנת ללמוד את הנושא.

דוד אמסלם: כרגע מבחינתי הגדרת הסיור זה למידת הנושא ולא לעשות דיון על הפתרונות וכו'.

דוד אמסלם: זה יהיה הסיכום שלי, אבל נתחיל מהבוקר בסיכום שאנחנו בסופו של דבר נעשה דיון מסודר בכנסת, אחרי שנלמד והחברים גם ילמדו את הנושא גם ברמה הפורמלית יותר, מבחינת נתונים שנקבל מהכנסת עצמה, נעשה דיון מסכם ונראה לאן הולכים הדברים ומה ההמלצות שלנו.

דוד אמסלם: אז כרגע, כדי שנכיר את האנשים, לפחות מבחינת הוועדה, יש לנו את חברת הכנסת זנדברג, שהיא חברת ועדה, כמובן יש את בני בגין.

זאב בנימין בגין: תמר היא גם ראש השדולה או מראשי השדולה להתחדשות עירונית?

תמר זנדברג: לעירוניוּת.

תמר זנדברג: הייתי חברת מועצה בעיריית תל אביב יחד עם - - -

דוד אמסלם: כמובן דוד ביטן, הוא לא חבר ועדה, אבל הוא קם בבוקר בגלל שהנושא חשוב.

דוד ביטן: מה זאת אומרת?

דוד ביטן: אני יושב ראש ועדת הכנסת, אחראי על ועדת הפנים.

תמר זנדברג: שהכול מתפקד, הוא גם אחראי עלינו.

דוד אמסלם: הוא אחראי על כל הוועדות בכנסת.

דוד ביטן: באתי לראות שהתפקוד בסדר.

דוד אמסלם: כמובן יש את דוד, שאפו על זה שהוא מגיע.

דוד אמסלם: למה אני מציין את זה?

דוד אמסלם: כי הנושא חשוב לו ולכן הוא גם הגיע לכאן.

דוד אמסלם: לא שלחברי הוועדה זה לא חשוב, אבל אפילו הוא לא חבר ועדה והוא בא.

דוד אמסלם: כמובן - - - שהוא חבר שלנו טוב, סוזי ועובד, אלה האנשים שהעלו בפניי את הנושא בכנסת כבר הרבה חודשים, וכמובן יש את שמוליק קצ'לניק, שאני אוהב אותו, קולגה עוד מהתקופה שעבדתי בעיריית ירושלים וציון, תודה רבה על האירוח, באמת שאפו, תודה.

דוד אמסלם: חשבתי שאתמול היית באיזה חינה.

<קריאה: לא, יש לנו עוד דברים להביא לכם מהתפיסה של אתמול בלילה.

דוד אמסלם: אצלנו בפיקוח העירוני, לראש הפיקוח תמיד יש עוגיות וכו'.

דוד ביטן: זה לא בגלל הוועדה, זה בגלל שאני פה.

דוד אמסלם: אז באמת תודה רבה לך, ציון, על קבלת הפנים, ומכאן אני אעביר אליך, חיים.

דוד אמסלם: חיים, הייתי מציע שתציג לנו את חברי העירייה בתל אביב.

דוד אמסלם: את ארנון גלעדי, הוא סגן ראש העיר, אתם מכירים, חבר שלי בליכוד, אבל את כל שאר האנשים אני לא מכיר, אז תציג לנו את האנשים ואחרי זה נגמור כאן ונצא לתכנית הסיור, כפי שאתם הכנתם אותה.

דוד אמסלם: בבקשה.

<חיים גורן: קודם אני אציג את עצמי.

<חיים גורן: קוראים לי חיים גורן, חבר מועצת העיר היום.

דוד אמסלם: רק דבר קטן ששכחתי, ברשותך, יש לנו את מנהלת הוועדה, לאה קריכלי, ואת רבקה, דוברת הוועדה.

דוד אמסלם: כמובן הצוות האישי שלי, אבל מבחינת הוועדה חשוב שאני אציג אותן, הן גם טרחו להגיע לכאן.

דוד אמסלם: בבקשה.

<חיים גורן: יש פה הרבה אנשים, אני אציג את הגורמים המרכזיים שנמצאים איתנו פה.

<חיים גורן: קודם כל התושבים שנמצאים פה מאחורה, נציגים של תושבים, שישתתפו איתנו בסיור ובדיון, אנשי עיריית תל אביב, שזה רובי זלוף, המשנה למנכ"ל העירייה, רובי - - -להשלים מדקה 3:40

תמר זנדברג: עדיין לא הגענו ליחס בין 5 מנדטים ל-30, אתם צריכים עוד כמה.

<חיים גורן: הצטרפו אלינו גם נציגי אגף סל"ע, הסיירת לביטחון העירוני, אתה מכיר את האגף הזה, הם יצטרפו אלינו בסיור וגם ידברו טיפה על המקום שלהם בסיפור הזה.

<חיים גורן: נציגי המשטרה, משטרת שרת, שישבה עד לא מזמן בבניין הזה הסמוך, ומכיוון שהם גדלו בצורה דרמטית עקב ההתמודדות שלהם פה עם כל מה שקורה המשטרה הגדילה אותם והם היו צריכים מבנה הרבה יותר גדול, אז הם עברו לרחוב המסגר, למבנה חדש.

<חיים גורן: כרגע יושבת פה המשטרה של הרכבת הקלה, שזה גם פונקציה חשובה בפני עצמה, לא הנושא שלנו כרגע.

<חיים גורן: הסיור היום, כמו שאמר יושב ראש הוועדה, נועד ללמידה של הנושא.

<חיים גורן: אני אגיד שתי הערות, ברשותך, כהקדמה, ונצא, שתי הערות, אחת טכנית ואחת מהותית.

<חיים גורן: מבחינה טכנית, מכיוון שאנחנו רוצים לנסות כמה שיותר להספיק ללמוד בסיור הזה ויש לנו שעתיים, שזה לא הרבה, אז אני ממש מבקש מכולם, כולל כולם, הייתה פה התכווננות, גם של נציגי התושבים, גם של העירייה, ביחד לבנות מסלול מסודר לסיור, עם נקודות מסודרות שאנחנו מדברים עליהן.

<חיים גורן: תוך כדי תנועה כמובן כל אחד יכול לדבר עם כל אחד, אבל כשאנחנו עוצרים בנקודה אני מבקש באמת לתת לנו להוביל, להגיד מה שצריך להגיד.

<חיים גורן: אם כל אחד יתחיל להגיד את דעתו בכל מקום אז אנחנו נראה אולי תחנה אחת, במקרה הטוב.

<חיים גורן: אם יש דברים חשובים, יש דיון אחרי זה, אני בטוח שיושב ראש הוועדה ייתן לכל גוף ולכל נציג לדבר בדיון אחרי זה ולהביע את דעתו.

<חיים גורן: אז אם יש דברים שאני אומר שנשמעים לכם חסרים, לא נכונים, כן נכונים, תשמרו את זה לדיון ותגידו את זה בצורה מסודרת שם.

אמיר אוחנה: אנחנו בכנסת שומרים לעצמנו את הזכות - - -

<חיים גורן: חוץ מחברי הוועדה שיכולים לשאול כמובן.

<חיים גורן: דבר שני מהותי יותר שאני אגיד על הסיור הזה.

<חיים גורן: לבוא לכאן לסיור זה מאוד יפה, אני כבר אומר, ותודה רבה לכם שבאתם, זה לא מובן מאליו, ויחד עם זאת, להבין את המורכבות של המציאות בשטח זה אומר לחיות פה שבועיים, עם שבתות, עם לילות.

דוד אמסלם: כולל שבת, אתה אומר.

<חיים גורן: כולל שבת, כי שבת היא מאוד משמעותית פה.

<חיים גורן: עם לילות, עם כנסייה מתחת לבית, עם חמרה ליד, כל הסיפור המורכב הזה ביחד וזה קשה להבין - - -

דוד אמסלם: אתה מציע לי להביא את הוועדה לפה לשבועיים לישון תחת חמרה בכנסייה?

<חיים גורן: אם אתה רוצה אנחנו נארח אתכם, עם העוגיות של ציון.

<חיים גורן: לא, אבל באמת, אי אפשר לשקף באמת את המציאות, אבל ננסה כמה שיותר לעשות את זה.

<חיים גורן: ואני כבר אומר, אני שם את זה על השולחן בצורה די ברורה, שאנחנו נביא בעיקר את הזווית של מה קורה מבחינת התושבים, וגם קצת מבחינת העירייה.

<חיים גורן: אם רוצים לחקור מה קורה מהזווית של הזרים, הטיפול שלהם, זה, אני חושב, דורש, אם רוצים, סיור נפרד או פגישה נפרדת, כי אי אפשר לעשות הכול ביחד וזמננו קצר.

<חיים גורן: לכן אני שם את זה על השולחן מהתחלה.

<חיים גורן: ננסה להציג את הדברים בצורה הכי אובייקטיבית שניתן, אבל מהזווית הזאת.

<חיים גורן: אני מציע שנצא, טיפה טפטוף, אבל נלך ונתחיל את הסיור.

<חיים גורן: (בסיור)

<חיים גורן: הצטרף אלינו סגן ניצב שחר חמדי, מפקד תחנת שרת.

<חיים גורן: הוא עושה עבודה נפלאה פה בשכונה, ומנהל אגף סל"ע, אבינועם, הסיירת לביטחון עירוני.

<חיים גורן: אנחנו נמצאים בגינת לוינסקי.

תמר זנדברג: אני מבקשת שניכנס למסיל"ה וגם ל - - -

<חיים גורן: ניכנס, כמו שדיברנו.

תמר זנדברג: אני לא דיברתי איתך, עם יושב ראש הוועדה, עם כל הכבוד.

<חיים גורן: אני הכנסתי את זה בתכנית הסיור, הכול בסדר.

תמר זנדברג: אני יודעת מה שאני אומרת.

תמר זנדברג: אני אומרת את זה כי אמרו לי שיש פה החלטה מטעם גורמים בעירייה, שאלתי מי הגורמים בעירייה אמרו לי 'חיים גורן', לא להיכנס למסיל"ה.

תמר זנדברג: אני מבקשת להיכנס - - -

<חיים גורן: אתמול דיברתי עם אורית ועם - - -

תמר זנדברג: יקירי, אני מדברת עם יושב ראש הוועדה.

<חיים גורן: אבל, תמר, זה לא נכון, הכול בסדר.

דוד אמסלם: חיים, תתקדם.

<חיים גורן: אנחנו נמצאים בגינת לוינסקי.

<חיים גורן: גינת לוינסקי היא הריאה הירוקה של השכונה, למעשה, אבל זה הולך להשתנות.

<חיים גורן: כיום, ואני אומר כיום, כי זה הולך להשתנות תיכף ואני אסביר, השכונה הזאת באופן אירוני, תרצו או לא תרצו, נבנתה על ידי פליטים.

<חיים גורן: ב-1924 פליטים יהודים שברחו מיפו בעקבות מאורעות תר"פ-תרפ"א, התיישבו בחולות תל אביב והגיעו לפה, קראו לשכונה הזאת נווה שאנן, קיוו שזה יהיה נווה השאנן שלהם, המקום הבטוח שלהם, והם בנו פה שכונה מאוד מאוד יפה בזמנו, עם הרבה מאוד מוסדות ציבור ובתי כנסת וקהילות.

<חיים גורן: אנחנו נראה תיכף את בית הכנסת הקווקזי שנמצא פה, שריד לימים ההם, ופה במקום הזה שאנחנו עומדים היה בית ספר, בית ספר שכל התושבים פה מן הסתם זוכרים, בית ספר ביאליק, זה היה בית הספר של דרום תל אביב.

<חיים גורן: עם השנים, כשהשכונה לאט לאט ננטשה, ובתחנה הבאה נתחיל לדבר על למה היא ננטשה מהאוכלוסייה המקומית שלה והתחילו להיכנס אליה גורמים אחרים, אוכלוסיות קצה כאלה ואחרות, בהתחלה, זה עוד לפני הזרים, המסתננים, שאנחנו מדברים עליהם כרגע, אז בית הספר נסגר, הוחלט להרוס אותו ולהפוך את המקום לגינה ולאחד אותו עם בית ספר ביאליק רוגוזין שנמצא בשוק העלייה, ליד פלורנטין, שהוא היום משמש את הקהילה הזרה למעשה.

<חיים גורן: למה זה כרגע?

<חיים גורן: כי בעקבות הגידול העצום במספר הילדים של הקהילה הזרה, אני מדבר בעיקר על הקהילה הסודנית, בעיקר האריתראית, העירייה כרגע מתכוונת לסגור, ממש בעוד מספר חודשים, את כל הגינה הזאת ולבנות כאן בית ספר חדש לקהילה הזרה, שהוא יהיה השלישי במספר, אחרי ביאליק רוגוזין ובית ספר הירדן בשכונת התקווה, לסגור את המקום, לבנות פה בית ספר.

<חיים גורן: נרצה או לא נרצה זה בא כאיזה שהוא אילוץ היסטורי, שבגלל שהיה פה בית ספר אז השטח חום, זה שטח שמיועד למבני ציבור אז אפשר לעשות את זה פה וזה לא שטח פתוח ירוק שאי אפשר לבנות בו, לכן הולכים לעשות את זה.

<חיים גורן: זה בית ספר שהולך להיות, לפי התכנונים של העירייה כרגע, עם 24 כיתות, כלומר ארבע כיתות בכל שכבה, בית ספר יסודי, פלוס שמונה כיתות גן, פלוס מעונות אולי ועוד כל מיני פונקציות אחרות, וכל זה בראייה העתידית של כרגע אם המדינה לא עושה שום דבר בהקשר הזה של הוצאה, פיזור, שינוי בחלוקה או משהו כזה, בסיפור של הזרים, אז יש פה 30,000 איש בשכונה שהייתה בהיסטוריה שלה 5,000-6,000 תושבים כל ההיסטוריה, 30,000 איש גרים פה היום וכמות הילדים בהתאם ולכן צריך - - -

<רובי זלוף: על 4,000 ישראלים שגרים פה על קילומטר קילומטר.

<רובי זלוף: יש פה 6,000 ילדים שבעצם זקוקים לטיפול, לפתרון ולמוסדות חינוך.

<קריאה: רובי, לא בדרום תל אביב.

<חיים גורן: הסיפור הוא בעצם שאנחנו לוקחים את הפארק הזה והופכים אותו לבית ספר, בית ספר שהוא בית ספר צומח.

תמר זנדברג: בגינה?

<חיים גורן: בגינה עצמה, במקום הגינה.

תמר זנדברג: פה?

תמר זנדברג: לא תהיה פה גינה?

<חיים גורן: בתוך חצר בית הספר, זה חצר פתוחה שתוכל לשמש את התושבים אחרי הצהריים, אבל אין לנו את הברירות.

<חיים גורן: יש פה 6,000 ילדים שצריכים לקבל טיפול, שהגיעו ב-2008 ואנחנו כאן היום.

<קריאה: אני אגיד לו - - - גינת סולומון והקימו בניין חדש לבית ספר ב - - - אם יש משהו ירוק, אתה גם את זה רוצה להרוס?

<קריאה: למה להטמיע אותם פה?

דוד אמסלם: רבותיי, רק שנייה.

דוד אמסלם: אנחנו באנו לכאן בוועדה כדי להתרשם.

דוד אמסלם: אנחנו פה לא מנהלים דו שיח עכשיו, הבטחתי, אנחנו נעשה דיון.

דוד אמסלם: אני באתי רק לראות בעיניים, לשמוע נתונים, לא כל אחד מה הוא חושב, זה פחות חשוב לי עכשיו.

דוד אמסלם: אני אעשה דיון בכנסת על הנושא ואז אתם תבואו ואני אתן את רשות הדיבור לכל אחד לומר את דבריו.

<קריאה: אבל - - -

דוד אמסלם: זה לא חשוב.

דוד אמסלם: אני מסתכל על הנתונים, אם יש פה בית ספר, לא חשוב כרגע מה ולמה.

דוד אמסלם: זה פחות חשוב.

דוד אמסלם: אני אומר, אנחנו נעשה דיון מסודר בכנסת ונשמע את האנשים, אחרת אנחנו לא נתקדם פה לאף מקום, ברור?

דוד אמסלם: את הסיפורים נשמע במקום אחר.

<חיים גורן: אני מבקש, אמרתי את זה קודם כשנכנסנו פנימה, אני אשמח אם תנסו לסמוך עליי, אני אומר את זה גם לתושבים, שאני אציג את המורכבות ואת הדילמות וחברי הכנסת פה מספיק חכמים, אני חושב, כדי להבין את הסיפור הזה.

<חיים גורן: ברור שלתכנית של העירייה הזאת, שנולדה מכורח, כמו שהציג רובי, של 6,000 ילדים שצריך למצוא להם מענה, יש התנגדות מאוד גדולה, הן בהיבט של ריאה ירוקה היחידה אולי בשכונה שהולכת, והן בהיבט של קיבוע של האוכלוסייה הזרה.

<חיים גורן: בעצם ברגע שאתה בונה פה את הגנים, את המעונות ואת בתי הספר - - -

דוד אמסלם: ברור, תתקדם.

<חיים גורן: לכן יש פה דילמה מאוד קשה והתנגדות מאוד גדולה של תושבים.

דוד אמסלם: 30,000 זה בכולל?

דוד אמסלם: מה החלוקה בין ישראלים לבין - - - ה-30,000 שאתה אמרת, זו האוכלוסייה הכוללת פה בשכונה?

<חיים גורן: כן, אבל אני אגיד עוד מילה, כי חשוב להבין את זה, אין לאף אחד, וזה אחד מהפערים המרכזיים שאנחנו רוצים להציף, נתונים מדויקים.

דוד אמסלם: בערך, הרי אמרת 30,000.

<חיים גורן: ולכן יש גם בשכונת שפירא זרים, יש גם בשכונת התקווה ויש פה.

דוד אמסלם: שאלתי, אמרת 30,000.

<חיים גורן: בסך הכול יש בין 30,000 ל-40,000 ואנחנו מעריכים שבערך 30,000 נמצאים במרחב הזה של שכונת נווה שאנן פחות או יותר.

דוד אמסלם: וכמה ישראלים רגילים יש פה?

<חיים גורן: בין 1,000 ל-4,000 רשומים, אף אחד - - -

דוד אמסלם: זאת אומרת החלוקה היא בערך 4,000 מול 30,000?

<חיים גורן: כן.

<עובד חוגי: ברמה העקרונית בחמש השכונות, שזה שכונת התקווה, שפירא, העלייה, זה נתון של 2014, מבקר המדינה, יש 70,000 זרים, 37,000 ישראלים.

<עובד חוגי: תבין את היחס.

<עובד חוגי: בחמש השכונות האלה - - -

דוד אמסלם: אז 70% זרים.

<עובד חוגי: כן, זאת אומרת על כל ישראלי אחד יש שני זרים, לפחות.

<עובד חוגי: זה מה שכביכול יודעים.

דוד אמסלם: זה ברשמי, אתה אומר.

<עובד חוגי: למשל את הבדיקה הזאת הם לא עשו, לא ביום שישי ולא ביום שבת, כי למה?

<עובד חוגי: רשות ההגירה לא עובדת בשישי-שבת, אז כולם, מכל הארץ, מפתח תקווה, באים לפה, זאת אומרת היחס היא פי שלושה.

<חיים גורן: אנחנו חייבים להתקדם.

<חיים גורן: אנחנו מתקרבים לכיוון הרציפים של התחנה הישנה.

<חיים גורן: אתם מכירים את המקום הזה, מן הסתם כל אחד עבר פה בעבר פעם, התחנה המרכזית הישנה של תל אביב שנבנתה עוד בשנות ה-40 במקור ולמעשה הפכה את השכונה ואת כל האזור הזה להיות אזור מאוד מאוד סואן, מאוד מאוד ראשי, מרכזי, מה שהיה לפני זה שכונה פריפריאלית.

<חיים גורן: האזור הזה שעכשיו היה התחנה המרכזית הישנה בסופו של יום לא הצליח להכיל את כל התנועה, העבירו את התחנה המרכזית, שנגיע אליה בסוף, שהיא הקיימת כיום.

<חיים גורן: מה קורה באזור הזה?

<חיים גורן: האזור הזה נשאר מוזנח לאורך המון המון שנים.

<חיים גורן: היום יש כבר תכניות של נדל"ניסטים ולווינשטיין ורובינשטיין ויהיו פה מגדלים עוד 20 שנה ולהקת בת שבע תקבל פה כנראה איזה שהוא שטח לעשות כמו כיכר הבימה וכל מיני דברים כאלה תכניות, אבל מה קורה כרגע עם התושבים?

<חיים גורן: כרגע מי שחי פה למעשה בעיקר, ואחרי שנעבור ונראה את זה, אלה אנשים אולי במקום, לצערי, הכי נמוך בחברה, אלה אותם אנשים שהם דרי רחוב, מכורים לסם, שמגיעים לפה, לאזור הזה, בעקבות התחנה המרכזית שהייתה בזמנו ובעקבות ההידרדרות של כל האזור וזה גם בתי בושת שנמצאים פה לא רחוק ובעצם מה שאני רוצה לומר זה שהסיפור של המסתננים יושב פה על סיפור קצת מוקדם יותר של הזנחה של כל האזור ואוכלוסיות קצה שמגיעות לפה.

<חיים גורן: מה קרה בעצם?

<חיים גורן: הגיעה לפה אוכלוסייה זרה, ושוב אני כרגע לא נכנס לשאלה איך היא הגיעה, למה היא הגיעה, מי נתן לה להגיע, למה דווקא לפה וכל זה, אבל ברגע שמגיעים לאזור תל אביב ופה יש עבודה ופה יש אפשרות אז כנראה שהם התכנסו למקום הכי זול, הכי מוזנח, שיאפשר להם להגיע ולחיות פה בצורה הכי מבחינתם נוחה וזמינה.

<חיים גורן: הם מגיעים בעיקר לפה, לכן הכמויות הגדולות האלה שאנחנו רואים פה.

דוד אמסלם: של מי הקרקע?

<חיים גורן: הקרקע פה רובה של עיריית תל אביב, חלקה של לווינשטיין.

דוד אמסלם: ומה התכניות, מה המצב הסטטוטורי של הקרקע?

<חיים גורן: אנחנו רוצים לעשות פה כרגע - - -

דוד אמסלם: מה המצב הסטטוטורי, לא מה אתם עושים?

<חיים גורן: שטח חום.

דוד אמסלם: כל השטח הזה הוא שטח סטטוטורי?

<חיים גורן: כן.

דוד אמסלם: למה לא תבנו את בית הספר פה?

<חיים גורן: שאלה מצוינת, אבל כרגע מבחינה נכסית, לצערי הרב זה עניין בירוקרטי, יש פה בעיה נכסית בין העירייה לבין היזמים שכרגע לא מאפשרת במיידי.

<חיים גורן: אפשר אולי לסדר את זה, אבל מכיוון שהעירייה לחוצה בזמן - - -

דוד אמסלם: זה בבעלות עירונית?

<חיים גורן: אמרתי, הרוב, אבל לא הכול, יש פה מושה וזה יוצר קצת בעיות.

יעל גרמן: אם זה חום זה חייב להיות עירוני.

יעל גרמן: אם זה חום זה לא יכול להיות פרטי.

<חיים גורן: לא, אבל יש מושה בין העירייה ללווינשטיין.

דוד ביטן: אתה מודע לזה שברגע שאתה בונה בית ספר הם יישארו פה לעד, כן?

<חיים גורן: לגמרי.

דוד ביטן: אבל אתם בונים, למה אתם בונים?

דוד ביטן: המינימום זה חלוקה בין כל מיני ערים ולא כולם - - -

<חיים גורן: אני מסכים איתך.

דוד ביטן: בראשון לציון יש כבר 3,000 מסתננים.

דוד ביטן: ברגע שאתם בונים אתם בעצם נתתם את החותמת הסופית לעניין הזה.

<חיים גורן: למען הסר ספק, אני מציג את המצב, אני לא הצגתי את דעתי האישית לגבי זה.

<חיים גורן: עדיין.

<קריאה: מתי בית הספר אמור להיבנות?

<חיים גורן: תוך מספר חודשים.

<חיים גורן: בקיצור, השורה התחתונה היא, שמה קורה עכשיו, אותן אוכלוסיות שאולי צריכות את הכי הרבה סיוע מאיתנו, כמדינה, שזה אותם דרי רחוב, אותם מכורים, אותן יצאניות, אנשים שבאמת, אני אומר ממקום אמיתי, צריכים הכי הרבה טיפול - - -

<קריאה: נשים בזנות.

<חיים גורן: נשים בזנות, סליחה, הם צריכים את הרבה טיפול, הם אלה שהכי סובלים היום מהמצב הזה.

דוד ביטן: מבחינת העירייה, ברגע שאתם עושים פה את המתחם הזה שאתם רוצים לעשות, הולך להיות פה מתחם גדול, לאן יזוזו כל האנשים שנמצאים פה?

<חיים גורן: שאלה מצוינת.

<חיים גורן: אז אני אגיד לך, הייתה תפיסה, לצערי הרב, לאורך השנים, שאני חייב לדבר עליה דקה כי זה מאוד משמעותי, תפיסת הבלון, נקרא לזה באופן כללי, שהרשויות באו ואמרו, יש תופעות בעייתיות, אבל בואו נשמור על איזה שהם גבולות ונצמצם אולי עד כמה שאפשר, שתהיה לנו יותר שליטה או מסיבות כאלה ואחרות, נצמצם את כל התופעות הבעייתיות יותר, את האוכלוסיות הקשות יותר לתוך אזור מסוים.

דוד אמסלם: חיים, הבנתי.

דוד ביטן: אבל הוא לא ענה לי, מה הבנת?

דוד ביטן: אני לא הבנתי, לאן הם יעברו?

דוד ביטן: אתם יודעים לאן הם הולכים לעבור או לא?

דוד ביטן: כי אתם עושים פה מתחם עסקים גדול.

<חיים גורן: כשאני מדבר עם אחראי מטעם העירייה על הנושא של דרי רחוב ונרקומנים הוא אומר לי שבסוף כל דבר שאתה רוצה לטפל בו, איך הוא אמר לי?

<חיים גורן: אתה צריך שהייאוש יהיה פחות נוח.

<חיים גורן: כל עוד המקום נמצא - - -

דוד ביטן: אתה לא עונה לי.

דוד ביטן: האנשים נמצאים פה, לאן הם הולכים לעבור?

<קריאה: לאן הם יעברו?

<קריאה: הם יכבשו את שכונת התקווה.

יעל גרמן: אין תכנית ואין פתרון.

דוד אמסלם: הבנו, ברשותך.

דוד ביטן: אבל הוא לא נותן תשובה.

דוד אמסלם: ברשותך, דוד, כדי למצות את הסיור, כרגע זה לא דיון, זה סיור, אנחנו נעשה כמו שאמרת, חיים.

דוד אמסלם: אנחנו שואלים אותך כאילו אתה ראש העיר, זה בסדר?

דוד אמסלם: הוא לא פה, בגדול, גם על חלק מהשאלות אין לך תשובות, אבל אנחנו נעשה דיון יותר מקצועי בכנסת.

דוד אמסלם: כרגע אנחנו באנו לסיור התרשמות, יותר לראות את הדברים ובכמה משפטים להבין מה סטטוס השטח.

<עובד חוגי: אני חייב להגיד לכם משהו.

<עובד חוגי: יש פה רחוב, קוראים לו מנחם בגין, על שם מנחם בגין ז"ל, זה הגבול בין מדינת דרום תל אביב, אין גדרות, אין כלום, מה המרחק מפה לרוטשילד?

<עובד חוגי: נראה אם אתם יודעים, אולי חמש דקות, הגבול פה, בלי גדרות, בלי כלום, רק שיעמדו שם חמישה שוטרים - - -

דוד אמסלם: עובד, הבנתי.

<עובד חוגי: לא, חשוב שתדעו את הגבול הזה.

<שולה קשת: אני שולה קשת, מנכ"לית אחותי-למען נשים בישראל, ילידת שכונת נווה שאנן ופעילה פה ונאבקת.

<שולה קשת: המקום הזה הוא סמל לג'נטריפיקציה.

<שולה קשת: למעשה מה שהולך לקרות פה, זה לא רק שיגרשו את האוכלוסיות הכי שקופות, שזה נשים בזנות וכו', אלא גם את התושבים הוותיקים.

<שולה קשת: זה בעצם הסמל להרחבה של העיר הלבנה אל תוך העיר השחורה.

<שולה קשת: לשים פה את להקת בת שבע, לתת לגורמים שבאים מבחוץ עם תרבות שהיא לא תרבות ילידית ושני מטר פה, כאן נולדה מוזיקת הקסטות המזרחית, אז למה לא משתפים אותנו?

<שולה קשת: איפה שיתוף הציבור?

<שולה קשת: למה שלא נקים פה מרכז תרבות מזרחי?

דוד אמסלם: תודה, עוד לא שם.

דוד אמסלם: רק יש לי שאלה קטנה לגבי מה שדוד שאל.

דוד אמסלם: הרי הייתה פה התחנה, שאני זוכר אותה, יש פה אנשים שמתגוררים בשטח הזה כרגע?

<חיים גורן: יש פה כל הזמן בכוכים פה נרקומנים.

דוד אמסלם: איפה, כאן?

דוד אמסלם: על הכביש?

דוד אמסלם: על השטח הם באים?

<חיים גורן: בפנים, בכוכים האלה, הם מוצאים כל מיני פינות.

דוד אמסלם: שאלתי, בלילה, אם אני בא - - -

<חיים גורן: כן.

<קריאה: - - - נתנו להם הוראה לצאת מפה מעשר עד שתיים.

דוד אמסלם: נשמה, אני שואל, לא צריך, אין פה נגד ובעד.

דוד אמסלם: כאן, יש פה אנשים בלילה שבאים וישנים פה על השטח הזה?

<חיים גורן: אני אגלה לך סוד, אתמול העירייה, היא עושה את זה פעם בחודש, במקרה אתמול, ניקתה את כל האוהלים, את כל הדברים האלה.

תמר זנדברג: מה זהת אומרת?

תמר זנדברג: אתמול היו פה אוהלים?

תמר זנדברג: איזה אוהלים?

דוד ביטן: כן, לקראת הסיור.

תמר זנדברג: איזה אוהלים?

<חיים גורן: דברים מאולתרים.

<חיים גורן: (המשך הסיור)

<קריאה: אני ועד בית, לא נותן לאף אחד להיכנס.

<קריאה: לפיליפינים כן, אבל לאריתראים לא ולא לסודנים.

<קריאה: באה לך אחת רוסייה, מורידה את המכנסיים, עושה במדרגות, אז מה עשיתי?

<קריאה: הזמנתי משטרה, אמרתי לשוטר - - -

<קריאה: דוד, בדיון נעלה את הדברים האלה, תן לנו להתקדם.

<חיים גורן: בדיון נדבר על חוויות, פה למידה.

<חיים גורן: אנחנו נמצאים בנווה שאנן, שבטח רובכם זוכרים אותו כרחוב הנעליים וכרחוב מסחרי מאוד שוקק חיים ומפותח.

<חיים גורן: הרחוב הזה, לצערי, שוב אני אומר, כיום, בעיקר משמש את הקהילה הזרה וכמו שאתם רואים בחנויות ורואים את הכתובות על החנויות, אי אפשר להתבלבל.

<חיים גורן: מה שקורה פה, שני דברים אני רוצה להזכיר, אחת, עד לפני שנתיים היה פה על כל המדרחוב הזה כמו שוק רחוב כזה, רוכלים ששמו שמיכה ושמו כל מיני, פלאפונים ואופניים, חפצים כאלה ואחרים.

<חיים גורן: באנו כתושבים, אמרנו, רגע, הרי ברור לכולם שהסיפור הזה לא חוקי, זה גנוב, כל הסחורה הזאת, ובפינה הזאת עמדו לפעמים 50 זוגות אופניים, ככה, ואמרנו לא יכול להיות, מה, זה אקס טריטוריה של המדינה?

<חיים גורן: אנחנו לא מתייחסים פה לאכיפת חוק?

<חיים גורן: לחצנו על זה מאוד חזק.

<חיים גורן: בסופו של דבר במבצע אחד של יום שישי אחד, לפני שנתיים וחצי, אמרו אוקיי ננקה, ומאז ועד היום אין את זה פה.

<חיים גורן: אני לא אגיד שכבר אין גניבות ואני לא אגיד שאין פשיעה כזו או אחרת במרחב מבחינת סחורה גנובה, אבל לפחות אנחנו יכולים ללכת פה וזה נראה בצורה יחסית הרבה יותר סבירה.

<חיים גורן: למה כל השיפוצים האלה?

<חיים גורן: אמרתי קודם 30,000 תושבים, בואו נחשוב מה זה עושה לכל הסיפור של הביובים, לכל הסיפור של התשתיות של השכונה.

<חיים גורן: היו פה התפוצצויות על בסיס קבוע, עשרות תלונות כמעט כל יום על ביובים שפורצים, כל מה שזורם ברחובות והעירייה נאלצה לקחת את השכונה ולפתוח רחוב רחוב ולהכניס תשתיות הרבה יותר גדולות ומסיביות.

דוד אמסלם: תכנית פינוי בינוי יש לאזור?

<חיים גורן: בגדול התכנית של העירייה לאזור הזה בתכנית המתאר זה שמסביב לשכונה יש מגדלים ובתוך השכונה, בפנים פה, זה נשאר ברמה של ארבע-חמש קומות לכל היותר, לא מעבר לזה.

דוד אמסלם: למה לא הובלתם את הסיפור הזה כדי להוביל פה לפינוי בינוי, לתת זכויות בנייה הרבה יותר גדולות, מה הבעיה?

<חיים גורן: אני אגיד לך למה, כי בסופו של יום השאלה כמה אתה יכול להעמיס על תא שטח אחד.

<חיים גורן: זו שאלה גדולה איך אתה - - -

דוד ביטן: בקרקע העירונית אתם מעמיסים, אין לכם בעיה להעמיס.

דוד ביטן: איפה שזה עירוני אין בעיה, מי הבעלים פה?

<קריאה: פה זה פרטיים, הרוב פרטיים.

דוד ביטן: שם זה קרקע עירונית אז הם עושים מגדלים.

דוד אמסלם: אני מתחיל סתם, כחומר חשיבה, אולי תגלגלו אצלכם בעירייה.

דוד אמסלם: הרי בסופו של דבר אם אנחנו מעמיסים זכויות בינוי על השטח אנחנו מייצרים פה גם התחדשות עירונית ואנחנו גם נותנים אינסנטיב כלכלי לפתח את האזור הזה ולשנות אותו.

דוד אמסלם: אם אתה משנה רק את הסביבה ואותו אתה משאיר אז אני מניח שאותו בעל בניין פה ישאיר אותו ככה, אין שום סיבה שלא, והאריתראים ימשיכו לבוא לכאן וכו'.

דוד אמסלם: אם יש פה מגדל של 50 קומות אני רואה יותר אוכלוסייה חזקה מגיעה.

דוד אמסלם: זה הראש שלי.

<רובי זלוף: מכיוון שזה לא דיון מקצועי אני אגיד לך רק דבר אחד, כשאתה תבחן את התב"ע אתה תראה בדיוק את האפשרויות הכלכליות שמייצרות פה.

<רובי זלוף: היום אתה לא יכול למצוא פה מטר רבוע, כי כל אחד יודע על מה הוא יושב ואיזה גידול הוא הולך לקבל אם הוא יהפוך את זה למשהו מניב.

דוד ביטן: רוב הזכויות אתה נותן בקרקע העירונית.

דוד אמסלם: אתה נותן לבעלים את הזכויות.

<רובי זלוף: לא, אני לוקח במרחב הציבורי ואני נותן גם לבעלים ואני מגדיל את זה.

דוד ביטן: אבל זאת לא הבעיה, תסלח לי - - -

<רובי זלוף: הכיוון הוא נכון, שאנחנו מייצרים אותו בסוף.

דוד ביטן: אתה לא מייצר אותו, אתה תמצא אותו על קרקע עירונית בלבד.

דוד ביטן: שם זה קרקע של עירייה, שם אתה נותן זכויות, פה אתה לא נותן זכויות.

דוד אמסלם: רובי, אני אתן לך את השורה התחתונה.

דוד אמסלם: אם אתם לא תלכו כאן ל - - - אני לא נכנס כרגע לשימושים, כן בת שבע, לא בת שבע, זה לא הדיון, אבל אם בסופו של עניין אתה לא מייצר פה התחדשות עירונית על בסיס כלכלי וזה רק באמצעות זכויות בנייה יותר גדולות, אני גם כרגע לא נכנס לתשתיות העירוניות התומכות, עזוב את זה, אני חושב שאין פתרון למקום הזה.

<רובי זלוף: קודם כל בנושא זכויות הבנייה ובכלל בתב"ע המתפתחת אתה כבר מבין, הוא אמר לך לפני רגע, גורן, שכל הסיפור של תב"ע השומרון נותנת פה מנוף אדיר לכל השכונה הזו בצד הדרום מערבי שלה, כלומר זה לא איזה שהוא - - - ההיפך, יש עובדה, יש פה 50,000 שהגיעו לפה ב-2008, זו עובדה, אי אפשר להתעלם מזה.

<רובי זלוף: ולממשלה אין מדיניות הגירה כבר שמונה שנים.

דוד אמסלם: אבל, רובי, אתה עכשיו נכנס - - -

<רובי זלוף: והם הגיעו לכאן כי הממשלה הביאה אותם לכאן, אז מישהו צריך לפתור את זה.

<רובי זלוף: אז העירייה מתמודדת עם זה ביום יום, זה הסיפור, והיא צריכה להתמודד עם זה, כי זה אנשים ובני אדם.

דוד אמסלם: אפשר לעצור שנייה?

דוד אמסלם: אתה עכשיו נכנסת לדיון אחר.

דוד אמסלם: אני אומר, בגדול, אנחנו נדבר על זה בכנסת, אתה נכנסת למשהו - - -

דוד ביטן: אבל יחד עם זה אם אתה תבנה פה בתי ספר וכו' אתה מקבע את כולם פה.

<רובי זלוף: מה נעשה?

<רובי זלוף: אתה יכול לעשות פינוי?

דוד ביטן: אז תעלה את זה לממשלה.

<רובי זלוף: אתה יכול לעשות שינוי, לא אני.

דוד ביטן: קודם כל אפשר למצוא פתרון זמני.

<רובי זלוף: תמצא לי.

דוד ביטן: אני אגיד לך, חלוקה לעוד ערים, מה הבעיה?

דוד ביטן: חלוקה בעוד ערים, לא חייבים שכולם יהיו פה.

<חיים גורן: אני אוריד את הדיון התיאורטי הזה - - -

<קריאה: שייקחו אותם מכאן.

דוד ביטן: אתם לא חייבים שכולם יהיו פה.

דוד ביטן: בהיבט הממשלתי - - -

<חיים גורן: חברים, אני רוצה להתקדם, אני רק אגיד משפט אחרון, כדי להוריד את הדיון הזה לשטח, רק בשביל להוריד את הדיון התיאורטי הזה לרמת המציאות.

<חיים גורן: הרי תשאל את עצמך, דודי, שאלה אחת, איך נכנסו פה אותם 30,000 תושבים על התשתית הקיימת?

דוד אמסלם: לא שואל.

<חיים גורן: אבל חשוב לי להגיד לך למה.

<חיים גורן: זו המציאות.

<חיים גורן: אותם מתווכים שלקחו פה דירה ומכניסים 20 אריתראים - - -

דוד אמסלם: לא שואל.

דוד אמסלם: חיים - - -

<חיים גורן: אבל זה האינסנטיב הכלכלי שאתה מדבר עליו, יש פה בעיה.

דוד אמסלם: אני שאלתי שאלה עם רק תשובה של כן ולא והתפתח פה נאום שלא שייך לעניין ובגלל זה הגברת ודוד רצה להגיב, לא שם אני.

דוד אמסלם: בואו נתקדם, אני רוצה לראות בעין.

<חיים גורן: בואו נתקדם.

<חיים גורן: אני עצרתי פה דקה כי דיברנו על הנושא של השינוי של האופי של השכונה ומה קרה לתושבים הוותיקים.

<חיים גורן: זו דוגמה קלאסית, היה פה 80 שנה בית כנסת של העדה הגיאורגית, בית כנסת שהם הביאו את כל החפצים איתם מגיאורגיה ושמו שם הכול.

<עובד חוגי: אני עשיתי ברית לבן בבית הכנסת הזה.

<חיים גורן: עם הזמן, כשהקהילה הזרה בלעה את הקהילה הישראלית פה בשכונה המקום הזה, שוב, על ידי יזמים ואנשים שמחפשים לעשות את הרווח, בגלל זה אמרתי לך קודם על המתווכים שמכניסים 20 איש לדירה, לוקחים מכל אחד לפי ראש 500 שקל וזה האינסנטיב הכלכלי שלהם להחזיק ככה את המצב, הפכו את זה לחמרה אריתראית.

דוד אמסלם: זה לא בית כנסת?

<חיים גורן: פאב אריתראי.

דוד אמסלם: לא הבנתי, אתה אמרת שזה בית הכנסת.

<חיים גורן: זה היה בית כנסת.

דוד אמסלם: אז איך הפך להיות פאב?

<חיים גורן: אבל מי שבנה אותו בזמנו הוריש אותו ואחד מהצאצאים שקיבל את המקום, לא עניין אותו, הוא מכר אותו ליזם ואותו יזם בא ופינה אותם.

<חיים גורן: היה פה מאבק משפטי מאוד ארוך ובית המשפט אמר אין ברירה.

דוד אמסלם: אני לא בא מזווית הבעלות - - -

<קריאה: אבל זו מדיניות של העירייה.

<קריאה: יש עוד בתי כנסת שהוסבו - - -

דוד אמסלם: מה הסטטוס של השטח?

<חיים גורן: מאיזה בחינה?

דוד אמסלם: מה הייעוד של הקרקע?

<חיים גורן: ציבורי.

דוד אמסלם: פאב זה קטע ציבורי?

<חיים גורן: צריך לקבל אישור בשביל זה.

דוד אמסלם: שאלתי, הרי אם בירושלים על שטח של בית הכנסת היו בונים, לא חמרה, אלא היו בונים גינה, היו אומרים להם 'רבותיי, זה לא מיועד לגינה'.

דוד אמסלם: אז אתה אומר לי שלקחו בית כנסת עתיק, שאני לא יודע למה העירייה לא עושה תכנית שימור לבית הכנסת, והיא יודעת שפתחו חמרה, לא בייעוד וזה ככה עובד?

<חיים גורן: אני מסכים איתך, אבל - - -

דוד אמסלם: בלי קשר עכשיו, גם אם כל התושבים מסכימים.

<חיים גורן: אתה צודק במאה אחוז.

<חיים גורן: בכל השטח הזה גם הייתה חצר של אותה חמרה, שאותה העירייה כן פירקה כי פה באמת לא היו להם אישורים, אבל פה נתנו להם אישור.

<קריאה: אני רוצה לתת עוד דוגמה.

דוד אמסלם: העירייה נתנה להם רישוי עסק לפתוח חמרה בבית הכנסת?

<קריאה: כן.

<קריאה: יש לנו עוד דוגמאות.

<חיים גורן: שימוש חורג.

דוד אמסלם: יש כאן שימוש חורג בבית הכנסת?

<חיים גורן: יש פה שימוש חורג.

דוד אמסלם: בבית הכנסת?

דוד אמסלם: זאת אומרת העירייה יודעת שהיה פה בית כנסת, היא יודעת שזה לא ייעוד הקרקע בכלל והיא נתנה להם שימוש חורג לפאב, בגלל שזה דבר חשוב מאוד.

<קריאה: כן.

<חיים גורן: אני מסביר לך שזה מה שקורה פה, לצערי הרב.

<עובד חוגי: אבל חשוב מאוד איך זה הגיע לזה.

<עובד חוגי: דודי, חשוב לי שתדעו איך זה הגיע ואתה לא אמרת את זה.

<עובד חוגי: פה הייתה חמרה פרטיזנית, אתה יודע מה היה קורה פה?

<עובד חוגי: אם מישהו היה מגיע להתפלל אז אלה מהחמרה איפה הולכים לעשות את הצרכים שלהם?

<עובד חוגי: על בית הכנסת.

<עובד חוגי: עד שיום אחד הגבאי קיבל מכות, מאז הוא הפסיק לבוא, מאז התחילה ההידרדרות של בית הכנסת.

<עובד חוגי: אתה הבנת איך זה התחיל?

<קריאה: רק שנייה, אני גם רוצה להגיד משהו.

<קריאה: רק מילה אחת.

<קריאה: רוצה לתת לך עוד דוגמה, בית כנסת במטלון, שכולנו התושבים התנגדנו ודרשנו מהעירייה שתחדש את בית הכנסת וזה כמה קומות ותעשה מרכז לקשישים לתושבים בקומה השנייה.

<קריאה: העירייה, על אף ההתנגדות שהגשנו למה שהיא רוצה לעשות ועל אף הדרישה שלנו, הם פירקו את בית הכנסת והיום זה בית תמחוי ענק, למרות שיש פה בתי תמחוי.

<חיים גורן: כן חשוב לי להתעכב, עם שחר, על הסיפור של החמרות כמחוללי פשיעה.

<חיים גורן: למה בשנתיים האחרונות שאנחנו נלחמים על זה נסגרו פה 70% מהחמרות שהיו עד לפני שנתיים?

<חיים גורן: אני אשמח אם תגיד כמה מילים על מה זה יוצר, שחר, הוא מפקד התחנה.

דוד אמסלם: שחר, בבקשה, מה המפגשים שמייצרות החמרות?

<שחר חמדי: זה מייצר פשיעה, אבל לפני שזה מייצר פשיעה זה מסכן את מי שנמצא בתוכם כי זה מלכודות מוות.

<שחר חמדי: אין אישורי כיבוי, אנחנו סגרנו כמעט 200.

דוד אמסלם: למה לא את כולם?

<שחר חמדי: כי יש לנו המון, מקבלים עיכוב מבית משפט, אנחנו מגישים בקשה להוציא צו סגירה.

דוד אמסלם: כל החמרות מטופלות על ידי - - -

<שחר חמדי: כל החמרות ממופות.

דוד אמסלם: לא, שאלתי אם הן מטופלות על ידי - - -

זאב בנימין בגין: סליחה, קודם נאמר כאן שהיו 240 ויש 50.

<חיים גורן: סגרנו 200.

דוד אמסלם: אני מבין את המגמה, אני שואל כרגע האם גם ה-50 שנשארו, הם עדיין נמצאים בהליכים משפטיים?

<שחר חמדי: ל-11 יש רישיון, כל השאר אנחנו בשיתוף פעולה עם העירייה - - -

דוד אמסלם: ממי יש להם רישיון, מהעירייה?

<שחר חמדי: ל-11 יש רישיון מהעירייה, שאין בהם סיכון בטיחותי קודם כל, כמו בית קפה בצפון תל אביב, אותו דבר, גם להם מותר לבלות, והשאר הם בטיפול, גם שלנו וגם של העירייה, אנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא עם העירייה, מגיעים עם זה לבית המשפט ובית המשפט לוקח קצת את הזמן שלו.

<קריאה: לוקח הרבה זמן.

<עובד חוגי: הם מחליפים שמות, נו.

דוד אמסלם: זאת אומרת כולם נמצאים בהליכים משפטיים כאלה או אחרים?

<שחר חמדי: חוץ מ-11 שיש להם רישיון, כולם בהליכים כאלה ואחרים.

<קריאה: ויש פה עוד עסקים מטרידים, גם של ישראלים, שאתם לא סוגרים.

דוד אמסלם: והחמרה הספציפית הזאת?

<שחר חמדי: החמרה הספציפית הזאת, אני יודע שזה בטיפול של העירייה.

<שחר חמדי: היא ממופית, אנחנו העברנו את הפרטים, העירייה מטפלת.

<שחר חמדי: יש חוק, הוא הגיש בקשה לרישיון עסק, זה מטופל על ידי העירייה.

דוד אמסלם: ואתה נותן רישיון לדבר הזה?

<שחר חמדי: אני לא נותן, מי שנותן רישיון זה העירייה.

דוד אמסלם: לא, אבל הסמכות שלך - - -

<שחר חמדי: אני יכול לסרב - - -

דוד אמסלם: אתם סוגרים פאבים בעיר בכל מיני מקומות בגלל שזה לא בטיחותי.

<שחר חמדי: אז אני אסביר.

<שחר חמדי: אני יכול לסגור ל-30 יום אם זה לא בטיחותי, המקום הספציפי הזה, היינו פה עם כיבוי אש, היינו פה עם העירייה ומיפינו, מבחינה בטיחותית אי אפשר לסגור לו, יש חוק, יש הליך של רישוי עסק.

דוד אמסלם: לדעתך הוא בטוח?

<שחר חמדי: כן, הוא נבדק עם קצין כיבוי.

<שחר חמדי: מה שאני אומר זה בדוק.

<שחר חמדי: מעבר לזה יש את כל התנאים שהוא צריך לעמוד בפני העירייה, יש פה נציגי עירייה שאם ירצו יענו לך.

<שחר חמדי: עדיין אין לו רישיון, העירייה לא הסכימה לתת לו רישיון.

דוד אמסלם: אבל יש לו תקרת אזבסט והכול בסדר, הוא בטוח?

<קריאה: אחלה פאב.

דוד אמסלם: זה סגור כי בוקר.

<קריאה: בדרום תל אביב הכול הולך.

דוד אמסלם: אני רק שאלתי.

דוד אמסלם: גברתי, אנחנו באנו באמת, אני מנתב את הסיור, לא צריך להפריע לי, אני גם מבין מה קורה.

<שחר חמדי: אם היית בא בעוד שעתיים הוא היה פתוח, הם פותחים בערך בשעה אחת, בשעות הצהריים.

<שחר חמדי: בפנים הוא מסודר, יש לו מטף כיבוי, יש לו את כל התנאים שהוא רוצה כדי להגיש בקשה.

<שחר חמדי: זה לא אומר שהעירייה תיתן לו רישיון.

דוד אמסלם: כמה שנים הפאב הזה עובד?

<שחר חמדי: כבר אמרו לכם שזה היה בית כנסת, הוא עובד כפאב שנתיים בערך.

<שחר חמדי: אני יכול להגיד לכם שאנחנו ניסינו לשמר את זה, אבל לא היו מספיק מתפללים.

<שחר חמדי: (בהמשך הסיור)

<חיים גורן: דיברנו קודם על הנושא של מדיניות עירייה מול מדיניות ממשלה ומה עירייה יכולה לעשות או לא יכולה לעשות.

<חיים גורן: אז פה אני רק נותן לך דוגמה קטנה מה עירייה כן מנסה באיזה שהוא מקום לעשות.

<חיים גורן: אתה רואה את הבניין הזה שהוא בכל זאת נראה לך אחר, אני מניח, בשכונה.

<חיים גורן: פה זה רחוב איגר 20, יש פה פרויקט שנקרא דיור הוגן, מה הכוונה?

<חיים גורן: העירייה באה ואמרה אני רוצה למשוך צעירים ישראלים לגור בתוך השכונות כדי איכשהו לאזן את המצב.

<חיים גורן: יש כאלה שיגידו זה ג'נטריפיקציה, יש כאלה שיגידו אחרת, אנחנו כן ראינו לנכון שזה דבר חשוב שתהיה פה יותר קהילה ישראלית כדי לאזן את התמונה.

דוד אמסלם: אל תתנצל.

דוד אמסלם: מי השקיע בבניין?

<חיים גורן: זה יזם פרטי שהעירייה עשתה איתו הסכם, שהוא נותן תנאים הוגנים בשכירות, זאת אומרת שהוא לא מעלה כל שנה וכו' והעירייה מביאה לו את השוכרים.

דוד אמסלם: מי שיפץ את זה?

<חיים גורן: הוא אחראי.

תמר זנדברג: העירייה משלמת פה מלגה.

<חיים גורן: העירייה משלמת מלגות לסטודנטים וגם מביאה לו איזה שהוא פול של סטודנטים, מכווינה אותם לפה שישכרו ממנו את המבנים.

דוד אמסלם: כמה כאלה יש בשכונה?

<חיים גורן: יש כאלה עכשיו שניים ובתכנון עוד חמישה.

דוד ביטן: זה בפאתי השכונה, לא במרכז של הבעיה.

תמר זנדברג: כמה יחידות דיור?

<חיים גורן: זה לא הרבה, כמה עשרות.

דוד אמסלם: ממתי הפרויקט פה?

<חיים גורן: הפרויקט פה בערך שנה וחצי.

<חיים גורן: בנוסף, כמו שאמרתי, העירייה נותנת מלגה גם למי שיגור פה והוא לומד באוניברסיטת תל אביב.

<יצחק עומרד: אני עובד פה, שני מטר מפה, עם 20 עובדים הייתי פה, אף אחד לא רוצה לעבוד אצלי, הם מפחדים לבוא לפה.

<יצחק עומרד: זה עסק שעובדות בדרך כלל בנות.

דוד אמסלם: איזה עסק יש לך?

<יצחק עומרד: כריכת ספרים.

<יצחק עומרד: אף אחד לא רוצה לעבוד.

<יצחק עומרד: היום אתה תבוא אליי, יש שלושה עובדים, יש לי 300 מטר, כל שני מטר אני עומד עם סכינים ואלות להתגוננות.

<יצחק עומרד: ככה אני צריך לעבוד בעיר שלי, שנולדתי בה?

<יצחק עומרד: זו השאלה.

<יצחק עומרד: בוא תראה.

<יצחק עומרד: זה לא רק אני, יש עוד בית דפוס לידי, אותו דבר, סכינים ואלות להתגוננות.

<יצחק עומרד: ככה אנחנו צריכים לעבוד?

<חיים גורן: אתה יכול לספר על הפריצה שהייתה לך.

<יצחק עומרד: נו כן, אני בתוך העסק.

דוד אמסלם: אתה אומר לי שרמת הביטחון פה היא ממש נמוכה, אתה מרגיש לא בטוח?

<יצחק עומרד: על הפנים, רק לא מפרסמים את זה.

<יצחק עומרד: על הפנים.

<יצחק עומרד: אני עצמי מותקף כל הזמן.

דוד ביטן: עד איזה שעה אתה עובד פה כל יום?

<יצחק עומרד: יש לי עובד אחד שעובד עד 12 בלילה, אבל העובדות שבאות בבוקר כבר לא באות.

דוד אמסלם: מאיפה באו העובדות שלך קודם?

<יצחק עומרד: מחולון, בת ים.

<יצחק עומרד: הן לא מוכנות לעבוד.

<יצחק עומרד: בוא תראה, עסק של 300 מטר.

דוד אמסלם: ואתה איפה אתה גר?

<יצחק עומרד: בשכונת התקווה.

<יצחק עומרד: יש לי ילד בת עשר, היא לא יוצאת מהבית, לא מתנ"ס, לא חוגים, לא כלום.

<יצחק עומרד: היא נכנסת לישון בקומה שביעית, סוגרת הכול.

דוד אמסלם: אתה לא רואה פה שוטרים מדי פעם שמסתובבים?

<יצחק עומרד: אין הרתעה.

<יצחק עומרד: עם כל הכבוד למשטרה - - -

דוד אמסלם: אין פה סיורים?

דוד אמסלם: העירייה?

דוד אמסלם: ניידות?

<יצחק עומרד: אין שום הרתעה כלפי התושבים.

דוד אמסלם: באנו מלוינסקי, יש שם יחידה שלמה שקמה בשביל דרום תל אביב.

<יצחק עומרד: אבל אין הרתעה.

<יצחק עומרד: שיהיה מיליון שוטרים, מה זה משנה?

<יצחק עומרד: אם אחד רוצה לתקוף אותי הוא מתקיף אותי, לא מעניין אם - - -

דוד ביטן: אבל אתה רואה נוכחות של שוטרים?

<יצחק עומרד: יש נוכחות.

<יצחק עומרד: אני מכיר את השוטרים, הם בסדר גמור, זה לא עוזר, הם לא מפחדים מכלום.

<יצחק עומרד: 20 שוטרים לא יכולים להכניס אריתראי אחד לניידת, לא יכולים.

דוד ביטן: למה הם לא יכולים?

<יצחק עומרד: כי הוא מתנגד ובכוח ואין להם פחד.

<חיים גורן: במבחן המציאות בסוף משחררים אותם אחרי דקה.

<יצחק עומרד: בשטחים מול הערבים אתה לוקח אלה ואתה מרוצץ לו את הראש, פה אף שוטר לא נוגע באריתראי.

דוד אמסלם: מאה אחוז, תודה רבה.

<יצחק עומרד: תבואו אליי, זה 100 מטר מפה.

דוד אמסלם: אני אבדוק אם אנחנו נוכל להגיע אליך.

דוד אמסלם: (בהמשך הסיור)

<קריאה: - - - כמה נעים להסתובב עכשיו.

דוד אמסלם: אני רוצה להגיד לך משהו, אני אמרתי לך את זה, אני עבדתי בעיריית ירושלים 25 שנה, אני הייתי מנהל אגף שיפור פני העיר, אני יודע איך זה קורה לקראת סיור, זה בסדר.

<קריאה: בסדר, אבל אם זה ככה אז תבוא כל יום, אני מזמינה אותך.

דוד אמסלם: יכול להיות, אבל בואו נשמע.

<חיים גורן: נעשה ביקור פתע איזה לילה.

<חיים גורן: יש פה התכווננות של העירייה להכניס פה מסה של קהילה ישראלית צעירה, סטודנטים וכו', מה קורה?

<חיים גורן: קיבלנו הוראה מהמדינה, בסופו של יום הוראה של המדינה, תקציב שבא מהמדינה, בעקבות מוות של כמה תינוקות, חמישה תינוקות זרים במחסני ילדים מה שנקרא, במין מעונות מאולתרים, ועדיין יש אותם, לקחת כסף ולפתוח את זה בצורה מסודרת.

<חיים גורן: אז זה למשל בניין שכולו הולך להיות מעונות של הקהילה הזרה.

<חיים גורן: פה אנחנו מקימים מתנ"ס, מרכז קהילתי חדש, דווקא לחזק את הקהילה הישראלית בשכונה, ופה יש את הפרויקט של הסטודנטים, איך הכול חי ביחד?

<חיים גורן: אנחנו באמת מפחדים, אני אומר לך את האמת, אנחנו רבים פה על תקציבים כדי שיהיה פה מקום לקהילה הישראלית, לסטודנטים ישראלים, ובסוף אם יהיה פה זה - - - פה, בבניין הבא, יזם פרטי שהמקום שלו, אחד המתווכים הגדולים פה, כבר הגיש בקשה ל-1,300 מטר רבוע למתחם כנסיות.

דוד אמסלם: יזם ישראלי?

<חיים גורן: ישראלי, מתווך.

<חיים גורן: אלה הישראלים הכי טובים שעושים פה את רוב הכסף.

<חיים גורן: אנחנו בעירייה עצרנו את הסיפור של הכנסיות כי אמרנו שצריך פה מדיניות איך מאשרים כנסיות, איפה, למה, כמה, עצרנו את זה כרגע, אבל שתבין את המורכבות, שזה כל יום יכול להיות - - - זה גם יכול לעבור לבית משפט ולהגיד לנו אין מה לעשות, אתה חייב לאשר את זה, או לא.

<חיים גורן: הכול חי אחד ליד השני וכל רגע זה יכול להתפוצץ.

<חיים גורן: עכשיו אנחנו נחזור טיפה אחורה וניכנס לרחוב לבנדה.

<חיים גורן: (בהמשך הסיור)

<קריאה: שיגיד את זה, למה לא?

<קריאה: איזה כיף זה יהיה, גן ילדים, גן ילדים.

<קריאה: שמענו כבר גן ילדים.

<קריאה: אמרתי לך מה רמת הילודה, לפי הסטטיסטיקות.

דוד אמסלם: מה הסטטוס של האנשים שמתגוררים פה?

דוד אמסלם: של האריתריאים וכו'?

<חיים גורן: יש להם רישיון שהייה זמני.

דוד אמסלם: כמה זמן זה הזמני הזה?

<חיים גורן: הם צריכים לחדש אותו כל כמה חודשים.

<קריאה: פה תהיה כנסייה גם?

<חיים גורן: פה יש כבר, פה הם ביקשו רישיון.

<חיים גורן: כמעט על כל הרחוב הם ביקשו רישיון.

<קריאה: פה גם ייצאו הפיגועים הראשונים.

<קריאה: דרך אגב, פה זה איילון.

<חיים גורן: אני פה רוצה להסביר מה המשמעות של כנסייה.

<חיים גורן: זה נשמע, כנסייה, מה יש לי נגד כנסייה?

<חיים גורן: בית תפילה והכול טוב ויפה, אבל כנסייה פה במציאות בשטח פה זה אומר מקום שפועל כמו אולם אירועים.

<חיים גורן: זאת אומרת אמנם יש בו את התפילות, מן הסתם, אבל זה עם מערכת הגברה, מערכת הגברה של אולם, שנמצאת מתחת הרבה פעמים למבני מגורים ואז תושבים שבסך הכול רוצים את השבת שלהם, את השקט שלהם, זה לאורך כל היום, מהבוקר עד הערב.

<חיים גורן: אני מקבל טלפונים מתושבים, אולי מרים תוכל לספר על זה, שהיא אומרת 'אני שומרת שבת, אבל באמצע השבת אני מרימה טלפון לגורמי העירייה, ל-1-6, לסל"ע, תבואו, תעזרו לי להנמיך את הרעש, כי אני לא יכולה לעמוד בזה כבר'.

<חיים גורן: כל השבת רמקולים בסים בפול ווליום במערכת הגברה של אירועים.

<חיים גורן: אז פה העירייה עשתה ניסיון ונתנה פה אישור בתנאי, בתנאי העסק, שלא יהיו רמקולים.

<חיים גורן: אבל, שוב, אנחנו מסתבכים עכשיו עם האכיפה של זה, מי יבוא בשבת לאכוף את זה?

<חיים גורן: מי יבדוק שזה קורה כל שבת?

<חיים גורן: שוב אנחנו נכנסים למלכוד.

דוד אמסלם: יש לכם פקחים שעובדים בשבת?

<רובי זלוף: כן.

<רובי זלוף: אנחנו נאכוף את זה, בעזרת ה'.

<חיים גורן: זה צמוד למגדלי נתן, זה בית אבות.

דוד אמסלם: דרך אגב, ברישיון העסק אתם נותנים להם, למשל בית כנסת, אם היה רוצה פה בקומה השנייה, אתם נותנים לו?

<רובי זלוף: אם זה מקום לשימוש למגורים הוא גם היה מקבל תביעה בבית משפט, כמו שהכנסייה מקבלת.

<רובי זלוף: 13 כנסיות ב - - -

דוד אמסלם: אז למה אתם לא מוציאים להם צווים מנהליים?

<רובי זלוף: אי אפשר להוציא.

<רובי זלוף: ברגע שאין בעיה בטיחותית, בסירוב של משטרה או כיבוי, אני לא יכול להוציא.

דוד אמסלם: יש לו.

דוד אמסלם: אני אומר לך שיש לו בעיה בטיחותית, בעצם ההגדרה של ההתכנסות.

דוד אמסלם: אני אספר לך, מקום שמתכנסים בו אנשים מעבר לייעוד שלו - - -

<קריאה: לקיבולת.

<רובי זלוף: אבל מי שמוציא את הסירוב זה משטרה וכיבוי.

<רובי זלוף: ברגע שלעירייה אין סירוב של המשטרה וכיבוי, היא לא עוסקת בבטיחות.

דוד אמסלם: אבל אתם לא קוראים להם?

דוד אמסלם: לא מדברים איתם?

<רובי זלוף: ודאי שקוראים להם.

דוד אמסלם: אתם לא יכולים לדבר איתם ולהסביר להם שזה מסוכן?

<רובי זלוף: הם אומרים לך 'אין בעיית בטיחות'.

<עובד חוגי: אתה הבנת למה אי אפשר לפזר אותם?

<קריאה: שיבואו בשבת ויראו מה הולך.

<מירי ברברו אלקיים: זו מסיל"ה.

<מירי ברברו אלקיים: המבנה הזה, החלק הקדמי שלו זה טיפת חלב, שרוב המטופלים פה הם ילדים של הקהילה הזרה, מבנה עירוני, יש ערים שטיפת חלב עבר כבר תחת קופות החולים, תל אביב זה עדיין בעירוני, אז מטופלים פה וההיענות, אני חייבת להגיד, מאוד גבוהה, לחיסונים ומעקב של ילדי הקהילה הזרה.

<מירי ברברו אלקיים: מאחורה זה מסיל"ה.

דוד אמסלם: אני לא מודע, אני שואל שאלות תם, אבל יש להם זכויות רפואיות כמו כל אזרח ישראלי?

<מירי ברברו אלקיים: לא.

דוד אמסלם: הוא בא לקופת חולים, דופק, אומר 'שלום, באתי'?

<מירי ברברו אלקיים: לילדים יש אפשרות לעשות ביטוח רפואי בקופת חולים מאוחדת בעלות של 120 שקלים לילד לחודש.

<מירי ברברו אלקיים: מורכב מאוד.

<מירי ברברו אלקיים: בתל אביב רק 30% מהילדים מבוטחים.

<מירי ברברו אלקיים: טיפת חלב זה עירוני, זה משהו אחר, זה לא שייך לקופות החולים בתל אביב, אז רוב הילדים מטופלים בחיסונים בטיפת חלב.

דוד אמסלם: איך אתם עוקבים אחריהם?

דוד אמסלם: יש להם תעודות זיהוי?

<מירי ברברו אלקיים: למבקשי המקלט יש ויזה שהם מחדשים כל חודשיים.

<מירי ברברו אלקיים: הילדים לא רשומים בוויזה, לילדים יש רק תעודת ולד חי שמקבלים גם, לא תמיד, בבתי החולים, בדרך כלל זה וולפסון ואיכילוב ואם זה מהגר עבודה לא חוקי, אמור להיות לו דרכון.

דוד אמסלם: מה יש פה עוד?

<מירי ברברו אלקיים: מאחורה זה מסיל"ה, שמסיל"ה היא היחידה העירונית, סוג של מחלקת רווחה לא רשמית.

<מירי ברברו אלקיים: אנחנו מטפלים בקהילה הזרה, לא מתעסקים במדיניות, הם פה, עיקר ההתמקדות זה משפחות וילדים.

<מירי ברברו אלקיים: אנחנו מטפלים בילדים בסיכון, ילדים עם צרכים מיוחדים, יש קבלת קהל ארבעה ימים בשבוע, יש מרכז שמטפל בשורדי סחר ועבדות מוכרים על ידי המדינה, בתקציב משרד הרווחה דרך אגב, יש עבודה קהילתית מאוד ענפה, עבודה עם הבייבי סיטרים, שזה הגנים הפיראטיים שבטח שמעתם עליהם.

<מירי ברברו אלקיים: כל דבר אפשרי, כשעיקר ההתמקדות הוא להיטיב את מצב הילדים.

<מירי ברברו אלקיים: כמו שאמרו לכם, ההערכות מדברות על קרוב ל-6,000 ילדים בעיר תל אביב, המסה הגדולה היא גילאי לידה עד 6, שמדברים כבר על קרוב ל-4,450, 4,500, ש-75% הם מבקשי מקלט.

דוד אמסלם: שהם בעצם נולדו בארץ.

<מירי ברברו אלקיים: האחרונים היו 2012, הרוב.

<מירי ברברו אלקיים: אבל אם הם בגיל 6, נכנסו ב-2012, אז חלקם הגיעו איתם מהגבול, אבל הרבה נולדו בארץ.

תמר זנדברג: כמה יש ילדים לטיפול במסיל"ה?

<מירי ברברו אלקיים: במסיל"ה אנחנו מלווים, אנחנו מטפלים כמעט ב-600 ילדים בצורה אינטנסיבית, חוץ מהבייבי סיטרים.

<מירי ברברו אלקיים: קבלת קהל זה קרוב ל-250 איש בחודש, במרכז קורבנות זה 170 אנשים, זה עומס מטורף.

<מירי ברברו אלקיים: זה מאוד מורכב.

תמר זנדברג: כמה עובדים יש פה?

זאב בנימין בגין: איך אתם מתגברים על השפה?

<מירי ברברו אלקיים: יש לנו מגשרות שפתיות ותרביות ותרגום לטיגרניה.

<מירי ברברו אלקיים: יש מגשרים.

<מירי ברברו אלקיים: מהגרי עבודה מתקשרים באנגלית, יש כבר מבקשי מקלט שלומדים עברית.

<מירי ברברו אלקיים: זהו, מבחינתנו הפוקוס הם הילדים, הילדים זו קהילה שנמצאת מאוד בהישרדות.

דוד אמסלם: כמה עובדים אתם פה?

<מירי ברברו אלקיים: כולל מדריכות פדגוגיות שעתיות שנמצאות בבייבי סיטרים אנחנו קרוב ל-30 עובדים היום, שזה תקציבי עירייה מסוימים, תקציב משרד הרווחה ותרומות.

<מירי ברברו אלקיים: (בהמשך הסיור)

דוד אמסלם: - - - בבניין הזה?

<קריאה: יש לנו רק שלוש - - - והרוב זה סודנים ואריתראים.

<קריאה: כל חדר המדרגות, פה זה יותר נקי, אני רוצה שתיכנסו ותראו איך אני חיה.

<קריאה: אין עם מי לדבר פה, אין.

<קריאה: בעלי הדירות, לא מעניין אותם, לא אכפת להם, כל הזמן אני צריכה להילחם.

<קריאה: אין לי כבר כוח.

<קריאה: אין לי כוח.

דוד אמסלם: בואו ניכנס ונראה.

דוד אמסלם: (בהמשך הסיור)

<מיכל פינצ'וק: ארגון סיוע לפליטים ומבקשי מקלט בישראל.

<מיכל פינצ'וק: המשרדים שלנו הם לא פה, אבל אני מבינה שמפאת הזמן אנחנו קיצרנו ולא תעברו לראות אותנו.

<מיכל פינצ'וק: נמצאת פה איתי ציגי וקפלון, שניהם עובדים איתנו בעמותה כמגשרים קהילתיים, אני מקווה שיהיה לכם זמן גם לשמוע אותם.

<מיכל פינצ'וק: עמותת אס"ף קיימת מאז 2007, אנחנו כאן במטרה לתת סיוע ותמיכה למבקשי המקלט בישראל.

<מיכל פינצ'וק: ב-2007 התחילו להגיע מבקשי מקלט, המטרה שלנו היא מצד אחד לתת סיוע ותמיכה ישירה למבקשי המקלט ומצד שני, באמת מתוך הבנה שלא די בסיוע הפרטני שאנחנו, בכוחות הדלים שלנו יכולים לתת, אנחנו גם פועלים לקידום זכויות ומדיניות חיובית למען מבקשי המקלט בישראל.

<מיכל פינצ'וק: היום עמותת אס"ף, כמו שאתם יודעים, בוודאי שמעתם ממסיל"ה, המדיניות של הרווחה היא לסייע רק במקרי סכנה לאוכלוסיית מבקשי המקלט הבוגרת.

<מיכל פינצ'וק: נכון שבשנה האחרונה שונתה המדיניות לגבי ילדים, אבל ככל שמדובר בבוגרים, מבקשי מקלט מקבלים תמיכה מהמדינה, תמיכה של רווחה, רק במצבים של סכנה ואנחנו פה מנסים בכוחות הדלים שלנו לתת איזה שהוא מענה.

<מיכל פינצ'וק: באס"ף יש לנו קבלת קהל, כ-250 איש בחודש מגיעים אלינו עם שאלות שונות על תחומים שונים שנוגעים לחיי היום יום.

דוד אמסלם: מה חלוקת העבודה ביניכם לבין מסילה?

<מיכל פינצ'וק: ראשית אנחנו משתדלים להיכנס במקומות שהמדינה איננה נכנסת.

<מיכל פינצ'וק: כמו שאמרתי, לצערי מדינת ישראל לא נותנת סיוע למבוגרים בכלל, למעט קורבנות סחר מוכרים.

<מיכל פינצ'וק: ברגע שמסיל"ה התחילו לתת סיוע לקורבנות סחר מוכרים אנחנו נסוגונו אחורה והגבלנו את הטיפול שלנו, למשל, רק לקורבנות עינויים.

<מיכל פינצ'וק: כרגע יש לנו מספר פרויקטים, יש לנו פרויקט תמיכה בקורבנות עינויים, בישראל יש בין 5,000 ל-7,000 אנשים שעברו את מחנות העינויים בסיני.

<מיכל פינצ'וק: האנשים האלה, למרות המצב הנפשי והפיזי הקשה שלהם, לא זוכים לדבר ממדינת ישראל.

<מיכל פינצ'וק: יש לנו פרויקט שמנסה לתמוך בהם.

<מיכל פינצ'וק: יש לנו פרויקט לאנשים עם מוגבלות.

<מיכל פינצ'וק: יש לנו עובדת סוציאלית שזה התפקיד שלה, היא תומכת ומלווה אנשים עם מוגבלות.

דוד אמסלם: הבנו.

דוד אמסלם: התקציבים שלכם מאיפה?

<מיכל פינצ'וק: לצערי אנחנו לא מקבלים שום תמיכה ממדינת ישראל.

<מיכל פינצ'וק: מדינת ישראל, כאמור, לא רוצה לטפל באוכלוסייה שאנחנו מטפלים בה.

דוד אמסלם: מה התקציב שלכם?

<מיכל פינצ'וק: התקציב שלנו 2.5 מיליון ₪ שכולו מתרומות, גם מהציבור הישראלי.

<מיכל פינצ'וק: ברוך ה' הציבור הישראלי תומך בעשייה שלנו ומזדהה עם הצורך האנושי לסייע למבקשי המקלט שנמצאים פה.

<קריאה: אתם מטפלים גם אם מישהו לא מבקש מקלט?

<מיכל פינצ'וק: לא, אנחנו ארגון סיוע למבקשי מקלט בישראל.

<מיכל פינצ'וק: ברגע שהרווחה נותנת סיוע אנחנו נסוגים וככל הידוע לי, הרווחה בישראל עדיין, משתדלת לפחות, ברמת ההצהרה, לתת סיוע לאזרחי מדינת ישראל.

<מיכל פינצ'וק: היות שהסיור פה הוא באמת בקונטקסט של השכונה חשוב לומר שאנחנו, כמדיניות, מאמינים שמדינת ישראל היא זו שהביאה את מבקשי המקלט הנה, שלחה אותם באוטובוסים הנה לדרום תל אביב ובכוחה לפתור את הבעיה הקשה שנוצרה פה כתוצאה מהתעלמות של עשר שנים.

דוד אמסלם: אני רוצה להבין רק דבר אחד, המדינה אספה אותם באוטובוס ופרקה אותם פה?

דוד אמסלם: את אומרת לי נתון עובדתי?

<מיכל פינצ'וק: כן.

<מיכל פינצ'וק: עמותת אס"ף במשך שנים - - -

<קריאה: האנשים האלה קיבלו משהו אחד מהמדינה, זה כרטיס אוטובוס.

דוד אמסלם: לתל אביב?

<מיכל פינצ'וק: לתל אביב.

<מיכל פינצ'וק: ובמשך שנים עמותת אס"ף הייתה התחנה כמעט הראשונה שאליה הם הגיעו אחרי שהם נזרקו פה בדרום תל אביב.

<מיכל פינצ'וק: זו עובדה וזה אני יודעת כעובדה, כעמותת אס"ף.

<מיכל פינצ'וק: אנחנו חושבים שבכוחה של מדינת ישראל לפתור את הבעיה שקיימת פה, אנחנו חושבים שהבחירה של המדינה להסתפק בהקמת מתקן כליאה היא לא הפתרון.

דוד אמסלם: איך את חושבת שהמדינה צריכה לפתור את זה?

<מיכל פינצ'וק: אני חושבת שמדינת ישראל צריכה לעודד פיזור של מבקשי המקלט ברחבי ישראל.

<מיכל פינצ'וק: הכול מפורסם באתר שלנו, זו לא עמדה אישית שלי כמובן.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: (בהמשך סיור)

<סיגי גבריוט: (אומר דברים בשפה האנגלית להלן התרגום החופשי): תודה שהזמנתם אותי.

<סיגי גבריוט: שמי סיגי, אני בישראל תשע שנים ואני באתי לישראל כי הייתה לי בעיה גדולה באריתריאה, ארצי.

<סיגי גבריוט: אני פה עכשיו ואני בודקת את השינויים בארצי שלי ואני אחזור לשם, אני לא אשאר פה כל חיי בישראל, כי אני יודעת שזה קשה לחברה הישראלית שאנחנו, הזרים, פה וזה גם קשה לנו להיות רחוקים מהארץ שלנו, רחוקים מהמשפחות שלנו.

<סיגי גבריוט: כמו שאתם יודעים, הישראלים, שגרים רחוק מהמשפחות שלהם, זה אפשרי?

<סיגי גבריוט: זה לא, כי אתם מתגעגעים לאבא, לאחים ואחיות, לאמא, זה קשה לכם, וגם לאמא, היא בוכה כל הזמן משום שהיא מתגעגעת לילדים שלה.

<סיגי גבריוט: היא גרה לבד באריתריאה, כמו רוב ההורים שנשארו אחורה לבד.

<סיגי גבריוט: יש להם חמישה-שישה ילדים, אבל הם הושארו לבד בגלל המשטר.

<סיגי גבריוט: זה לא קל לנו וזה גם לא קל לחברה הישראלית.

<סיגי גבריוט: אבל אנחנו מבקשים מהחברה הישראלית לסמוך עלינו.

<סיגי גבריוט: אנחנו סובלים במולדת שלנו ואנחנו גם סובלים פה בהמתנה בישראל.

<סיגי גבריוט: אנחנו צריכים את עזרתכם, חבר'ה.

<סיגי גבריוט: תדמיינו לעצמכם שאתם משאירים את הילדים הצעירים שלכם ואתם עוזבים לשנים, זה לא קל להיות ללא הילדים שלך, זה באמת קשה.

<סיגי גבריוט: קשה לי אפילו לדבר, משום שזה קשה לי רגשית לבטא כמה אני מתגעגעת להוריי, כמה אני מתגעגעת לתרבות שלי, כמה אני מתגעגעת למי שהייתי באריתריאה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: (בישיבה)

דוד אמסלם: אנחנו מתחילים את הדיון.

דוד אמסלם: קודם כל צהריים טובים לכולם.

דוד אמסלם: קודם כל תודה על הסיור, אני רוצה להודות לחיים על הסיור, אני רוצה להודות גם לשירי רוטמן, מנהלת המרכז, על האירוח ועל הטרחה באירוח.

דוד אמסלם: באמת תודה רבה לך.

דוד אמסלם: כמובן אני רוצה להודות גם לסוזי ועובד, שהם מבחינתי האנשים שהכניסו אותי לתמונה מבחינת התושבים, ביקשו ממני שאני אגיע לסיור, כמובן רובי ושמוליק, באמת תודה רבה על זה שאתם מלווים אותנו כאן.

דוד אמסלם: עכשיו הסתיים הסיור, אני מתחיל קטע קטן של דיון בוועדה.

דוד אמסלם: עכשיו באופן פורמלי תחשבו שאתם בכנסת, מתחיל עכשיו דיון פורמלי של הוועדה.

דוד אמסלם: אז אני רוצה לשמוע בקצרה את חברי הכנסת, בגלל שהם באו לסיור, אחרי זה שניים-שלושה תושבים ואחרי זה אני אסכם.

דוד אמסלם: בגדול, אני מבקש לא לחזור אחד על דברי השני, אנחנו התרשמנו, אני לפחות ראיתי את התמונה והתרשמתי.

דוד אמסלם: אם מישהו רוצה להעלות איזה שהוא נושא שהוא חושב שאולי לא שמנו לב אליו, זה הזמן.

דוד אמסלם: בסיכום שלי יהיה דיון בכנסת, דיון מקצועי שנזמין את פקידי הממשלה וכו', זה לא הדיון כרגע, זה יותר היה מבחינתי דיון התרשמות, מה שאמרתי לכם, שאנחנו נבוא ונתרשם.

דוד אמסלם: לפעמים טובה תמונה אחת מאשר אלף מילים, לפעמים כשאתה רואה את הפלאש אתה מבין את התמונה בשנייה מאשר מישהו מסביר לך ארבע שעות.

דוד אמסלם: נתחיל, נעבור לחברי הכנסת ואחרי זה נעבור לתושבים ונסכם.

דוד אמסלם: בבקשה, תמר

תמר זנדברג: תודה רבה.

תמר זנדברג: תודה, אדוני היושב ראש, על היוזמה של הסיור הזה, תודה לחבר המועצה חיים גורן, על ההובלה של הסיור, ולשאר הנציגים, גם השכונות, התושבים, הארגונים, כל מי שהיה פה.

תמר זנדברג: אזור דרום תל אביב, אני אומרת את זה גם בתור תל אביבית, גם בתור חברת מועצה לשעבר וגם בתור חברת כנסת, חברת ועדת הפנים, זאת הקדנציה השנייה.

דוד אמסלם: חבר'ה, אני מבקש רק דבר אחד, היות שאני אמרתי שזה כרגע דיון פורמלי של הוועדה אז תחשבו שאתם בכנסת.

דוד אמסלם: מי שירצה להפריע אני אוציא אותו ואם יפריעו יותר אז אני אוציא את כולם ואני אשאר רק עם הח"כים, אני באתי בשבילכם.

דוד אמסלם: לכן אני מבקש, לא הערות, גם אם היא טועה, גם אם אתם חושבים שאתם לא מסכימים איתה - - -

תמר זנדברג: עוד לא אמרתי כלום כבר אני טועה?

דוד אמסלם: אמרתי, גם אם אתם חושבים שאתם לא מסכימים איתה ב-180 מעלות אני מבקש לא להתייחס.

דוד אמסלם: בבקשה.

תמר זנדברג: תודה.

תמר זנדברג: אני רוצה בעיקר להודות לחלק מהתושבים שניגשו ספציפית אליי וראו בי בין אשמה לאחראית לכל מיני דברים.

תמר זנדברג: אני באמת רוצה להודות לכם על ההערות האלה, אני רוצה להגיד לכם שאני חשבתי הרבה בזמן הסיור איך זה יכול להיות שיש כאן אחד, שניים, שלושה, ארבעה, לפחות ארבעה-חמישה חברי כנסת ממפלגת השלטון זה שבע שנים, שהגיעו באמת לחצר האחורית, לא של מדינת תל אביב, של מדינת ישראל, מקום שאין דרך אחרת להגדיר אותו מאשר אזור אסון לאומי שצריך היה לקבל תכנית שיקום לאומית, תכנית של השקעת כספים מסיבית בתשתיות, דיור, רווחה, שיטור, ביטחון אישי, חינוך, תרבות, כל אותם דברים שבחלקם נגענו בסיור, ואחרי ההזנחה הזו נציגי מפלגת השלטון זה שבע שנים היו צריכים לקבל כאן, אתם יודעים מה?

תמר זנדברג: אם לא עגבניות לפחות תביעה לדין וחשבון הרבה הרבה יותר נוקב.

תמר זנדברג: במקום זה מה שראינו היום בשטח, רבים מאיתנו באמת לא בפעם הראשונה, זה את התוצאות של מדיניות.

תמר זנדברג: אנחנו אומרים בהרבה דברים, אין טעויות, יש מדיניות ופה יש מדיניות של נסיגה והזנחה שיטתית ומכוונת מזה שנים שאלה התוצאות שלה והתוצאות שלה זה עוול על עוול על עוול, בכל ההיבטים.

תמר זנדברג: קודם כל בתחום ההשקעה.

תמר זנדברג: חברים, כשמוציאים תחנות שיטור קהילתיות מהשכונות ובונים מטה ארצי אז התוצאה תהיה פחות ביטחון אישי, כשמבטלים את פרויקט שיקום שכונות לשכונות שהכי צריכות התוצאה תהיה הזנחה עוד יותר, כשלא בונים מוסדות חינוך ובריאות וטיפות החלב מפקירים אז התוצאה תהיה שאין שירותי בריאות.

תמר זנדברג: זה פשוט אחד תוצאה של השני.

תמר זנדברג: זה פעם אחת.

תמר זנדברג: פעם שנייה, בתחום ההגירה, כאשר יש במדינת ישראל, ביקשתי את הנתון ונמסר לי, לפחות 40,000 נתינים זרים שהם אינם בני הרחקה, כלומר פתרון הגירוש הוא לא אפשרי מכל מיני סיבות, אז הם יהיו פה והם יהיו פה, או שהם יעבדו ויש להם היתר, או שהם יגנבו או שהם יכו או שאני לא יודעת מה הם יעשו ומנגד כמה עשרות אלפים, יגיד לנו נציג משרד הפנים, נכנסים מדי שנה ומפוזרים בעבודה ברחבי הארץ, פיזור גם גיאוגרפי, גם כלכלי, בחקלאות, בקיבוצים, במושבים, במשקים, בצפון, בדרום, בבקעה, באיפה שאתם לא רוצים, ואלה פה.

תמר זנדברג: באמת, כמה חלם צריך בשביל לא לעשות אחד ועוד אחד?

תמר זנדברג: בשביל לא לקחת את אלה שכבר פה ואי אפשר להרחיק אותם ולתת להם לעבוד במקומות שמדינת ישראל נותנת עבודה לזרים, לא לישראלים.

תמר זנדברג: בתווך התושבים.

דוד אמסלם: תודה רבה.

<קריאה: תשאלי אותם אם הם רוצים לעבוד בחקלאות.

דוד אמסלם: גברתי, לא.

יעל גרמן: אז גם אני רוצה קודם כל להודות לך על כך שיזמת והזמנת ועל כך שאנחנו כאן, אבל אני בתחושה קשה.

יעל גרמן: קודם כל אי אפשר אחרי הסיור הזה, המטלטל, שלא להיות בתחושה קשה.

יעל גרמן: תחושה קשה שלכם ותחושה קשה של מי שנמצא כאן ותחושה קשה מהצד של האריתראים, מכל מי שנמצא כאן.

יעל גרמן: התחושה היא פשוט מטלטלת וקשה.

יעל גרמן: אבל יותר מזה, אני מרגישה שאנחנו הגענו אחרי מסדר מפקד וכולם ציינו את זה, זאת אומרת שאני לא מרגישה , למרות שהזדעזענו, שראינו את התמונה האמיתית.

יעל גרמן: אני קבעתי בשקט, לא ברוב עם והדר, לבוא הנה בלילה כדי לראות את התמונה האמיתית ואני אעשה זאת.

יעל גרמן: אני חושבת שזה מאוד מאוד חשוב לראות באמת ואני גם רוצה לבקר בבתים של האריתראים ושל הסודנים, גם שם היה לי חסר שלא נכנסנו.

יעל גרמן: אבל יותר מכול, אדוני היושב ראש, התחושה הקשה שלי היא שכל פעם שמגיעה משלחת כזו אנחנו מעוררים תקוות בלב התושבים, הנה, הגענו, חברי כנסת שכביכול יש להם את היכולת לשנות, ראינו, שמענו, אנחנו יושבים ומדברים, אבל בפועל אנחנו לא יכולים לעשות שום דבר.

יעל גרמן: לא אתה, אדוני היושב ראש, בוודאי שלא אני ותמר ואפילו לא חברי הקואליציה וזה לא שאין פתרון, יש פתרון.

יעל גרמן: כי גם אליי ניגשו התושבים, לא כל כך האשימו אותי, אבל דיברו איתי באמת ממררת ליבם, מהכאב הנורא שלהם, גם תושבים, לא רק אתם, גם כאלה שכשעברנו, בעלי עסקים, ניגשו, דיברו, ביקשו באמת להסביר את המצוקה וביקשו מענה.

יעל גרמן: חלקם באו ואמרו 'אין פתרון', אז אין דבר כזה שאין פתרון.

יעל גרמן: התחלתי ואמרתי, אבי ז"ל לימד אותי שהפתרון נולד לפני הבעיה.

יעל גרמן: תחשבו כמה שזה חכם, לכל בעיה יש פתרון, רק מה?

יעל גרמן: צריך קודם כל להכיר את הבעיה ושנית, לרצות לפתור אותה.

יעל גרמן: הרצון לפתור אותה נמצא בממשלה, שם צריך לקבל החלטה על מדיניות.

יעל גרמן: אני רוצה להציע לכם את הפתרון.

<קריאה: תבדקי במשרד החוץ, סליחה שאני מעירה, אבל תבדקי טוב טוב במשרד החוץ.

דוד אמסלם: זו פעם שנייה שאת מעירה.

דוד אמסלם: פעם שלישית, הייתי מציע שתקומי ותצאי לבד.

יעל גרמן: אני שמעתי ואני אבדוק.

יעל גרמן: אני רוצה להציע לכם את הפתרון שאני אמרתי, דרך אגב, אדוני היושב ראש, גם בוועדה, פתרון שלהערכתי הוא הפתרון הנכון והוא קודם כל להכריז על שלוש השכונות האלה, שפירא, נווה שאנן ושכונת התקווה, כאזור עדיפות לאומית.

יעל גרמן: יש אזורי עדיפות לאומיים במדינה במצב הרבה יותר טוב ממה שאני ראיתי כאן, ששם נותנים לתושבים נקודות זכות, ששם נותנים להם תמריצים, גם לתושבים וגם לבעלי העסקים, ששם מאפשרים פיתוח, ששם משקיעים בתשתיות.

יעל גרמן: שלוש השכונות האלה חייבות להיות מוכרזות על ידי המדינה כאזור עדיפות א' על כל המשתמע מכך.

יעל גרמן: היה מגיע שהם יוכרזו כך גם אם לא היו פה הפליטים, אבל בוודאי, על אחת כמה וכמה, כאשר יש פליטים.

יעל גרמן: אבל זה רק צד אחד של המשפחה.

יעל גרמן: אני לא יכולה להתעלם, כשאני באה הנה, גם מן המצוקה של הפליטים, אותם פליטים שלא יכולים לחזור לארצם.

יעל גרמן: מי שכאן היום בא כדי למצוא עבודה, באמת אין לי עליו רחמים, צריך לעשות את מה שצריך לעשות, ואם צריך לסלק אז לסלק, אני לא חושבת שזה צריך להיות מקום עבודה וזה הפתרון, לא, אבל אם יש כבר פליטים ומדינת ישראל לא יכולה להוציא אותם, היא לא מסוגלת להוציא אותם, אז בבקשה שיטרחו בממשלה ויקדישו את המאמצים ויפזרו אותם ברחבי מדינת ישראל וייתנו להם רישיונות עבודה וייתנו להם את האפשרות לביטוח בריאות, כדי שהם יהיו בריאים, בין השאר כדי שלא ידביקו גם את התושבים, אבל קודם כל בשביל עצמם שיהיו בריאים ויאפשרו להם לגדל את הילדים.

יעל גרמן: רוצה לומר, הפתרון הוא - - -

דוד אמסלם: חברת הכנסת גרמן, קחי לך שני משפטים.

יעל גרמן: אני מסיימת.

יעל גרמן: משפט סיום, רוצה לומר שהפתרון הוא במדיניות של הממשלה ובהשקעת משאבים, בהשקעה בשכונה ובהשקעה, כן, גם בפליטים.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: חבר הכנסת אמיר אוחנה.

אמיר אוחנה: תודה, אדוני היושב ראש.

אמיר אוחנה: אני אמנם חבר כנסת רק חודשיים ואפילו לא חבר בוועדת הפנים, אבל את המאבק הזה של תושבי שכונות דרום תל אביב אני מלווה שנים בהובלת חלק מהאנשים שאני מכיר ומזהה כאן, חלק ודאי נוספים, שפי, סוזי, אילה, קצב, עובד שאני עכשיו לא רואה.

אמיר אוחנה: התושבים האלה באמת עוברים גיהינום.

אמיר אוחנה: כמו שאמרו, כתבו לי בפייסבוק, אנחנו ראינו את השכונה אחרי שהיא עברה גבות, שפם, שחי, גילוח, צחצוח.

אמיר אוחנה: האנשים שחיים כאן מפחדים אחרי חמש בערב לצאת מהבתים שלהם.

אמיר אוחנה: אני דיברתי עם מפקד המשטרה, שגם לו חייבים להגיד מילה טובה, הוא עושה עבודה נהדרת יחד עם אנשיו, 80% ממעשי האלימות שמבוצעים פה מבוצעים על ידי מסתננים.

אמיר אוחנה: אנחנו מדברים על פשיעה שבעיקרה זה שוד.

אמיר אוחנה: אני קיבלתי דיווחים מכמה וכמה אזרחים שהם פשוט נכנסו לכאן לשכונה בטעות בשעה הלא נכונה, נתנו להם מכות, לקחו מהם את הטלפונים, כסף וכו'.

אמיר אוחנה: אני לא בעד השלכת עגבניות על אף אחד, אני חושב שהשלכת עגבניות זו אלימות, אבל אם כבר מישהו היה צריך לחטוף עגבניות, ולו וירטואליות, זה מי שעומד מאחורי כל ניסיון שהממשלה הזו והממשלות הקודמות עשו כדי להוציא את המסתננים מכאן.

אמיר אוחנה: זה מי שהיה צריך לחטוף עגבניות ולא הממשלה שמנסה לעשות.

תמר זנדברג: איזה ניסיונות?

אמיר אוחנה: אני לא הפרעתי לך.

תמר זנדברג: שאלת הבהרה.

אמיר אוחנה: איזה ניסיונות?

אמיר אוחנה: מי עותר לבג"צ בכל פעם שחוק המסתננים עולה?

אמיר אוחנה: מי עותר לבג"צ?

אמיר אוחנה: אנחנו עותרים לבג"צ?

אמיר אוחנה: מי פועל נגד הצעות החוק הללו?

דוד אמסלם: אמיר, רק שנייה.

דוד אמסלם: אני הסברתי - - -

<קריאה: לנו אין כסף, אנחנו מקבלים תרומות.

תמר זנדברג: יותר מהממשלה, נכון?

תמר זנדברג: לממשלה אין כסף, הממשלה ענייה.

דוד אמסלם: תמר זנדברג, אני מבקש.

תמר זנדברג: אני רוצה שאלת הבהרה.

דוד אמסלם: אין שאלות הבהרה.

דוד אמסלם: אתם מכירים את הכללים אצלנו.

דוד אמסלם: את, אני הקפדתי לתת לך לדבר הכי הרבה זמן, לאף אחד לא נתתי להפריע לך.

דוד אמסלם: שאלת הבהרה זה הפרעה, מבחינתי זה הפרעה.

דוד אמסלם: דרך אגב, לא מוחאים כפיים לאף אחד.

<קריאה: מגיע לו.

דוד אמסלם: אנחנו לא באצטדיון.

דוד אמסלם: גם אם מגיע.

דוד אמסלם: אמרתי, בכנסת לא מוחאים כפיים.

דוד אמסלם: זה הכנסת עכשיו.

אמיר אוחנה: אני חושב שעל זה לפחות תהיה לנו הסכמה, אתם כוועדת פנים, אני עוד לא חלק מוועדת הפנים, אבל אני חלק מהכנסת, צריכים לצאת בקריאה למשרד הפנים לבצע את הבדיקות הנדרשות, לראות מי הוא מסתנן ומי איננו מסתנן.

אמיר אוחנה: מי שנכנס לכאן שלא כחוק צריך לצאת מכאן.

אמיר אוחנה: תודה.

דוד אמסלם: תודה לחבר הכנסת אמיר אוחנה.

דוד אמסלם: חבר הכנסת אורן חזן, בבקשה.

אורן אסף חזן: אני אשתדל לקצר.

דוד אמסלם: כשאתה אומר את זה אני מכין את עצמי לזה שאתה מאריך.

אורן אסף חזן: אני מאוד נזהר בדבריי, אבל אני רוצה, כהרגלי בקודש, דווקא להתחבר לחלק מהדברים בדבריה של יעל גרמן.

אורן אסף חזן: תכל'ס, נכון, אנחנו כל פעם באים, אתם מדברים, מספרים סיפורים ושום דבר לא קורה.

אורן אסף חזן: צריך לדפוק על השולחן ולהגיד את האמת, אין להם מקום פה, נקודה.

אורן אסף חזן: צריך לקחת אותם ולהוציא אותם מפה.

אורן אסף חזן: בלי סיסמאות, בלי דיבורים, בלי יותר מדי חשבון לזכויות כאלה ואחרות של אנשים באמתלה של זכויות אדם פוגעים בזכויות האזרחים כאילו לאזרחי תל אביב אין זכויות אדם, להם לא מגיע שום דבר.

אורן אסף חזן: כשאמרתי לחלק מדבריה, אני חושב שיותר נכון לקרוא למקום הזה, לא אזור עדיפות לאומית, אלא אזור מוכה אסון.

אורן אסף חזן: יש משהו שכולם פה מפספסים, זה מה שהכי כואב לי, שהצרה הזאת היא לא צרה של דרום תל אביב, היא שלנו, כי היום כשפגשתי מישהי בכניסה למסיל"ה, שאלתי אותה 'מאיפה את?' אז היא אמרה לי 'אני מאריתריאה', 'כמה זמן את בארץ?' 'ארבע שנים', 'מה את עושה פה?

אורן אסף חזן: ' 'חיה', 'עובדת?', 'לא', 'ילדים כמה יש לך?' 'שלושה', 'מאיפה הם באו?' 'אחד הגיע איתי ושניים פה ואני עכשיו בדרך לעוד ילד'.

אורן אסף חזן: אז אם יש פה מישהו שלא מבין שבעוד כמה שנים, אם היום אנחנו חושבים שהבירה שלהם היא תל אביב רק בסופי שבוע, הבירה שלהם בתל אביב תהפוך להיות יום יום, אז הוא מתבלבל.

אורן אסף חזן: ואם אנחנו, והביקורת שלי היא כלפי עצמנו, כן, כי תמר צודקת, אנחנו הממשלה ואנחנו השלטון ואם אנחנו לא נמשול ואנחנו לא נבצע את הדברים אז אנחנו לא נבוא בביקורת, לא כלפיהם על הבג"צים ולא כלפי אף אחד אחר, הביקורת שלי היא כלפינו כי אני חושב שהדרך היחידה שבה אנחנו נצליח לשנות זה לא לפחד לבוא גם לראש הממשלה ולהגיד לו 'אדוני ראש הממשלה, הבנו, עשית צעד ענק עם הגדר, אבל זה רק תחילת התהליך'.

אורן אסף חזן: סיפור קצר שאני יכול לשתף אתכם, שהייתי ביחד עם עובד אצל שגריר אריתריאה, פגישה שהייתה ארוכה, נעימה ועם הרבה תובנות.

אורן אסף חזן: וכשאני אומר 'אנחנו אשמים' אז פתאום גיליתי פעם ראשונה שכשהראשונים הגיעו לישראל אז קיבלו אותם בסבר פנים יפות, עם ארוחה חמה, וקבלת פנים, היה חסר שם רק שטיח אדום, אני בטוח שזה רק בגלל שזה מדבר אז היה קשה ל - - - והם קיבלו טופס ירוק, ואז מה קרה?

אורן אסף חזן: כולם התקשרו הביתה ואמרו 'בישראל מחלקים גרין קארד'.

אורן אסף חזן: חבר'ה, בישראל לא מחלקים גרין קארד, ישראל היא לישראלים, נקודה.

אורן אסף חזן: חד משמעית.

אורן אסף חזן: מפה אני אומר לכם שאת התהליך שהתחלתי עם עובד ועוד חברים פה, אני מבטיח לכם שכמו שאני יודע להגיד את האמת אנחנו גם נדע למצוא את הפתרון עוד עכשיו, עוד בקדנציה הזו.

אורן אסף חזן: תודה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: חבר הכנסת בני בגין.

זאב בנימין בגין: תודה, אדוני היושב ראש, אני לא אשתדל לקצר.

זאב בנימין בגין: לא רוצה להשתדל לקצר, אני חושב שחשוב שנשמע את החברים שלא הספקנו לשמוע אותם במהלך הסיור, גם יותר קשה לשמוע.

זאב בנימין בגין: זו בעיה מסובכת שהסתבכה, אני לא חושב שיש לה פתרון במובן הפשוט של המילה, היא דורשת כנראה שלל פתרונות, מגוון פתרונות לאורך של תכנית, קו מדיניות סדור במשך כמה שנים.

זאב בנימין בגין: תודה, אדוני היושב ראש.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: ברשותכם, לפני שאני אעבור לתושבים, שחר, אתה רוצה להגיד משהו?

דוד אמסלם: אני אגיד משהו.

דוד אמסלם: אני רוצה את ההתרשמות שלך בקטע המקצועי, מעבר למה שהתרשמנו ודיברנו בסיור, אם אתה מרגיש שחסר לנו משהו.

<שחר חמדי: קודם כל אני לא חושב שהאזור עבר מתיחת פנים לקראתכם, אני חושב שגם, יעל, את מוזמנת, בשמחה, בשעות הערב, ואת תראי את מה שראית היום, רק מה שכן תראי, את תראי הרבה יותר צעירים, חלקם שיכורים, מסתובבים, כי אלה השעות שמתעוררים.

<שחר חמדי: אבל המקום פה לא עבר מתיחת פנים מיוחדת.

<שחר חמדי: אנחנו עושים כמעט כל שבוע, התושבים יודעים, מבצע שבין היתר גם כולל ניקיונות.

<שחר חמדי: בעניין הזה, שמעתי הרבה דברים על העירייה במהלך הסיור, אני יכול להגיד שהמשטרה, כשהיא עושה היא עושה הרבה בזכות שיתוף הפעולה שיש לנו עם עיריית תל אביב, עם השיטור העירוני, עם סל"ע.

<שחר חמדי: בסגירת החמרות המשטרה לבד לא הייתה יכולה לעשות, אנחנו עושים את זה בזכות שיתוף הפעולה עם העירייה ובמהלך השנה האחרונה זה נושא שעלה שוב ושוב.

<שחר חמדי: במהלך השנה האחרונה, אם בסוף 2014 היו פה 250 חמרות, היום אנחנו סביב 48, ואמרתי לכם, 11 הן עם רישיון.

<שחר חמדי: אם יש שאלות, תשאל.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: רובי.

<רובי זלוף: אני רוצה להגיד משהו אחד שיהיה ברור.

<רובי זלוף: ב-2008 התחילה העלייה לכיוון נווה שאנן, הגיעו לכאן והתמקמו כאן בנווה שאנן, בסוף 2012 היא נחסמה בגלל אותה גדר שהציבו.

<רובי זלוף: צריך לזכור שיש פה בערך 40,000 איש על קילומטר קילומטר שאם אתה לא תטפל בהם ולא תיצור שליטה - - - כי אם ייקחו אותם, הכול בסדר, אז הם לא יהיו פה, אבל כל עוד הם פה ולא תהיה שליטה ולא יהיה טיפול נכון ולא תהיה אפשרות לעצור דברים שאנחנו לא רוצים לראות אותם כדברים שמתפתחים ומסוכנים ולא נצליח למקד טיפול מסודר, שהוא לא נזיל והוא לא מתפרץ לכל מיני מקומות שהם יכולים בסופו של יום יותר לפגוע בתושבים, אנחנו לא נוכל להמשיך ליצור איזה שהיא איכות חיים במקום הזה.

<רובי זלוף: אז הם פה, כי הם הגיעו לכאן ולא העירייה הביאה אותם, אלא הם באו לפה ועכשיו צריך לטפל בהם, אין מה לעשות.

אורן אסף חזן: יש לי שאלה קטנה.

אורן אסף חזן: אני מבין את המגננה שלא העירייה הביאה אותם - - -

<רובי זלוף: זה לא מגננה.

דוד אמסלם: רובי, אני אשמע את השאלה ולפי זה אני אגיד לך אם תענה, כן או לא.

אורן אסף חזן: שאלה קטנה.

אורן אסף חזן: אני הסתובבתי בשכונה מספר פעמים, גם ביום וגם בלילה, למה העירייה לא מטפחת את השכונה כמו שמטפחים שכונות אחרות בתל אביב?

אורן אסף חזן: תאורה נורמלית, לפנות זבל בזמן.

אורן אסף חזן: אני רוצה לדעת את התשובה לדבר הזה.

דוד אמסלם: אורן, אחרי זה תענה לו, זה לא הדיון.

<רובי זלוף: משפט אחד אחרון , ברשותך, אין מדיניות הגירה במדינת ישראל מגיל אפס ועד מוות.

<רובי זלוף: אין שום דבר שמנחה אותנו ומייצר לנו איזה שהוא טיפול.

<רובי זלוף: הם נמצאים פה, העירייה צריכה להתמודד איתם והעירייה צריכה לטפל בהם והממשלה לא עושה דבר בעניין הזה.

<רובי זלוף: הכול על צווארה של העירייה, על הרשות המקומית, שהיא צריכה לעמוד בתווך, בין התושבים לבין מה שקורה כאן מבחינת אותם אנשים שהגיעו לכאן ולטפל בהם.

<רובי זלוף: אין שום מדיניות הגירה.

דוד אמסלם: מי רוצה לדבר?

דוד אמסלם: אבל לא כולם, אתם מבינים.

דוד אמסלם: אז בואו נתחיל.

דוד אמסלם: אני יכול לאפשר לארבעה אנשים לדבר, כל אחד שתיים וחצי דקות, למה?

דוד אמסלם: בשעה אחת אנחנו מסיימים.

דוד אמסלם: דרך אגב, שפי, נפגשתי איתה בכנסת, כל מי שבא לכאן לסיור זה בסדר, אבל יש אנשים שבאים לכנסת ומכתתים - - -

<קריאה: אנחנו מעולם לא הוזמנו, דרך אגב.

דוד אמסלם: אבל אני רוצה לדבר.

דוד אמסלם: יש אנשים שבאו אליי לכנסת וחיפשו אותי, בלי שהזמנתי אותם, הם חיפשו אותי, אני לא מכיר את האנשים, אז אין בעיה.

דוד אמסלם: אריאל, בבקשה.

<אריאל זכריה: אני רוצה רק להגיד דבר אחד, למען הסר כל ספק, אחרי כל מה שנאמר פה, האשם מספר אחד בכל מה שקורה לנו, ואולי יש חלק שלא יאהבו את זה, זה ראש ממשלתנו, מר ביבי נתניהו.

<אריאל זכריה: אם המדיניות שלו הייתה מלכתחילה לנהוג בפליטים, אם הם פליטים, והם לא, כמו שנוהגים בפליטים ולשים אותם במקומות שהם יטופלו בהתאם למצבם, אם הם פליטים, הוא היה שם אותם שם ואז לא היינו מגיעים למצב שהגענו אליו עכשיו.

<אריאל זכריה: מה שקורה אצלנו בשכונות, החיים שלנו השתנו מקצה לקצה, אין לנו חיי קהילה רגילים.

<אריאל זכריה: רק לפני שבועיים שמעתי סיפור שאני חייב לספר לכם אותו, אחת המדריכות בבית דני, למי שמכיר, באה אליי ואמרה לי 'אריאל, זה לא ייתכן מה שקורה פה, הפסיקו לבוא אנשים, אנחנו רוצים לעשות ישיבה בבית דני בכדי להחזיר את האנשים למתנ"ס', מי שמכיר את המקום, לדעתי הוא הכי יפה בארץ מבין כל המתנ"סים שיש.

<אריאל זכריה: אמרתי לה, 'מה קרה?

<אריאל זכריה: למה זה?' היא אומרת לי 'אתה יודע', אני חייב לציין שאני גם מתנדב במשטרת השכונות אז אני יודע בדיוק מה לפעמים קורה עם כל המסתננים האלה.

<אריאל זכריה: אז אמרתי לה 'נו, ומה את רוצה לעשות?' אז היא אומרת לי 'אני רוצה לעשות ישיבה, להביא לפה כמה שיותר תושבים בכדי שיגיעו לכאן שוב, שבית דני יתחיל לחיות מחדש, אם לא, אנחנו ניאלץ לסגור את המקום הזה', אמרתי לה 'נו, ומה את רוצה לעשות?

<אריאל זכריה: אם תביאי אותם מה יקרה אז?

<אריאל זכריה: ' היא אומרת לי 'נשכנע אותם לבוא', אמרתי לה 'ומי ערב לביטחון שלהם?

<אריאל זכריה: ' היא אומרת לי 'אני לא מוכנה להיות ערבה לכולם'.

<אריאל זכריה: וואלאק, איזה סיפור זה, אנשים שגרים בשכונה הזאת מיום היוולדם, בבית שאני נולדתי שם אני גר גם עכשיו, 56 שנים בבית הזה, גידלתי שתי בנות ויש לי נכד עכשיו אצלי והמצב אף פעם, חוץ משמונה השנים האחרונות, לא היה כפי שהוא כרגע.

<אריאל זכריה: לא ייתכן שאנשים שגרים בבית שלהם לא יכולים לצאת בשקט לחברים, ואני מדבר על הילדות שלי במקרה הזה, שאחת מהן צריכה עוד מעט לעבור דירה, היא תהיה רחוקה מהבלגן הזה, השנייה שנמצאת איתי כרגע מורה בבית ספר, אני לא מבין למה כשהיא הייתה ילדה קטנה היא יכלה לצאת וללכת לאן שהיא רוצה והיום, אחרי ששירתה בצבא, אין אפשרות כזו.

<אריאל זכריה: שמישהו יבוא ויסביר לי, וזה במקרה ראש ממשלתנו, איך מגיעים למצב כזה שהוא נמצא שם וכאילו לא רואה שום דבר.

דוד אמסלם: תודה, אריאל.

דוד אמסלם: עובד, אתה רוצה לומר משהו?

<עובד חוגי: אני מעריך מאוד את הסיור, כל הכבוד לחברי הכנסת שהטריחו את עצמם ובאו לבקר.

<עובד חוגי: אני אגיד לכם את האמת, לצערי אני קצת סקפטי בנושא.

<עובד חוגי: כאחד הראשונים במאבק, שהיה שותף לכל החוקים, דרך אגב, שבג"צ ביטל, מסקנתי היא שבג"צ היה צריך להיות בסיור הזה, לבוא לעשות את הסיור הזה ולחוות את זה.

<עובד חוגי: למעשה, גם בדיון האחרון, יושבים וכל דבר יועץ משפטי אומר 'רגע, בג"צ לא יאשר', אז אמרתי, בבקשה, שבג"צ ירשמו את החוק והם ישפטו.

<עובד חוגי: זה אפרופו הנושא שאת דיברת.

<עובד חוגי: עכשיו אני רוצה להגיד לכם, ההתנהלות של המדינה פה זה חלם, למה?

<עובד חוגי: גם גזענית, כי לקחו את כל אלה שהם כהי עור, נתנו להם הגנה קבוצתית, עכשיו לצורך העניין, לפי מיטב ידיעתי, באפריקה יש כמה מדינות, לא מדינה אחת ולא שתיים, יש עשרות מדינות, אז מה עשו פה?

<עובד חוגי: באו אתיופים, לא יהודים, לא הפלשמורה שנלחמים עליהם, באו אתיופים, אמרו ברוך הבא, 'אתה כהה עור, יש לך הגנה קבוצתית', באו מצפון סודן, שזו מדינת אויב, על פי אף אמנה בעולם, האמנה בנושא של פליטים, למדינה אסור לקחת, היא לא יכולה לקחת ממדינת אויב פליטים, לו הם היו פליטים.

<עובד חוגי: אנחנו, בטיפשותנו, הכנסנו מצפון סודן.

<עובד חוגי: הרי זו מדינת אויב, לקחנו אותם, שמנו אותם מקשה אחת, הכנסנו אותם בפנים.

<עובד חוגי: באריתריאה, לקחנו אותם, הכנסנו אותם בפנים, עכשיו מה נהיה?

<עובד חוגי: ממרכז אפריקה לקחנו אותם, שמנו אותם, הגנה קבוצתית.

<עובד חוגי: למעשה מי הגזען פה?

<עובד חוגי: מדינת ישראל הגזענים, כי הם לקחו את כל אוכלוסיית אפריקה ועשו אותם אוכלוסייה אחת.

דוד אמסלם: תודה, עובד, הבנתי.

<עובד חוגי: חשוב לי מאוד, הזכרתי את בג"צ, לא יודעת כמה שמתם לב, אני בכוונה רוצה להדגיש על רחוב מנחם בגין ז"ל שזה גבול בלי בג"צ, בלי חוקים, בלי כנסת, בלי אף אחד.

<עובד חוגי: הנחיה ברורה למשטרה, לא עוברים את הגבול.

<עובד חוגי: לעבוד מותר, ללכת לגנים, לחצרות, שם אסור להיות.

דוד אמסלם: תודה, עובד.

<קריאה: הוא פנה אליך, רובי, שלא תהיה התפזרות.

אורן אסף חזן: אני תוהה איך לא קמה ועדת חקירה עד היום עד הדבר הזה.

<עובד חוגי: זה מחדל לאומי.

<שפי פז: כיוון שאנשים כבר דיברו על הממשלה אני רוצה לדבר דווקא על עיריית תל אביב.

<שפי פז: אני מבקשת שעיריית תל אביב לא תשב פה ותיתמם ותגיד שזו לא בעיה שלה והממשלה זרקה את זה עליה.

<שפי פז: לעיריית תל אביב יש מדיניות והמדיניות של עיריית תל אביב זה שכל זמן שהם כאן הם יהיו פה, אצלנו בבית.

<שפי פז: ראש העיר בחיים לא קם, ראש העיר הזה היה צריך, מבחינתי, להשבית את העיר הזאת, לחסום את איילון ולא לקום עד שהממשלה תזיז את התחת שלה, סליחה על הביטוי.

<שפי פז: ראש העיר לא איתנו, כל מה שראש העיר רוצה זה שכל זמן שיש בעיה היא תישאר פה.

<שפי פז: אני רוצה להגיד עוד משהו, אני רוצה להגיד משהו על נושא שאסור לדבר עליו ואני אדבר עליו, על הילודה.

<שפי פז: מה שקורה לנו פה עכשיו בשכונות זה שכל המשאבים, ולא יעזור כמה תשקיעו פה, כל המשאבים שנכנסים לדרום תל אביב הולכים למטרה אחת בלבד וזה ילדי המסתננים.

<שפי פז: הגנים, מעונות יום מגיל אפס עד שלוש, ראיתם את הבניין וראיתם גם את התגובות של התושבים על הבניין, יש ארבעה מבנים כאלה וזאת התחלה.

<שפי פז: והממשלה, צר לי להגיד לכם, הממשלה שלכם, אמיר ואורן, אישרה את זה.

<שפי פז: אנחנו פה, הכול הולך אליהם, תשקיעו פה כמה שתרצו, תקראו לזה אזור אסון כמה שתרצו, כל הכסף יילך עליהם.

<שפי פז: צודק מה שאורן אמר, הילודה מטורפת, זה ילד אחרי ילד אחרי ילד.

<שפי פז: אגב, דיברתי עם מישהי, יוניטף, לא זוכרת, אמרתי לה 'למה אתם לא עושים הסברה על פיקוח על ילודה לאריתראים?

<שפי פז: שיפסיקו ללדת כל כך הרבה', היא אמרה לי, וזו אחת שמטפלת בהם, 'אנחנו עובדים עם הנשים, הגברים לא מוכנים'.

<שפי פז: זאת אומרת זה ילד אחרי ילד, גן אחרי גן, מחסן ילדים אחרי מחסן ילדים, בריאות, רווחה.

<שפי פז: הרווחה פה קורסת, אין רווחה לישראלים, כי המשפחות האלה לא מתפקדות.

<שפי פז: כל הרווחה עובדת איתם.

<שפי פז: אז אל תשקיעו לנו פה כסף כל זמן שאתם לא מוציאים אותם, כי חבל על הכסף.

דוד אמסלם: תודה, שפי.

דוד אמסלם: בבקשה, נועה.

<נועה פאר: גם אני אגע בעניין הילודה.

<נועה פאר: אני תושבת דרום תל אביב, תושבת מדינת ישראל, יהודייה, ישראלית, נולדתי פה.

<נועה פאר: אני חד הורית, מגדלת ילדה בת שמונה, אין לי משאבים.

<נועה פאר: יש לי רצון להביא עוד ילד ועוד שניים, אני לא עושה את זה, למה?

<נועה פאר: אין לי עזרה.

<נועה פאר: כשאני רציתי להכניס את הילדה שלי למעון נתנו לי להמציא מיליון המצאות, לטעון שהילדה שלי סובלת מאלימות, שאני איזה נרקומנית או משהו כדי שאני אקבל את התקציב למעון, שהילדה שלי תהיה במעון כדי שאני אוכל לצאת לעבוד, לצאת לעבוד ולהביא משכורת של 3,000-4,000, שאני אוכל להתקיים בכבוד ולהרים את הראש.

<נועה פאר: הן מביאות ילדים, עם כל האהבה של יוניטף, לנו לא פותחים גנים, אנחנו חד הוריות שנלחמות בשיניים, בציפורניים, בכל מה שיש לנו לגדל ולחנך את הילדים שלנו על אהבת האחר וקבלת השונה, המדינה הזאת לא עוזרת לנו.

<נועה פאר: אם אני, כחד הורית, אין לי עזרה בכלום, אני צריכה להילחם בשביל סיוע בשכר דירה של 1,000 שקל והם מקבלים סיוע מלא בשכר דירה והם מקבלים סיוע מלא בגנים והם מקבלים הבטחת הכנסה ומתנדבות ועזרה, איפה העזרה לנו?

<נועה פאר: איפה אני?

<נועה פאר: אני בת 32, עם ילדה בת שמונה, איפה העזרה שאני זקוקה לה?

דוד אמסלם: תודה רבה, נועה, הבנו.

דוד אמסלם: הדוברת האחרונה שולה, בבקשה.

<שולה קשת: שלום לכולם.

אורן אסף חזן: היא התנהגה לא יפה בסיור, שתדע.

אורן אסף חזן: היא התבטאה לא יפה לחברי כנסת ולעוזרים שלך.

דוד אמסלם: שולה, בבקשה.

<שולה קשת: אני רוצה לומר, כילידת שכונת נווה שאנן, כמי שבמאבק פה, ביותר משני העשורים האחרונים אני רק יכולה לומר, אני פעם אמרתי, זה כל כך רע אחרי שפתחו את התחנה המרכזית החדשה, שהיא אחד המטרדים הסביבתיים והחברתיים הקשים ביותר במדינת ישראל והורגת את כולנו פה ממחלות זיהום קשות, אמרתי שיותר גרוע מזה לא יכול להיות.

<שולה קשת: אבל התברר לי שכשאתה חצר אחורית וכשיש בתל אביב חומה שנקראת חומת רוטשילד, שמעבר לחומה זאת העיר הלבנה, ודרומה זה העיר השחורה, ואני לא מדברת רק על מבקשי המקלט, גם עלינו המזרחיים, כי אנחנו יודעות יפה מאוד שדרום תל אביב זו פריפריה מזרחית לכל דבר וחצר אחורית, אז יכול להיות יותר גרוע.

<שולה קשת: ואז מה קורה?

<שולה קשת: עשו אותנו מרכז לסחר בנשים ולא פעם אחת ולא פעמיים שמעתי מנציגי משטרה שחייבים להיות פה מכוני זנות כדי שלא יאנסו נערות בצפון תל אביב ועשו פה מרכז סחר בסמים, ואז הגיעו לפה מהגרי העבודה מהפיליפינים, מתאילנד, מרומניה, את כולם הביאו לפה, ממדיניות גזענית, כי לא רוצים לראות אותם במקומות אחרים, מרוטשילד צפונה, או גם בקיבוצים ובמושבים וכשהגיעו מבקשי המקלט עם אוטובוסים זרקו אותם, כאילו הם לא בני אדם, בגן הקווקזים פה בלוינסקי.

<שולה קשת: היום המצב של שכונת נווה שאנן, מספרית הוא כמו בגטו טרזינשטט, הוא יכול להכיל 5,000 איש, הוא מכיל 50,000.

<שולה קשת: הצפיפות הזאת הורגת, הצפיפות הזאת פוגעת קודם כל בנשים, ילדים וקשישים מכל הצבעים.

<שולה קשת: לנו יש מרכז, בית אחותי, בדרום תל אביב, אנחנו מזמינות אתכם להגיע לשם, במדרכה ממול נרצחה אישה אריתראית, נרצחות פה נשים ישראליות ומכל הצבעים.

<שולה קשת: הקטע הזה, אם זה הממשלה אחראית, אם זה העירייה, אם איזה ממשלה, ימין או שמאל, ממשלת ישראל לדורותיה הפקירה אותנו, עיריית תל אביב לדורותיה הפקירה אותנו, שלא יבואו ויספרו לנו סיפורים.

<שולה קשת: כולכם אשמים, עכשיו הגיע הזמן לתקן את המצב.

<שולה קשת: ועוד דבר, הסכנה הגדולה ביותר שעומדת לפתחנו זה אותם המגדלים של כל הטייקונים שרוצים לבנות, להביא לפה אוכלוסייה חזקה זה לגרש אותנו.

<שולה קשת: כמו שהייתה שכונת שבזי והפכה להיות שכונת נווה צדק, אותנו גם רוצים לגרש מפה, מהשכונה.

<שולה קשת: ואני רוצה להוסיף, כיהודייה אני באה ואומרת, ואהבת את הגר שגר בארצך.

<שולה קשת: תבדקו מי פליט ומי לא, מי שהוא פליט תנו לו זכויות ואל תשאירו את כולם כאן.

<שולה קשת: זה מאוד פשוט לפתור את העניין.

דוד אמסלם: תודה רבה.

<שולה קשת: ותזמינו אותנו, תרשמו אותנו במייל של ועדת הפנים.

<אריק קצב: יש מושג שנקרא סכנה לשלום הציבור, כולנו יודעים מה זה סכנה לשלום הציבור.

<אריק קצב: כשאזרח זר או אזרחית אפילו, צעירה, מחוץ לארץ, מאירופה, מתחתנת עם אזרח ישראלי, היא צריכה להביא תעודת יושר, חותמת אפוסטיל, הוכחות כל חודש, כל חודשיים, למשרד הפנים, למה היא צריכה להיות פה, למה היא התחתנה, למה היא נשארת ואלף ואחד סיפורים והשפלות.

<אריק קצב: כשההורים שלה רוצים לבוא לישראל מבטלים להם ויזה מחשש להשתקעות, אבל יש פה 40,000, לדעתי כבר 60,000 או 70,000, איש, אף אחד לא בדק מה העבר הביטחוני שלהם, מה העבר הבריאותי שלהם, כמה מהם שדדו, כמה מהם רצחו, כמה מהם אנסו.

<אריק קצב: רק לפני שבועיים מסתנן מסודן מנסה לרצוח ישראלי, כפיגוע לאומני תוצרת דאע"ש.

<אריק קצב: מי אחראי בממשלת ישראל, איזה חבר כנסת, איזה שר פנים, איזה ראש ממשלה, איזה שופט בג"צ ייקח את האחריות ויגיד שאין פה סכנה לשלום הציבור, 40,000 איש בשכונות של ישראלים בדרום תל אביב זה בסדר, אני לוקח את האחריות לכל דבר שיקרה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: עורך דין עברי, אתה מתגורר בשכונה?

<יגאל עברי: אני לא מתגורר בשכונה, אני מייצג תושבים מהשכונה.

<יגאל עברי: העניין שאני עוסק בו זה תעודות של הרשות המוניציפאלית.

<יגאל עברי: עיריית תל אביב מחזיקה גוף שקוראים לו מסיל"ה, שהגוף הזה פועל לתחושת התושבים נגד התושבים, פשוט נגד התושבים.

<יגאל עברי: זה עיריית תל אביב.

<יגאל עברי: אז אנחנו עכשיו עושים פעילות נגד יוזמה של עיריית תל אביב להקצות שלושה או ארבעה בניינים לטובת מעונות יום לילדים של מסתננים ומרכזים חינוכיים לילדי מסתננים והיא עשתה את היוזמה הזאת בלי להתייעץ עם התושבים.

<יגאל עברי: התושבים מתנגדים ולא התייעצו איתם, לא נשמע קולם.

<יגאל עברי: לכן אנחנו עכשיו נוקטים באמצעים משפטיים כדי לנסות ולהביא קץ למצב הזה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: אני הגדרתי את הסיור כסיור התרשמות, לא דיון.

דוד אמסלם: אני רוצה יותר לשמוע אותם מאשר את הפקידות, זה לא הנושא שלי כרגע, לכן אנחנו נעשה עוד דיון כדי לשמוע.

<עמנואל ימני: גם אני גר פה בשכונה וגם יש לי זכות לדבר.

דוד אמסלם: עמנואל, אתה מדבר אליי.

<עמנואל ימני: אני אומר, יש פה 40,000, 50,000, 60,000, אני לא רוצה לדבר על מספר, איך ידענו באמת אם הם פליטים או מהגרי עבודה?

<עמנואל ימני: מי בדק אותם שאנחנו יכולים להגיד מהגרי עבודה?

<עמנואל ימני: אני רוצה להגיד, הממשלה, היא צריכה להגיד אם הם מהגרי עבודה, מבקשי מקלט או מסתננים, היא צריכה לבדוק אחד אחד לכל פליט, אם מגיע לו מעמד פליט, שיקבל את מעמד הפליט שלו.

<עמנואל ימני: כשאני מקבל כרטיס אוטובוס ואני בא לשכונה הזאת, כאן, ויש דירות מחולקות, אני יכול לגור בשכונה הזאת, כי יש חדר שמחולק ב-1,000 שקל, אם היה לי, אם בדקו אותי ויש לי מעמד פליט ויש לי זכות לעבוד, אני מת לגור בהרצליה, אני אשלם 2,500, 3,000 שקל - - -

דוד אמסלם: אני מבקש לשמוע אותו, תנו לו לדבר בשקט ואחרי זה אני מסכם את הדיון.

<עמנואל ימני: אני בן אדם, מגיע לי את הבריאות, את החינוך, והממשלה תבדוק באמת מי הפליט ומי לא הפליט ואחרי זה נתקדם הלאה.

<עמנואל ימני: לא לדבר באוויר, לא לבוא ולהגיד המסתננים הם ככה וככה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

אורן אסף חזן: דודי, להשאיר את זה כבעיה של האזרחים, זו סיבה לוועדת חקירה ממלכתית.

אורן אסף חזן: אני מודיע לך.

דוד אמסלם: אורן, אל תפריע לי.

אורן אסף חזן: מספיק, אתם מתעלמים מהמציאות.

דוד אמסלם: אורן - - -

אורן אסף חזן: אתה רוצה לקרוא אותי לסדר?

אורן אסף חזן: תקרא אותי לסדר.

דוד אמסלם: רבותיי, קודם כל תודה באמת שוב פעם לכל אלה שהזמינו אותי לסיור.

<קריאה: פעם הבאה סיור בשכונת התקווה.

דוד אמסלם: למנהלת שירי רוטמן, על האירוח.

אורן אסף חזן: אפשר בבקשה משהו?

דוד אמסלם: לא.

אורן אסף חזן: אני רוצה לדבר רגע.

דוד אמסלם: אל תחלק לי ציונים ואל תגיד לי מה לעשות ואל תפריע לי כבר שעתיים.

אורן אסף חזן: לא חילקתי לך ציונים, אבל אמרת שבאנו לשמוע אותם.

דוד אמסלם: אורן, אני באתי לשמוע אותם.

דוד אמסלם: אני יזמתי את הסיור כתוצאה מפנייה של מספר חברים שיושבים כאן, תושבי המקום.

דוד אמסלם: מטרת הסיור מבחינתי, כפי שהגדרתי אותה, זה יותר להתרשם, לכן באנו, עשינו את הסיור בנקודות, ראינו את הנקודות, ראינו את המצב הפיזי, שמענו את התושבים והתרשמנו.

דוד אמסלם: אני באופן התרשמתי בעיקר, הבנתי את גודל המצוקה מאותה אישה מבוגרת, סופיה, שהיא אישה מקסימה שהיא תמצתה בפניי את מסכת חייה ואת הסיטואציה שהיא נקלעה אליה.

דוד אמסלם: כמו שאמר חבר הכנסת בגין, בדרך כלל בעיות מהסוג הזה, אני מספר לכם, הן מורכבות ואל תשמעו לאף אחד שאומר לכם 'מחר נעיף אותם, נזרוק אותם' וכו', לכן אני קצת יותר רציני ממי שמציע את ההצעות האלה.

דוד אמסלם: העסק הוא יותר מורכב ומסובך ואני לא רוצה לפתוח את זה פה לדיון.

דוד אמסלם: אני אכנס את הוועדה בכנסת ואני מחלק את הבעיה לשני חלקים, שהם לא קשורים אחד לשני, למרות שלכאורה הם מעורבבים.

דוד אמסלם: יש סוגיית הזרים, שהיא סוגיה אחת, ויש את סוגיית התושבים שהיא סוגיה שנייה, שלא בהכרח היא קשורה אחד לשני למרות שהיא משפיעה אחד על השני.

דוד אמסלם: ויש את סוגיית הממשלה, ואני מסכים איתך, רובי, ויש את הסוגיה של העירייה.

דוד אמסלם: זה נכון שהממשלה, לפי מה שהבנתי, וזה קצת הדהים אותי, הביאה אוטובוסים ושלחה אותם לפה, זה הדהים אותי, אבל מהרגע שהם נחתו כאן - - -

<נועה פאר: זה היה בתקופת אולמרט.

דוד אמסלם: אבל מהרגע שהם נחתו כאן, גם בהתנהלות העירונית, איפה הם יושבים, נניח שהם כבר בתל אביב, אז השאלה איפה בתל אביב, זו גם שאלה עירונית, אבל בו נשים את זה בצד, לעירייה יש סיי בעניין בהיבט הזה.

דוד אמסלם: לכן אני חושב שגם הממשלה וגם העירייה הן חלק מהפתרון העתידי שצריך להביא.

דוד אמסלם: לגבי הנושא שלי בוועדה, אני מנהל את הוועדה שלי, לי אין קואליציה-אופוזיציה, יש פה אזרחים, זה לא קשור כרגע מי הצביע מה, למה וכמה.

דוד אמסלם: זה לא מעניין אותי, אף פעם לא עניין אותי, אנחנו באנו לכאן לטפל בבעיה אזרחית פר-אקסלנס.

דוד אמסלם: אני רוצה לסכם, אני אזמן דיון בתחילת המושב הבא, שזה בערך עוד כחודשיים-חודשיים וחצי, עד אז אני אשלח מכתב למשרדי הממשלה כדי לאסוף את הנתונים, אני גם צריך ללמוד את הנושא מהזווית הממשלתית, אנחנו נעשה דיון, אנחנו נודיע לנציגות שלכם ומי שירצה, גם לתושבים, אהלן וסהלן, מבחינתי - - -

<שולה קשת: יש כמה נציגויות לתושבים, חשוב להגיד.

דוד אמסלם: כרגע, שולה, אם תרצו, אני אבוא בפגרה, כי דודי אמסלם יעשה להם הליך קהילתי איך בוחרים פה ועד אחד, אבל זה לא קשור לוועדה.

דוד אמסלם: אני אזמן אתכם לוועדה, תבואו ותביעו את עמדתכם בפני הפקידוּת, שתשמע, בגלל ששם אני ארצה פחות לשמוע אתכם, נרצה לשמוע יותר את הפקידות.

דוד אמסלם: כאן הבמה הייתה שלכם, חברי הוועדה מבחינתי יותר באו להתרשם, אני רציתי שהם יתרשמו, אני רציתי להתרשם, לראות ולשמוע אתכם, לחוש את זה בבטן, פחות בשכל, יותר בבטן, בגלל זה אנחנו פה ולא בירושלים ואני מבטיח לכם שנעשה עוד דיון.

דוד אמסלם: עכשיו אני רוצה לומר לגבי תפקיד הוועדה.

דוד אמסלם: לוועדות הכנסת ככלל אין סמכויות אופרטיביות, אם אני צריך לקבל את ההחלטה אז הייתי עושה דיון מקצועי, מייצר החלטות, טובה, לא טובה, לא חשוב, אבל מייצר החלטות.

דוד אמסלם: תפקיד הוועדה, בהיבטים האלה, בעיקר בהיבטים האלה, זה יותר להעלות את הנושא למה שנקרא השיח הציבורי.

דוד אמסלם: בסופו של דבר בעיות כאלה נפתרות כתוצאה מלחץ ציבורי, לא מחברי כנסת, תאמינו לי.

דוד אמסלם: לכן אני חושב שעצם הסיור כשלעצמו מתחיל לקדם את הפתרון, גם אם לא קיבלנו כלום.

דוד אמסלם: זה אליך, עובד.

דוד אמסלם: לכן אני אומר, אנחנו נעשה את הדיון, אני מבטיח לכם שאני אעשה רצף דיונים עד שאני אראה כיוונים, לאן המדינה רוצה ללכת ואם לא, אז שתגיד לנו באמת שהיא לא רוצה ללכת, כי בסופו של דבר אני מסכים שמי שצריך להוביל את הנושא הזה היא ממשלת ישראל בשיתוף עיריית תל אביב ולא הפוך, לא עיריית תל אביב וממשלת ישראל.

דוד אמסלם: כפי שאמר חבר הכנסת בגין, והוא באמת הרחיב בעניין, הסיפור הוא סיפור מורכב, לא פשוט, דורש הרבה עבודת מטה.

דוד אמסלם: אני פקיד, אני כבר 30 שנה פקיד, לכן אני יודע איך לוקחים בעיה מהסוג הזה, שלפעמים מתמצתים אותה בשעה ואחרי זה צריכים לעשות עליה עוד 200 ישיבות עם כל מיני צוותים כדי להתחיל לייצר איזה שהוא כיוון פתרון הגיוני.

דוד אמסלם: אז, רבותיי, אני עוד פעם מודה לכולם, באמת מודה לכולם, ואתם תשמעו מאיתנו.

דוד אמסלם: תודה רבה.