הוועדה המיוחדת למאבק בנגעי הסמים והאלכוהול, כנסת 20, פרוטוקול מספר 24, 2016-01-10 10:00

תמר זנדברג: שלום, נעים מאוד.

<וליד דיאב: הוא עושה לי כל יום צעד תימני.

<חוסה במרכז: גם ריקוד וגם נענוע.

תמר זנדברג: יפה.

תמר זנדברג: מאיפה אתה?

<חוסה במרכז: אני באתי מגדרה, מהדרום.

<חוסה במרכז: גם מהדרום מגיעים לפה.

תמר זנדברג: זה לא כזה דרום.

תמר זנדברג: מרכז.

<חוסה במרכז: לעומת פה.

תמר זנדברג: לעומת פה, לעומת פה גם תל אביב זה דרום.

<חוסה במרכז: שיגישו אוכל טוב.

תמר זנדברג: בעזרת ה'.

תמר זנדברג: לא טוב?

<חוסה במרכז: לא, בסדר, אבל קצת יותר ל - - -

תמר זנדברג: יותר, לשפר.

תמר זנדברג: גם בכנסת, תמיד אפשר לשפר את האוכל.

<חוסה במרכז: כן.

<וליד דיאב: זה הבניין החדש, לאלכוהוליסטים בנפרד, לתקופה של ארבעה חודשים.

<וליד דיאב: זה פיילוט, שקיבלנו את האישור שלו מהשר ליצמן לפני שבוע.

<וליד דיאב: ביקשנו כל כך, חיכינו הרבה שנים, יש לנו 20 מיטות, כעיקרון, אבל זה 7 מיטות חדשות כפיילוט, מה שנקרא הוסטל, יציאה לעבודה לאלכוהוליסטים במיוחד, לתקופה קצרה, זה לאנשים שעובדים, שיש להם קריירה תעסוקתית, קריירה משפחתית, והם צריכים לחזור לחיים.

<וליד דיאב: הם ממש בנפרד.

<וליד דיאב: בנינו בניין חדש.

תמר זנדברג: הם באים ובארבעה החודשים הם ימשיכו לצאת לעבודה?

<וליד דיאב: בדיוק, לצאת, להרגלי עבודה.

תמר זנדברג: זאת אומרת זה לא האשפוזית.

<וליד דיאב: לא, אחרי האשפוזית, זה המשך טיפול.

תמר זנדברג: הבנתי.

תמר זנדברג: כמה זמן אשפוזית?

<וליד דיאב: האשפוזית זה 21 יום.

תמר זנדברג: ואחר כך הם יעברו לפה להוסטל לארבעה חודשים?

<וליד דיאב: כן.

תמר זנדברג: וימשיכו לצאת ולחזור, עד שהם יוכלו לחזור לקהילה?

<וליד דיאב: בדיוק, ארבעה חודשים.

<וליד דיאב: תקופה קצרה מאוד.

<קריאה: כמה מקומות?

<וליד דיאב: זה שבע מיטות, זה פיילוט חדש ממשרד הבריאות, שקיבלנו את האישור שלו אוטוטו מהשר ליצמן.

<וליד דיאב: בבניין זה עד 20 מיטות, בכל חדר יש מקלחת.

תמר זנדברג: זאת אומרת הבניין יספיק בעתיד ל-20 מיטות, בתור התחלה ייפתחו שבע.

<וליד דיאב: כן.

<וליד דיאב: בדחיפה עם הרשות, קצת מה - - - וקצת זה, נשלים את הבנייה.

תמר זנדברג: ככה זה עם הרשות.

<וליד דיאב: זו הייתה האשפוזית הישנה.

תמר זנדברג: ומה יש פה עכשיו?

<וליד דיאב: עכשיו זה ריק.

<קריאה: זו ישנה חדשה אפילו, כי לפניה היה עוד - - -

<וליד דיאב: נכון, במרכז העיר.

<וליד דיאב: תיכף אנחנו נסביר הכול.

תמר זנדברג: לפני זה עוד הייתה עוד אחת?

<וליד דיאב: כן, אנחנו משנת 89'.

תמר זנדברג: הבנתי.

תמר זנדברג: אז עכשיו יש פה תכנית לעשות משהו?

תמר זנדברג: להרוס את זה, להוציא, לשפץ?

<וליד דיאב: כן, אנחנו מוציאים, משאירים רק אחד-שניים והשטח הזה יהיה לעיבוד, תעסוקה.

<וליד דיאב: נעשה, יש תכנית.

<וליד דיאב: תהיה לנו חקלאות כאן.

תמר זנדברג: וואלה?

תמר זנדברג: שזה אנשים יוכלו - - -

<וליד דיאב: כן.

<וליד דיאב: טיפולי, ממש חקלאות.

<קריאה: צריך להעסיק אותם.

<קריאה: מבחינת הטיפול, מבחינת התעסוקה, זה הדבר הטוב ביותר.

<וליד דיאב: תוך חודש את תראי עולם אחר כאן.

תמר זנדברג: תוך חודש?

<וליד דיאב: כן.

תמר זנדברג: יפה מאוד.

<וליד דיאב: כן, אנחנו רציניים בקטע הזה.

<וליד דיאב: ד"ר ארקדי יכול להגיד לך כמה אנחנו - - -

<ארקדי גולדנפן: הם בתנופה כל הזמן.

<וליד דיאב: זה סדר היום של המקום, זה מתחיל בשש בבוקר, מסתיים בעשר וחצי, כאן מקיימים את הקבוצות, תערוכות.

<וליד דיאב: אין צורך שאני אקרא, אתם יכולים לקרוא.

<וליד דיאב: זה חדר האוכל שלנו, זה המטבח החדש, הכול חדש.

<וליד דיאב: אני רוצה שתראו את ה - - - אני רוצה שתראו, הכול חדש, יש לנו קבלות בשטח.

<וליד דיאב: הכול ממש לפי הדרישות של משרד הבריאות.

<וליד דיאב: (בישיבה)

תמר זנדברג: שבוע טוב, שבוע חדש.

תמר זנדברג: אני מתכבדת לפתוח ישיבה, ישיבה בשטח, סיור של ועדת הסמים והאלכוהול של הכנסת כאן במרכז היהודי-ערבי בטמרה.

תמר זנדברג: אני מברכת את חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף, חבר הוועדה וחבר נאמן גם בסיורים בכל הארץ.

תמר זנדברג: אנחנו בסיומו של שבוע קשה ואפילו סוף שבוע מתוח ביחסים בין החברה היהודית והערבית בישראל ודווקא בזמן הזה אני חושבת שיש משנה חשיבות ומשנה תוקף לביקור שלנו כאן

תמר זנדברג: במרכז היהודי ערבי בטמרה, מכמה סיבות.

תמר זנדברג: קודם כל כי החיים נמשכים וזה החיים שלנו.

תמר זנדברג: הרבה אוהבים לדבר על דו קיום, אנחנו אוהבים לדבר על חיים משותפים ועל להתעקש בכוח, גם כשזה קשה, על האפשרות שלנו לקיים חיים משותפים, יהודים וערבים, במרחבים במדינת ישראל שבהם החיים האלה מתנהלים.

תמר זנדברג: אנחנו רואים במקום הזה את אחד המרחבים האלה, מקום שבא מקושי אחר, לא קושי לאומי או פוליטי, קושי טיפולי, קושי אישי, והעובדה שאותם חיים משותפים מתקיימים פה וצומחים פה, דווקא מתוך הקושי, ותיכף נשמע ממך, וליד, על כל סוגי הקשיים שאתם נתקלים בהם, גם הטיפולי היום יומי, גם התקציבי וגם בכלל, העובדה שבמקומות האלה, כאילו מתחת לרדאר ורחוק מהעין הציבורית, אלה המקומות שבהם מתנהלים החיים האלה הלכה למעשה, דווקא חשוב לנו לבוא לכאן ולהאיר את הזווית הזו, לראות את המקומות, להכיר.

תמר זנדברג: הוועדה מסיירת בכל הארץ, בכל המרכזים, מכל הסוגים, זה לדעתי הסיור השלישי או הרביעי שלנו בחודשים האחרונים ועוד נמשיך לסייר בכל המקומות, אבל אני גאה דווקא בסיומו של סוף השבוע הזה לבוא דווקא לכאן ולהוכיח מהרגליים ומהשטח את מה שאנחנו הרבה פעמים מדברים גבוהה גבוהה.

תמר זנדברג: אז ברוכים הנמצאים.

תמר זנדברג: אני אבקש ממך, וליד, לפתוח, לספר לנו.

תמר זנדברג: ראינו, הסתובבנו, התרשמנו, אבל ספר לנו על המקום, כמה זמן הוא עובד, איזה סוג טיפול ושירות הוא מציע, כמה אנשים, כל מה שאתה - - -

<וליד דיאב: אבל אחר כך אתם תסכמו את ה - - -

תמר זנדברג: בטח, אתה רק פותח, אנחנו נשמע את כל הגורמים, אתה המארח שלנו.

תמר זנדברג: בבקשה, וליד.

<וליד דיאב: קודם כל ברוכים הבאים.

<וליד דיאב: באמת אני שמח שסוף סוף הוועדה החדשה מגיעה למקום, יושבת הראש, חברת הכנסת תמר זנדברג, ד"ר עבדאללה אבו מערוף, חבר הוועדה, חבר הכנסת, וסוזן, נציגת הרשות למלחמה בסמים, מהנד חטיב, ממשטרת שפרעם, שלמה, המפקח של משרד הרווחה, ד"ר ארקדי, המפקח של משרד הבריאות, נציגים, אנא עארף, מכובדים, ושב"ס גם כן, התמכרויות, 'עיר ללא אלימות'.

<וליד דיאב: בת שבע, אנחנו כבר כמה שנים, 27 שנים, כל הוועדות כאן מבקרות כאן ותמיד בת שבע היא הקרן.

<וליד דיאב: אני באמת, ולא רק אני, אני חושב שגם המטופלים שמחים עם ההרגשה שאכפת לאנשים מהם, דואגים להם וזה עושה טוב לליבם של המטופלים.

<וליד דיאב: גם הצוות, זה מעלה את המורל של הצוות ממש, מוטיבציה.

<וליד דיאב: הביקורים שלכם זה מאוד חשוב, לכן אני שמח.

<וליד דיאב: המרכז שלנו הוקם בשנת 89', הוקם במרכז העיר, הראשון מסוגו במגזר הערבי.

<וליד דיאב: היו מספר אלטרנטיבות במגזר היהודי בזמנו ובמגזר הערבי לא היה מענה טיפולי הולם, אז היוזמה הייתה כדי להקים מקום שייתן מענה, גם תרבותי, למגזר הערבי, שמכיר את הבעיות ואת הפתולוגיות של אותו מגזר, שאפשר לטפל באנשים כאלה מקרוב.

<וליד דיאב: עבדנו עד לפני שמונה שנים והיו לנו כל הזמן שאיפות להתקדם ולצאת ממרכז העיר, כיוון שזה לא היה קל, מרכז גמילה וסמים במגזר הערבי בעיר ערבית, בכפר דאז, במרכז העיר ולשכנים לא היה קל.

<וליד דיאב: זה היה ניסיון, אבל שרדנו.

<וליד דיאב: הרשות למלחמה בסמים בזמנו ליוותה אותנו שנים ארוכות בתמיכה, גם ליוו אותנו משרדים שונים, כשהיינו צריכים את העזרה היינו פונים לכל מיני משרדים, גם לתמיכות מדי פעם וזה עזר לנו וגם ליווי מקצועי, מה שהיינו צריכים.

<וליד דיאב: האמא הייתה כל הזמן הרשות למלחמה בסמים, לכל המקומות שהם כמונו.

<וליד דיאב: אז אני מאחל לכם המשך פעילות ושיתוף פעולה מלא עם כל המרכזים, כי זה מאוד חשוב.

<וליד דיאב: לפני שמונה שנים, אחרי שהקמנו את המרכז כאן, אנחנו כמעט תשע שנים כאן, אבל לא במקום החדש, היינו למעלה, איפה שהראיתי לכם, המקום הישן, התאמצנו מאוד בכוחות, עם גיוס כספים ברמה האישית, עד שהצלחנו לפתוח את המקום הזה.

<וליד דיאב: כידוע לכם אין את התקציבים לבנייה.

<וליד דיאב: אף משרד, אף אחד לא - - - כן, אנחנו תחת פיקוחו ומימונו של משרד הבריאות, אבל באופן שוטף, לא על בנייה, אבל אנחנו שמחים שיש לנו מקום יפה.

<וליד דיאב: שואלים אותי, 'מה אתה עושה?

<וליד דיאב: צימרים למכורים?

<וליד דיאב: מה זה, 5 כוכבים?

<וליד דיאב: האנשים האלה לא צריכים כל כך - - - '.

<וליד דיאב: אנחנו הראשונים שעשינו מודל הסאונה, אבל עד עכשיו זה לא עובד כי עברנו ועוד לא בנינו את החדש.

<וליד דיאב: סאונה זה דבר, אני חושב שד"ר עבדאללה יודע את זה טוב מאוד, זה עוזר לגמילה, הרעלים המצטברים בגוף, זה מאוד עוזר שדרך הסאונה הם יוצאים.

<וליד דיאב: אנחנו פיתחנו את השיטה הזאת והיא פעלה יפה מאוד ואנשים אומרים 'וואלה, מתפנקים, סאונה', כפרי כזה, אז מה, כולם ירצו להגיע לכאן.

<וליד דיאב: אבל אני חושב שהשיטה - - - קודם כל המטופלים עצמם מרגישים יותר כבוד עצמי, יותר הערכה אישית לעצמם, כיוון שכל הזמן הם היו במקומות לא כל כך מכובדים, גם אנשים בחברה התייחסו אליהם לא מכובד ופתאום הם מגיעים למקום שנותן להם מקום כזה, ותאמינו לי, הם גם מתאמצים לעשות את הטוב ולעשות טיפול רציני, כיוון שהם מרגישים שמתייחסים אליהם בכבוד ונותנים להם תנאים מעולים וזה עזר מאוד.

<וליד דיאב: אנחנו מרגישים את זה כצוות.

<וליד דיאב: אחרי שהתחלנו לעבוד כאן היו הרבה פניות, בתקופה שלא היה מקום אחר חוץ מאיתנו ותקופה שהתפנו הרבה יהודים מהמקום הזה.

<וליד דיאב: אז היינו חייבים להחליט מה אנחנו עושים.

<וליד דיאב: יש לי תפיסת עולם, שאנחנו שונים, שאפשר ביחד, אפשר לעשות את זה ממש מעורב, משותף, ואז הייתה החלטה איך הולכים על זה.

<וליד דיאב: היה ויכוח, שזה מיועד למגזר הערבי, לא מגזר ערבי, אמרתי שאני לא אגיד לבחור יהודי שניגש 'אתה לא תתקבל לכאן', ואז כולם הסכימו לראייה הזאת וגם ערבים וגם יהודים, גם רוסים, אנחנו ממש מפגש בין תרבותי כזה, מרגישים את זה.

<וליד דיאב: על מנת לתת למטופלים ליהודים להרגיש בבית ולהרגיש שייכים, גם מבחינה רגשית, העסקנו צוות מעורב, יהודים וערבים וגם דוברי רוסית.

<וליד דיאב: זה ממש נותן מענה רגשי הולם למטופלים, כולם מרגישים - - - את ראית, תימני, את רואה אשכנזים, את רואה רוסים, את רואה ערבים, את רואה נוצרים.

<וליד דיאב: זה עושה טוב על הלב.

<קריאה: מדינה בתוך מדינה.

<וליד דיאב: ממש, זה מודל מאוד מיוחד ואנחנו חיים וזה זורם יפה מאוד.

<וליד דיאב: א', למשל, הוא עשה טיפול במקום כאן, לפני כמה שנים, א'?

<א': שנתיים.

<וליד דיאב: לפני שנתיים.

<וליד דיאב: אני רוצה לתת לך כמה מילים להציג, אבל מי שעזר כאן למקום הזה, לבניית המקום כאן ובמיקום שאנחנו נמצאים, זה אריאל שרון ז"ל, הוא היה שר הבינוי והשיכון בזמנו, הוא תמך מאוד.

<וליד דיאב: שר הבריאות דאז היה אהוד אולמרט, בשנת 92', זה הוא שהביא את ההכרה של המקום, את הרישיון, ומאז אנחנו עובדים ומכל הארץ מגיעים, מהדרום, מהמרכז.

<וליד דיאב: אנחנו עובדים עם עיריית תל אביב-יפו, אנחנו ספק רשמי.

תמר זנדברג: זאת אומרת העירייה שולחת לכאן - - -

<וליד דיאב: עיריית תל אביב, כן.

<וליד דיאב: אנחנו 20 מיטות.

תמר זנדברג: התפוסה מלאה?

<וליד דיאב: כן, כל הזמן ויש תור המתנה.

תמר זנדברג: של כמה?

<וליד דיאב: של שבע-שמונה, ד"ר מיכאל?

<מיכאל מדווד: כן.

תמר זנדברג: כמה זמן המתנה?

<וליד דיאב: שבוע וחצי-שבועיים.

תמר זנדברג: אתה יכול לתת לנו פריסה, מה כולל הטיפול פה?

תמר זנדברג: מגיע, איך הקליטה?

תמר זנדברג: כמה זמן, מה - - -

<סוזן בן עזרא: רק הערת ביניים, אתה דיברת על ההמתנה וזה, אאבל מפרויקט לוינסקי, פרויקט הצעד הראשון בתל אביב, הם מגיעים מיידית.

<סוזן בן עזרא: זאת אומרת זה הרמת טלפון, למחרת בבוקר הם פה.

תמר זנדברג: ואם מלא?

<וליד דיאב: אנחנו מלאים לקראת 20 מיטות, כי זה מסובסד 20 מיטות, אבל יש לנו אפשרות לקלוט עד 30.

<סוזן בן עזרא: דרי רחוב, אנשים מהתחנה המרכזית מגיעים מיידית, הם לא מחכים שבוע.

<וליד דיאב: אנחנו סופגים את זה, לא נורא, אבל זה מענה הולם - - -

עבדאללה אבו מערוף: אז זה סה"כ 30 מיטות, גם המסובסד והשאר - - -

<וליד דיאב: כן, הרישיון שלנו עד 30 מיטות.

<וליד דיאב: לא רק פרויקט לוינסקי, גם אי ירוק בים, של העיר לוד.

<וליד דיאב: הפרויקט הזה בשיתוף עם משטרת ישראל, עיריית תל אביב והרשות למלחמה בסמים, משרד הבריאות, דני נווה היה שר הבריאות דאז, ואנחנו, לקחנו על עצמנו.

<וליד דיאב: היינו אוספים את המטופלים והם היו במצב פיזי מאוד מוזנח והיה צריך ממש לעשות להם ממש כמו אמא ואבא, לקחת אותם לבית חולים, תעודות זהות לא היו להם, אנשים שהיו בתחנה מרכזית ובלוד של הכספומטים, אם את זוכרת, והייתה הצלחה בפרויקט הזה.

<וליד דיאב: יחסית.

<וליד דיאב: עכשיו אנחנו בפרויקט לוינסקי, זה הרבה פחות קשה.

<וליד דיאב: כשהתחיל פרויקט לוינסקי, כשסגרו את התחנה המרכזית בתל אביב, זה היה עומס, זה היה ממש - - - עכשיו רוב האנשים שהגיעו טיפלו ועשו טיפול וכבר סיימו בקהילות טיפוליות, מדלת לדלת.

<וליד דיאב: זה הצליח מאוד יפה, אנשים שהגיעו ו - - - אלה הפרויקטים שעשינו עם הרשות.

תמר זנדברג: תאר לנו רגע, מגיעים לפה, איך הקליטה, מאיפה מגיעים, מה התהליך שעוברים?

תמר זנדברג: כמה זמן?

<וליד דיאב: אני אתן לד"ר מיכאל.

<וליד דיאב: ד"ר מיכאל, אתה מוכן להציג איך מגיע מטופל כאן, תהליך הקליטה עד הסיום?

<וליד דיאב: בבקשה.

<מיכאל מדווד: שלום לכם.

<מיכאל מדווד: אני במקצוע רופא נרקולוג, רופא לטיפול בהתמכרויות.

<מיכאל מדווד: במקום הזה אני כבר עובד 13 שנים.

<מיכאל מדווד: התחלנו מלמעלה, התחלנו מתנאים אחרים לגמרי, היו כל מיני קשיים, בשנה שעברה עברנו לפה.

<מיכאל מדווד: אתם רואים את המצב, מה התנאים, גם ההרגשה של מטופלים בוודאי אחרת, גם ההרגשה שלנו אחרת, אתה עכשיו בא לעבודה עם מרץ ועם שמחה ואתה יודע שפה נעשית עבודה.

<מיכאל מדווד: כמה מילים איך אנחנו מקבלים מטופלים, מה אנחנו עושים ובקיצור מה היא תכנית טיפול.

<מיכאל מדווד: אנחנו מקבלים מטופלים מכל רחבי הארץ, מקבלים גם ביוזמה אישית ומקבלים גם בהפניה של בתי משפט וחלופת מעצר ורווחה, מעמותת אפשר שמטפלת באלכוהוליסטים, זאת אומרת מכל הגורמים אנחנו מקבלים אנשים לפה.

<מיכאל מדווד: קודם כל הם יוצרים איתנו קשר ואנחנו מבקשים מהם לשלוח לנו בדיקות רפואיות.

<מיכאל מדווד: בדיקות רפואיות, צילום חזה זה חובה, בלי צילום חזה שאנחנו בטוחים שאין איזה שהיא מחלה מדבקת שיכולה לסכן מטופלים אחרים בוודאי שאנחנו לא מקבלים, גם סיכום רפואי מרופא, שאנחנו נדע בכל זאת איזה מחלות יש למטופל.

<מיכאל מדווד: לצערנו יש כמה מחלות שאנחנו יכולים לקבל ולא יכולים לטפל פה.

<מיכאל מדווד: קודם כל מחלות פסיכיאטריות גדולות, כמו סכיזופרניה או מניה דפרסיה, אנחנו לא רשאים לטפל בחולים, בוודאי מטופלים עם מחלות לב, עם לחץ דם גבוה.

<מיכאל מדווד: אנחנו מקבלים אותם, אבל כשאנחנו יודעים שבן אדם מאוזן ועם טיפול מסודר שאנחנו יודעים איך להמשיך.

<מיכאל מדווד: אלה בעיקר הדברים שאנחנו צריכים לבדוק קודם ולפי זה אנחנו מזמינים בן אדם לקבלה כאן.

<מיכאל מדווד: המטופל בא, או לבד, או בליווי של משפחה, או בליווי של משטרה, זה כבר לא משנה מה, אנחנו מקבלים אותו.

<מיכאל מדווד: מדריך מקבל אותו.

<מיכאל מדווד: בוודאי שאנחנו עושים חיפוש, בוודאי שיש שיחה ראשונית שהמדריכים מדברים ורואים איזה מין התמכרות יש לו, במה הוא משתמש, או שזה אלכוהול, או שזה סמים, איזה סוג סמים וכך וכך.

<מיכאל מדווד: אחר כך הוא עובר למרפאה.

<מיכאל מדווד: במרפאה אנחנו עושים קבלה כמו שצריך, אנחנו עושים גם אק"ג, עושים קבלה אצל אחיות, כל הסימנים, זאת אומרת אנחנו יודעים שבן אדם נכנס אלינו במצב בסדר, פיזית, ושאנחנו יכולים להתחיל טיפול.

תמר זנדברג: מה סוגי הסמים בדרך כלל השכיחים?

<מיכאל מדווד: קשה להגיד, כי כל הסוגים.

<מיכאל מדווד: כל סוגי הסמים, כל מה שיש בארץ, הם כולם באים עם זה.

<מיכאל מדווד: בעיקר אנחנו בזמן האחרון רואים פחות שימוש בהרואין, או רק הרואין, ובוודאי שאנחנו רואים כל מיני מיקסים, ובעיקר עכשיו, זה ממש ממש ממש מכה, אני חושב שאתם גם יודעים את זה, זה בוודאי כל מיני סמי פיצוציות, נייס גאי וכל מיני דברים כאלה.

<מיכאל מדווד: זה ממש מכה.

<מיכאל מדווד: לא בגלל שזה מאוד צעיר ומתחילים ממש בגיל צעיר, לצערנו מה שאנחנו רואים זה שהפגיעה היא פגיעה בעיקר מוחית מאוד מאוד מאוד חזקה למשתמשים בנייס גאי.

<מיכאל מדווד: ועוד הפעם, כמה שהגיל יותר צעיר הפגיעה יותר חזקה וקשה.

תמר זנדברג: מה הגיל הממוצע?

תמר זנדברג: איזה גילאים אתם רואים פה?

<מיכאל מדווד: אסור לנו לקבל מתחת לגיל 18, אנחנו לא מקבלים ילדים.

<מיכאל מדווד: אבל אלה שבאים מגיל 18, הם משתמשים מגיל 15, מגיל 16, זאת אומרת הם כבר באים עם ותק של שנתיים-שלוש לפחות של שימוש ואנחנו רואים תופעות חס וחלילה.

תמר זנדברג: הרבה צעירים?

תמר זנדברג: יש גם מבוגרים?

<מיכאל מדווד: יש מבוגרים, אבל למבוגרים זה לא כל כך משמעותי, בעיקר זה צעירים.

תמר זנדברג: כמה יהודים, כמה ערבים?

<מיכאל מדווד: תמיד אצלנו זה חצי חצי, קצת פחות אלה, קצת פחות אלה, אבל בדרך כלל הממוצע זה 50%-50%.

<וליד דיאב: אבל אני חושב שזה קצת יותר במגזר הערבי.

תמר זנדברג: פה יש יותר ערבים?

<וליד דיאב: כן, תמיד מגיעים יותר ערבים.

<וליד דיאב: לא רק פה, אני חושב שבכלל.

<וליד דיאב: אני מדבר על הנייס גאי.

תמר זנדברג: תיכף אנחנו נשמע ממשרדי הממשלה, אחריך, לשמוע קצת את משרד הבריאות ומשרד הרווחה, בכלל על התופעה של התמכרויות ושימוש בסמים, איך רואים אותם במגזר הערבי לעומת היהודי, באופן כללי.

תמר זנדברג: אבל קודם מכם אנחנו רוצים לשמוע על המקום הזה.

<וליד דיאב: הנושא של הנייס גאי, אני אישית עשיתי מאמץ במשרד הבריאות ממש לעצור את זה, היה עדיין מותר בפיצוציות, עדיין אפשר למכור את זה.

<וליד דיאב: ראיתי אנשים מגיעים לכאן ממש גמורים מוחית ואז פניתי, אמרתי 'בואו תראו מה קורה'.

<וליד דיאב: הצעירים האלה אומרים לך 'אנחנו משתמשים בחשיש או בגראס', אבל אין, זה יקר ואז הם פונים לפיצוציות, זה יותר זול, אבל הנזק יותר - - - אני אומר, תנו להם חשיש וגראס, עדיף, במקום באמת לטפל בבתי חולים של חולי נפש.

<וליד דיאב: אדם כמכור מכור אבל הוא לא חולה נפש, יש הבדל עצום.

<וליד דיאב: אני ממש רואה את זה בעיניים ואין מה לעשות.

<מיכאל מדווד: עוד שני משפטים.

<מיכאל מדווד: בסך הכול, אחרי שאנחנו מקבלים אותם אנחנו מתחילים בטיפול תרופתי, זאת אומרת דיטוקס, ממש טיפול גמילה.

<מיכאל מדווד: בדרך כלל טיפול תרופתי מסיבי זה משהו עד שבוע ימים ואחר כך לפי מצבו אנחנו יכולים להמשיך טיפול עד עשרה ימים, עד שבועיים.

<מיכאל מדווד: בדרך כלל בשבוע האחרון אפשר להגיד שהמטופלים אצלנו כמעט לא מקבלים שום דבר חוץ מהתרופות הקבועות שהם צריכים לקבל, נגיד, שהם מקבלים אפילו מבחוץ.

עבדאללה אבו מערוף: זה לוקח שבועיים?

<מיכאל מדווד: לא, טיפול מסיבי ממש, טיפול מסיבי שהם נמצאים בקריז זה עד שבוע ימים.

<מיכאל מדווד: אחרי ארבעה-חמישה ימים אפשר להגיד שהם אצלנו על הרגליים, הם כבר מתחילים להשתתף בקבוצות, הם מתחילים להיות פה ברוטינה, אבל עדיין קצת יותר חלשים, קצת יותר לא מאוזנים, אבל בכל זאת הם משתתפים כבר בחיים של האשפוזית.

תמר זנדברג: מה זמן השהייה הממוצע?

<מיכאל מדווד: 21 יום.

תמר זנדברג: קצר.

<מיכאל מדווד: אצלנו זה 21 יום ואחר כך את רוב המטופלים אנחנו מנסים להעביר, בשיטת דלת מדלת, להמשך טיפול בקהילה.

<מיכאל מדווד: זה מה שאנחנו עושים ואנחנו מתאמצים, הנציגים של הקהילות באים לפה, הם מראיינים מטופלים שלנו ואחר כך שולחים לנו גם הסעה, לוקחים מטופל מפה ומעבירים לשם.

<וליד דיאב: ממש מדלת לדלת.

<וליד דיאב: נגיד במקרה עכשיו, אנחנו רוצים להעביר לקהילת אילנות.

<וליד דיאב: 28 מטופלים מתוך כל המטופלים, 28 מטופלים זה רק של האשפוזית, כאילו העברות.

<וליד דיאב: הם באים ומראיינים וזה הולך יפה מאוד וזו הצלחה שלנו, מדלת לדלת, כדי לא לפספס את המשאבים וההשקעה שהייתה, אם כאן ואם בקהילה.

<וליד דיאב: זה ממש שיתוף פעולה כזה ויש הצלחה.

עבדאללה אבו מערוף: במהלך ה-21 יום יש ביקורים פתוחים, אין ביקורים?

<מיכאל מדווד: שבוע ראשון לא, אחרי שבעה ימים יש להם ביקורים, לפחות פעם-פעמיים ב-21 יום המשפחה כן יכול לבקר ומבקרים את המטופלים.

תמר זנדברג: כמה סך הכול מטופלים עברו כאן במהלך כל השנים?

<וליד דיאב: זה מאות.

<מופלח שלאעטה: מה זה מאות?

<מופלח שלאעטה: במשך 27 זה אלפים.

עבדאללה אבו מערוף: תדירות בדיקות שתן ובדיקות אחרות בשבועיים הראשונים?

<מיכאל מדווד: קודם כל בדיקת שתן בקבלה, אחרי זה בדיקת שתן אחרי ארבעה-חמישה ימים שאנחנו יודעים שרוב הסמים כבר יוצאים מהגוף והם צריכים להיות נקיים ובוודאי שיש לנו גם בדיקות שתן פתע.

עבדאללה אבו מערוף: ויש מקרים בתקופה הזאת שעשיתם בדיקות שתן ואתם מופתעים?

עבדאללה אבו מערוף: שעשיתם בדיקות שתן והיו חיוביות?

<מיכאל מדווד: כן, בוודאי שיש.

עבדאללה אבו מערוף: אתם יודעים את הסיבות למה?

<מיכאל מדווד: תשמע, אנחנו פה לא במצב ל - - -

עבדאללה אבו מערוף: אני לא חוקר, אני מדבר עכשיו כרופא, מה לשפר, מה לא לשפר, איפה נקודת החולשה שלכם, למה שיהיו בדיקות שתן חיוביות אם הוא כאן?

עבדאללה אבו מערוף: אחרי שאנחנו יודעים שזו תקופה - - - פיזיולוגית מבחינה רפואית - - -

<מיכאל מדווד: פיזיולוגית כן.

<וליד דיאב: לא, צריך להסביר את זה.

<וליד דיאב: תשמע, אנשים נכנסים, דוחפים סמים, זה כמו במשטרה.

<איריס כהן-נגר: אתם כאילו אומרים שזה דרך ביקורי המשפחות?

עבדאללה אבו מערוף: זו השאלה הראשונה שלי.

<וליד דיאב: לא, לא ביקורי משפחות, בשום אופן.

<וליד דיאב: זה כאילו אדם נכנס, הוא לא רציני, שלחו אותו לטיפול, הוא לא רוצה טיפול, הוא מופנה לטיפול, לא פונה.

<וליד דיאב: אז הוא מכניס, כמו שמביאים לבית כלא.

<וליד דיאב: יש אנשים שמרגישים שהם בבית סוהר כאן, בבית כלא, יש דפוסים כאלה.

<וליד דיאב: בסוף הוא מוציא את זה, או בולע את זה ומוציא את זה, משתמש.

<וליד דיאב: דרך הבדיקות אנחנו תופסים ומרחיקים מיד.

<וליד דיאב: אבל זה לעתים רחוקות.

<סוזן בן עזרא: אלה מקרים מאוד בודדים.

<סוזן בן עזרא: לאנשים יש כבוד למקום.

<סוזן בן עזרא: בכל מקומות הטפול, אשפוזיות, קהילות, יש כל כך הרבה כבוד למקום שבדרך כלל הם לא יעשו את זה.

<סוזן בן עזרא: המקרים הבודדים אלה המקרים הקיצוניים, שבן אדם מגיע שהוא באמת עדיין עם הדפוסים העבריינים והוא רוצה את החומר והוא בכלל לא רוצה גמילה.

<וליד דיאב: או שהוא מפחד מהגמילה, מהקריז, אז הוא אומר 'לאט לאט אני - - -', כל אחד והשיגעון שלו.

<וליד דיאב: אבל ממש מה שאמרה סוזן, כאן זה בודדים מאוד.

עבדאללה אבו מערוף: יש לכם מקרים חוזרים?

עבדאללה אבו מערוף: עברו 21 יום, אחרי שישה חודשים, שלושה חודשים, חוזרים לכאן?

עבדאללה אבו מערוף: יש לכם הישנות?

<מיכאל מדווד: לצערנו אחוז ההצלחה ככה בגדול לא השתנה ולא משתנה.

תמר זנדברג: כמה אחוז ההצלחה?

<מיכאל מדווד: אני לא יודע איך למדוד את זה.

<מיכאל מדווד: מה שמסיימים, אצלנו זה 90% שמסיימים אצלנו.

<מיכאל מדווד: זה 21 יום - - -

<וליד דיאב: זה הצלחה שלנו.

<מיכאל מדווד: הם יוצאים מאיתנו נקיים.

תמר זנדברג: ברור, אבל נניח האם ידוע, אולי אחד הגורמים האחרים, אתם עושים את שלכם פה, אבל נשאלת השאלה, מבין אלה שעברו כאן, שכבר מדובר באלפים על פני השנים, כמה מהם חזרו בסופו של דבר לתפקוד נורמטיבי בקהילה, עבודה, לימודים?

<ג'מאל דיאל: בתקופה שלי, למשל, אני עובד גם ביחידה לטיפול בנפגעי סמים ב - - - יש הרבה מטופלים שעברו גם באשפוזיות וגם בקהילה, אבל במבחן התוצאה בסוף, כשאני רואה אותם שנים שנים נקי והם עובדים ומשתלבים ועשו שינוי דרסטי של 180 מעלות, זה בודדים.

<מופלח שלאעטה: ברשותך, ג'מאל, אני רוצה גם להגיד נקודה חשובה.

<מופלח שלאעטה: דרך אגב, רוב הצוות שנמצאים כאן, צוות המדריכים, כולנו בוגרי אשפוזית טמרה.

<מופלח שלאעטה: אני בוגר אשפוזית טמרה מלפני עשר שנים וקצת.

<מופלח שלאעטה: רוב המדריכים שעובדים כאן הם בוגרי האשפוזית טמרה.

<מופלח שלאעטה: הסטטיסטיקה בכלל במישור הבינלאומי לא מעודדת, אבל במדינת ישראל הסטטיסטיקה היא שונה.

<מופלח שלאעטה: לטעמי, ובדעה אישית כמובן, אנחנו מתקדמים מהעולם המודרני, אירופה, לפחות בעשר מדרגות מבחינה טיפולית, מרכזי גמילה וקהילות וכל הדברים האלה.

<מופלח שלאעטה: זו נקודה.

<מופלח שלאעטה: יש כאלה שחוזרים ויש כאלה שבאמת יש - - -

<סוזן בן עזרא: בגדול אנחנו יודעים שמדידת הצלחה היא ככה, האם אנחנו מודדים אחרי שנה, אחרי חמש שנים, אחרי עשר שנים?

<סוזן בן עזרא: אחרי כמה זמן אנחנו מודדים את זה?

<סוזן בן עזרא: בכל העולם יש איזה שהיא בעיית מדידה.

<סוזן בן עזרא: אני מסתכלת גם על השותפים שלנו במשרדים.

<סוזן בן עזרא: אני גם שלחתי עכשיו שאלה למדען שלנו, לראות אם יש נתון חדש שאולי אני לא יודעת, אבל בערך אומרים שלאורך שנים, אנחנו מדברים על עשר שנים, עשרים שנה, זה בערך 30%-20% בכל העולם, זה לא נתוני ישראל.

<סוזן בן עזרא: נתונים מהעולם הם שבערך 30% שומרים על המשך ניקיון לאורך שנים.

<סוזן בן עזרא: הרבה פעמים ניסו למדוד הצלחות וניסו לראיין אחרי שנה, אחרי חמש, לפעמים מאבדים קשר.

<סוזן בן עזרא: יש איזה מומנטום פה שהוא קצת חסר, אבל אנחנו כן יכולים לראות שבכל המסגרות יש חזרתיות.

<סוזן בן עזרא: בגלל זה למשל המציאו את הפיילוט לווליד, למה?

<סוזן בן עזרא: כי אנשים שכבר עברו קהילה פעם ראשונה, פעם שנייה, פעם שלישית, למה הם צריכים לעשות עוד פעם קהילה?

<סוזן בן עזרא: אז הם יבואו, יעשו ניקיון פיזי, יעשו אחר כך עוד ארבעה חודשים של התאקלמות חזרה בתוך הקהילה שלהם, בתוך החיים הנורמטיביים ואז בעצם הם יוכלו לחזור ולשגרה שלהם כי הם כבר שבעי טיפול.

<סוזן בן עזרא: הם יוכלו להיות מלווים ביחידות, הם יוכלו להיות מלווים על ידי עובדים סוציאליים, בכל דרך טיפול אחרת שהם יבחרו, NA, צעדים, ואין שום צורך שהם יחזרו שוב.

<סוזן בן עזרא: ואת זה ראינו הרבה פעמים בקהילות, יש הרבה מחקרים שנעשו בתוך קהילות טיפוליות על החזרתיות הזאת, על ההצלחה בטיפול.

<שלמה כהן: בזמנו היה מחקר שליווה את הקהילות הטיפוליות שנתיים אחרי סיום טיפול ומצאו שבערך 60% סיימו טיפול מלא בקהילה, 60% הצליחו לסיים, ומתוך ה-60% שסיימו בשנתיים האלה 80% היו נקיים.

<שלמה כהן: יש מחקר חדש שמראה שגם מי שעבר בערך מחצית מהזמן בקהילה גם מצליח - - -

<סוזן בן עזרא: אותו דבר, אותה סטטיסטיקה.

<שלמה כהן: עוד פעם, אין בארץ מעקב שבודק באמת את מסיימי התכניות לאורך זמן.

<שלמה כהן: אלה הערכות שמדברים על 50%-60% בטווח של השנים הקצרות ובאמת זה יורד לאורך השנים לכ-30%.

תמר זנדברג: אם כבר הגענו אליך, האם תוכל לספר לנו, מה שידוע לכם במשרד, בנושא של החברה הערבית מול החברה היהודית מבחינת גם שימוש לרעה והתמכרויות וגם גמילה וטיפול, האם יש הבדל, יש פערים?

תמר זנדברג: מה הנתונים?

<שלמה כהן: יש הבדל, יש פחות פנייה לטיפול בתוך המגזר הערבי, בעיקר ביישובים הערביים.

<שלמה כהן: במחוז צפון, אני חושב שיש דוגמה מאוד טובה להרבה מאוד יחידות עירוניות שיש לנו פה במחוז.

<שלמה כהן: יש לנו בטמרה יחידה לטיפול בהתמכרויות, גם של סמים וגם של אלכוהול, יחידה אמבולטורית שמגיעים למה שנקרא טיפול יום.

<שלמה כהן: יש לנו למעשה מסכנין, נצרת - - - הזכירו פה.

<שלמה כהן: יש פה די הרבה יחידות.

<שלמה כהן: מה שאני שומע מהעובדים שם שמאוד קשה לגייס לטיפול, מאוד קשה לגייס בעיקר את הצעירים.

<שלמה כהן: דיברתם פה על סמי פיצוציות, אותם מאוד מאוד קשה, המשפחה מתערבת רק כשיש איזה שהיא תופעה פסיכוטית או משהו כזה.

<שלמה כהן: ברגע שאין את הסממנים האלה פחות פונים לטיפול.

תמר זנדברג: כלומר יותר קשה להפנות לטיפול?

תמר זנדברג: מבחינת עד כמה התופעה רווחת, יש הבדל?

<שלמה כהן: באותם סדרי גודל כמו באוכלוסייה היהודית, אולי אפילו קצת יותר, כשהממד הסוציו אקונומי פה הוא גורם משפיע.

<שלמה כהן: אנחנו רואים במסגרות שלנו שיש יחסית לאוכלוסייה אחוז גבוה של ערבים, מעל השיעור שלהם באוכלוסייה.

<שלמה כהן: זה בהחלט סממן שמעיד על זה שבאוכלוסייה הערבית יש יותר התמכרות.

<שלמה כהן: בדרך כלל אנחנו מדברים, שוב, על ההתמכרות היותר עמוקה של הרואין שמלווה הרבה פעמים בדפוסים עבריינים.

<שלמה כהן: אני חושב שהיום, אני לפחות רואה את זה מהעבודה עם העובדים הסוציאליים במגזר הערבי, יש הרבה יותר סמי פיצוציות במגזר בכפרים, יותר מאשר בשיעור שלהם ביישובים היהודיים.

<שלמה כהן: אין אכיפה, לדעתי, בתחום סמי הפיצוציות, קל מאוד להשיג אותם.

תמר זנדברג: כלומר אתה אומר, לא רק על נשק, גם על סמים, יש פחות אכיפה.

<שלמה כהן: אני חושב שגם בתחום גיוס של נוער יש את העניין הזה של הסטיגמה, הרבה יותר קשה לנו ביישובים הערביים - - -

תמר זנדברג: לטיפול, אתה מתכוון?

<שלמה כהן: לטיפול, לגייס נוער שמשתמש.

<שלמה כהן: נוער שמשתמש, עושה שימוש לרעה בדרך כלל, אנחנו לא מגדירים אותו כמכור.

<שלמה כהן: זה קשה גם במגזר היהודי, זה קשה שבעתיים במגזר הערבי, יש פחות שיתוף פעולה, גם מצד גורמי חינוך וגם מצד המשפחה.

<שלמה כהן: זאת אומרת העניין הזה של הבושה, של הסטיגמה בכפר או ביישוב הכפרי היא הרבה יותר קשה מאשר במגזר היהודי.

<שלמה כהן: לא ששם זה קל, תמיד קשה לגייס נוער, אבל בהחלט הרבה יותר קשה.

<שלמה כהן: יש לנו מאמצים רבים פה ביישובים, יש בשפרעם יחידת נוער, יש הרבה יחידות שהן נוער ומבוגרים, אבל המאמץ למלא אותן, לגייס יותר מטופלים, הוא הרבה יותר קשה מאשר במגזר היהודי.

<ג'מאל דיאל: המטופלים, אפילו הוותיקים, שהשתמשו בכל מיני, הרואין וקוק בזמנו, עכשיו לפי האיכות של הטיפול - - - לוואי של השימוש, זה משתנה גם.

<ג'מאל דיאל: אני זוכר שהייתי עובד בקהילה, יומיים, שלושה ימים, היו ממש יורדים לרוטינה, מתחילים לעבוד ולהשתלב בטיפול.

<ג'מאל דיאל: עכשיו זה מתחיל יותר משהו פסיכיאטרי, התופעה האחרונה, זה השימוש בסמי הפיצוציות - - -

תמר זנדברג: בגלל סמי הפיצוציות?

<ג'מאל דיאל: כן, הנייס גאי.

<ג'מאל דיאל: זה גם עם מבוגרים וגם עם בני נוער.

<ג'מאל דיאל: הם יותר צריכים יותר אשפוז פסיכיאטרי ומעקב בבית חולים פסיכיאטרי.

תמר זנדברג: ואז כשאתם רואים את זה כאן, שמענו שאתם, בעצם אין לכם הכשרה ואין לכם סמכות - - -

<ג'מאל דיאל: אני מדבר גם בחוץ.

תמר זנדברג: אני מבינה, אבל מן הסתם זה גם מגיע לכאן.

תמר זנדברג: כשאתם פוגשים כאן מישהו שבא ואתם מזהים במהלך הטיפול שהוא זקוק לאשפוז פסיכיאטרי, יש תופעות פסיכיאטריות, אז אתם מפנים - - -

<וליד דיאב: כן, מפנים למזרע.

תמר זנדברג: ואתם רואים שיש עלייה.

<שלמה כהן: בעצם יש רק מסגרת אחת שמטפלת בתחלואה כפולה מה שנקרא.

תמר זנדברג: במגזר הערבי?

<שלמה כהן: לא, בכלל.

<סוזן בן עזרא: לא, אשפוזית אחת לתחלואה כפולה, והיא נמצאת בבאר שבע.

<שלמה כהן: ליהודים ולערבים, וזה לא מספיק כמובן.

תמר זנדברג: כלומר אתם רואים עלייה בצורך להפנות לתחלואה כפולה?

<ג'מאל דיאל: העבודה של המשטרה ושל משמר הגבול שעשו שיתוף פעולה במניעת הסמים, בסוגים של קוקאין והרואין, זה כמעט כל המטופלים, אוכלוסיית המשתמשים לא מוצאים, אז הם הולכים לכיוונים אחרים, שזה ממש יותר פסיכוטיים והתנהגותיים.

<וליד דיאב: זה גם סוגי הסמים שגורמים לזה.

<וליד דיאב: זה ממש רציני.

<וליד דיאב: בתקופה האחרונה אנחנו עדים להרבה הרבה מקרים שהם צריכים המשך טיפול פסיכיאטרי.

<וליד דיאב: אנחנו מפנים אותם לבית חולים מזרע, הם מרואיינים שם, עושים אבחון פסיכיאטרי.

<וליד דיאב: יש מקרים שמחזירים אותם לכאן, כי הוא כשיר להיות במרכז גמילה, ויש מקרים שמאשפזים אותם מיד.

<סוזן בן עזרא: ואז הם עוברים את תהליך הגמילה בבית החולים.

תמר זנדברג: שזה בבאר שבע?

<וליד דיאב: לאו, באר שבע זה אשפוזית כמונו, אבל לתחלואה כפולה.

<וליד דיאב: בית חולים מזרע זה בית חולים לבריאות נפש, כמו בטירה.

תמר זנדברג: אבל הם מוכשרים לטפל גם במקרים של התמכרויות?

<סוזן בן עזרא: יש להם מחלקות לתחלואה כפולה.

<סוזן בן עזרא: למעשה בשמונה בתי חולים יש מחלקות.

תמר זנדברג: הבנתי.

תמר זנדברג: בתוך מחלקה פסיכיאטרית יש - - -

<שלמה כהן: כן, אבל אי אפשר להגיד שזה טיפול, כי הרבה פעמים הם תוך יומיים משחררים.

<שלמה כהן: נגמר ההתקף הפסיכוטי, הם משחררים והבעיה חוזרת בעצם לקהילה, ליישוב - - -

תמר זנדברג: הבנתי.

תמר זנדברג: כלומר אתה אומר שמשני החצאים האלה, של האבחנה הפסיכיאטרית וגמילה מהתמכרות, פה יש יותר דגש על ההתמכרות והגמילה, שם יש יותר דגש על ההפרעה הפסיכיאטרית וכל פעם המשקל הוא לכיוון אחר ואז בעיה אחרת צצה.

<שלמה כהן: זו בעיה אחת, אבל הבעיה שאני מדבר עליה, שבעקבות השימוש בסמים כשיש התקף פסיכוטי, על פי הפרוטוקולים של משרד הבריאות, הם לא מגדירים את זה כמחלת נפש, הם מגדירים את זה כהתקף פסיכוטי בעקבות שימוש בסם ולכן נותנים איזה שהוא טיפול אנטי פסיכוטי ומשחררים, ואז עוד פעם המטופל נופל בין הכיסאות.

<שלמה כהן: כי בעצם הוא עוד לא כל כך חולה נפש ומצד שני מצבו הנפשי עדיין לא מאוזן.

<שלמה כהן: המקום הזה שאין מסגרת שיכולה לטפל בטווח קצת יותר ארוך באנשים שנפגעו כתוצאה מסמי פיצוציות הוא חסר.

עבדאללה אבו מערוף: אז צריך לתת זמן יותר.

תמר זנדברג: התחום הזה של תחלואה כפולה הוא תחום שמוכר לנו וגם ידוע לנו מהעיסוק שלנו שאין מספיק מענה, אבל כקטגוריה הוא מוכר לנו.

תמר זנדברג: בעצם אתה טוען שאלה אנשים שנופלים בקטגוריה הזו, פשוט המענה לה הוא לא מספיק רחב.

<שלמה כהן: נכון, כי תחלואה כפולה זה כשיש כבר יש הגדרה מגורם בריאות הנפש, כשכבר יש אבחנה בציר אחד, זאת אומרת שהוא חולה נפש, והוא משתמש בסמים, שזו תופעה מאוד מאוד מוכרת בכל העולם, שחולי נפש, במקום תרופות הם צורכים סמים.

<שלמה כהן: יש לזה את התועלת של זה, נגיד ככה, מבחינתם לפחות.

עבדאללה אבו מערוף: בסוגריים.

<שלמה כהן: בסוגריים, בוודאי, אבל זה אכן, לא נעים להגיד, יותר נעים להם.

עבדאללה אבו מערוף: מובן, שקט תעשייתי למוסדות.

<שלמה כהן: המקרים של ההתקפים הפסיכוטיים כתוצאה משימוש בסמים, זה נופל בין הכיסאות.

<שלמה כהן: זה לא מוגדר מחלת נפש מחד, ומצד שני אנחנו, הגורמים הסוציאליים, לא כל כך יודעים להתמודד עם זה.

<שלמה כהן: מופיע מטופל שהוא לא בקו הבריאות הנפשית.

עבדאללה אבו מערוף: לכן בשלב ראשון ממליצים, בטח אתם שבעניין הזה, שהתקופה הזאת, היא תקופת מעבר, תהיה לא רק יומיים-שלושה, זאת אומרת האחראים במשרד הבריאות, שיהיה לפחות שבוע, מבחינה פיזיולוגית, מבחינה רפואית.

עבדאללה אבו מערוף: צריכה להיות המלצה כזאת.

<ב': השם שלי ב', מכור לשעבר.

<ב': אני קודם כל אסיר תודה למקום הזה, שבזכות המקום הזה אני עומד על הרגליים וחזרתי למשפחה, לאישה ולילדים.

<ב': אני נקי רק להיום, 21 יום, 9 חודשים ו-17 שנים.

<ב': אני עובד פה בתור רכז מדריכים.

<ב': האמת, אני מזדהה עם כל מילה שאמר המפקח, כי יש לנו בעיה במגזר הערבי.

<ב': אני עובד פה ואנחנו יושבים עם המטופלים כאן בשביל לשכנע אותם.

<ב': 21 יום לא מספיק, כי הבעיה שלנו נפשית, רוחנית, יותר מפיזית.

<ב': הלוואי שהבעיה של המכור תהפוך לקריז, היינו עוברים אותו ואף אחד לא היה סובל יותר.

<ב': יש לנו בעיות חיים שעד היום אני עומד על הקשיים ורק להיום אני נקי, מחר אני לא יודע מה יהיה.

<ב': זה לא בעיה בדיבורים, אני אלוף בלדבר, אבל בעשייה - - - מה שלימדה אותי הקהילה כאן זה לעשות את הדברים ולדבר ולגעת.

<ב': בא לי לבכות אני אבכה, בא לי לצעוק אני אצעק, הכי חשוב לא להשתמש, כי הייתי חי מת, חי בשביל להשתמש ומשתמש בשביל לחיות, 15 שנה, עד שהגעתי לכאן מרוסק מכל הבחינות, פיזית, רוחנית, נפשית.

<ב': בזכות המקום הזה, ואני אסיר תודה להם, המקום הזה בשבילי הוא יותר טוב ממסגד, מכל מקום ומקום שעזר לי, כי ניסיתי את כל הדרכים, לא עזר לי כלום חוץ מהמקום הזה.

<ב': אני אומר למה במגזר הערבי אצלנו יותר קשה?

<ב': האמת, אני בתור מכור, ואכפת לי מכל מכור ומכור, אני מנסה לשכנע כל מטופל שיגיע או לאילנות או לדרך או למלכישוע, כי בקהילות האלה, לא בקהילה, עם כל הכבוד לערבים, קשה לנו לדבר על הטראומות שעברנו, איך גדלנו.

<ב': המנטליות שלנו היא שמאוד קשה לבוא ולהיחשף מול 60-70 מטופל.

<קריאה: גבר לא נחשף, ככה לימדו אותנו.

<ב': למזלי, כשהייתי מטופל כאן, היה רמי קמינסקי המטפל שלי וככה עשה ממני, הוציא לי את כל הרעל, עד שהביא את אבא שלי ועשיתי טיפול עם אבא גם.

<ב': זה מה שעזר לי.

<ב': אני מאוד מתרגש, אני מאוד שמח לראות אתכם כאן, שאתם תומכים ועוזרים.

<ב': ברוכים הבאים.

תמר זנדברג: ברוך הנמצא.

<ב': ואני אסיר תודה לאלוהים על מקומות כאלה.

<ב': יש לנו עכשיו מכת מדינה, באמת, הנייס גאי זה מכת מדינה.

<ב': אני אומר בתור מכור, עבדתי עם הרבה מכורים ועדיין עובד עם מכורים, אבל מכת המדינה זה הנייס גאי הזה.

<ב': בא לנו סרטים, אנשים כאן, כל אחד עם דפקה במוח משהו אחר.

<ב': הרוב אני מדבר, שאנחנו שולחים אותם למזרע, לאבחון פסיכיאטרי, כי אנחנו מפחדים שהם יפגעו בעצמם, כי הם לא שפויים בכלל.

<ב': אני שמח להיות פה ושמח לראות אתכם.

<ב': לא יודע, תמר, אני מאוד מתרגש, לא בשביל בעל הבית שיושב כאן, אבל אני אומר, אני והמשפחה שלי אסירי תודה למקום הזה.

<ב': אני הייתי באמת חי-מת, אמרתי ואני יודע על מה אני מדבר, מרוסק מכל הבחינות, ואם לא הייתי עובר טיפול פה שנה והייתי ממשיך ברווחה, ההמשכיות, מה שאמרו, זה מאוד חשוב, כי 21 יום, או לשבת שנה ולעשות קהילה ולשבת בבית זה לא מספיק.

<ב': יש לנו בעיה מאוד מאוד רצינית.

<ב': אני לא מאחל לאף אחד שייגע בסמים.

<ב': מי שנגע בסמים יודע על מה אני מדבר, הוא נשרף מבפנים.

<ב': מבפנים הייתי הרוס.

<ב': היום אני אסיר תודה להם שאני נקי ואני שומר על היום הנקי שלי ולבית שלי חזר האור ושמחת החיים.

<ב': תודה שהקשבתם.

תמר זנדברג: תודה רבה.

<וליד דיאב: נ' הוא מטופל.

<וליד דיאב: נ', תעמוד רגע בבקשה.

<חוסה במרכז: אני נ' מכור.

<קריאות: אוהבים אותך.

<חוסה במרכז: אני השתמשתי בסמים 52 שנה - - -

עבדאללה אבו מערוף: לא רואים עליך.

<חוסה במרכז: בלי אף גמילה והייתי בגמילה לפני חצי שנה, הייתי 150 יום נקי פעם ראשונה בחיים שלי ונפלתי.

<חוסה במרכז: אחרי שבועיים חזרתי חזרה הנה.

<חוסה במרכז: אני רוצה להגיד לך שאני מעריץ אותך מאוד, אני עוקב אחרייך כל הזמן, אני רואה אותך בטלוויזיה כל הזמן, אני שומע את מה שאת אומרת - - -

תמר זנדברג: תודה רבה.

תמר זנדברג: מאיפה אתה בארץ?

<חוסה במרכז: אני מ - - -.

<חוסה במרכז: בקשר למקום הזה, אני רוצה להגיד לכם שאני שמעתי על הרבה מקומות בארץ, שמעתי על אילנות, שמעתי על מלכישוע, שמעתי על כל מיני מקומות.

<חוסה במרכז: זה המקום הכי טוב שיכול להיות בארץ, אין מקום יותר טוב מזה.

<חוסה במרכז: אני מכיר הרבה אנשים כמוני שהלכו לגמילות, חזרו אחרי כמה זמן, חזרו ישר לסם ולא חזרו יותר לשום גמילה ונשארו בסם.

תמר זנדברג: כמה זמן אתה פה עכשיו?

<חוסה במרכז: אני נמצא פה חמישה ימים.

<חוסה במרכז: והייתי כבר 21 יום לפני חצי שנה בדיוק.

<חוסה במרכז: כל יום שהייתי פה שמחתי להיות פה.

תמר זנדברג: רגע, בסוף ה-21 יום, גם הקודם וגם זה, לאן אתה תלך?

<חוסה במרכז: הלכתי עכשיו ליחידה ביפו, שהמליצו פה על בן אדם אחד שקוראים לו איציק מזרחי.

<חוסה במרכז: הוא היה החונך שלי והוא עזר לי.

<חוסה במרכז: הוא עזר לי הכי הרבה מכולם והנחה אותי ויום אחד אני פוגש אותו באבן גבירול, אני כבר משומש שבוע ימים והוא מתחיל להגיד לי 'איך אתה נראה, אתה נראה כמו שחקן קולנוע, תראה מה קרה לך' והתפרצתי.

<חוסה במרכז: התפרצתי.

<חוסה במרכז: אמרתי לו 'בואנה, אתה טועה, אני משומש שבוע ימים', הוא התחיל לבכות.

<חוסה במרכז: מה שאני רוצה להגיד, כל המטפלים פה וכל האנשים וכל המדריכים שנמצאים במקום הזה, אנציקלופדיה מהלכת בקשר לאנשים שהם עוזרים למכורים.

<חוסה במרכז: אין פה אחד שהוא יותר או פחות מהשני, כל אחד יותר מהשני פה.

<חוסה במרכז: ותמר, אין כמוך.

תמר זנדברג: תודה רבה.

תמר זנדברג: תודה, נ'.

<וליד דיאב: שיהיה לך בהצלחה, תרגיש טוב.

<מופלח שלאעטה: אני רציתי להתייחס לנקודה מאוד חשובה בעניין סמי הפיצוציות.

<מופלח שלאעטה: לצערי הרב, הסטטיסטיקה, בשנת 2013-2014, נכון שאנחנו כמגזר ערבי 20% מאזרחי מדינת ישראל, אבל לצערי הרב יש לנו מטופלים מעל 42% מכל הקהילות בארץ, מהמטופלים אני מתכוון.

<מופלח שלאעטה: 46% מהמטופלים שהשתמשו בנייס גאי ומצליחים לסיים את הטיפול שלהם בהצלחה לא חוזרים לחיות באופן נורמטיבי, חוזרים לחיות על טיפול פסיכיאטרי.

תמר זנדברג: מאיפה הנתונים האלה?

<מופלח שלאעטה: הנתונים האלה, אני למדתי על זה באוניברסיטה ומהשטח.

<מופלח שלאעטה: ד"ר וליד חדד, שהוא מפקח מטעם הרשות למלחמה בסמים, הסטטיסטיקה לא משקרת.

<מופלח שלאעטה: לפני עשרה ימים ראיתי תכנית בטלוויזיה, הסטטיסטיקה נכון להיום במדינת ישראל היא, מתוך 20 נערים נער אחד משתמש בסמי פיצוציות.

<מופלח שלאעטה: יעני 5% מאוכלוסיית הנוער במדינת ישראל משתמשים בסמי פיצוציות.

תמר זנדברג: משרד הבריאות ומשרד הרווחה, היחס בין מטופלים יהודים וערבים בכל מרכזי האשפוז והגמילה בארץ מוכר לכם?

תמר זנדברג: ידוע לכם?

<סוזן בן עזרא: היחס הזה קצת גדול, אבל אני יכולה לברר את זה אצלנו.

תמר זנדברג: אוקיי.

<וליד דיאב: א' הוא מדריך.

תמר זנדברג: בסדר, נסיים עם הצוות ואחר כך - - - בבקשה, א'.

<א': קודם כל אני אסיר תודה.

<א': אני נקי שנתיים ואני עליתי על ניקיון מהמקום הזה.

<א': אני בוגר של טמרה, כשכמובן קיבלתי טיפול כמו שצריך ואת התמיכה ואת החיבוק, הרגשה של בית, הרגשת שייכות.

<א': המדריכים, הצוות אז שהחזיר לי את האמונה קודם כל בעצמי וזה שזה כן אפשרי, אני המשכתי טיפול, סיימתי עם קהילה טיפולית, סיימתי הוסטל, עליתי על דרך - - -

תמר זנדברג: באיזה קהילה טיפולית היית?

<א': אני הייתי בקהילת הדרך.

<א': אני רוצה לציין שאני שמונה שנים בסיבובים, מלפני שמונה שנים אני מנסה לעלות על דרך.

<א': בעבר סיימתי שלושה טיפולים, שני טיפולים בתוך בית סוהר, אחד בקהילת הדרך - - - ב-2006.

<א': ולשמחתי, למזלי, רק הפעם לפני שנתיים הצלחתי איכשהו, עוד הפעם, בעזרת המקום הזה.

<א': לאסוף את עצמי וללכת לטיפול זה לא קל.

<א': אני סיימתי והיום זכיתי או נבחרתי, אני לא יודע להגיד איך, מתוך מקום של אסירות תודה שלי, קודם כל לאלוהים, דבר שני למקומות האלה שעזרו לי להאמין בעצמי והחזירו אותי קודם כל לעצמי, למשפחה, לחברה.

<א': אני ככה מחויב לדרך שלי ובתור מכור, גם לפי התכנית, אני מנסה ומשתדל להעביר את הבשורה למכורים אחרים.

<א': אני גם משמש דוגמה במקום הזה, כבוגר של המקום.

<א': כבוגר של כמה טיפולים ללא הצלחה, אבל זה כן אפשרי, בסופו של דבר אני כן הצלחתי.

<א': קצת קשה לי להגיד שאני משמש דוגמה, אני רוצה להגיד שהמסר שלי הוא כזה היום וזה מה ששומר עליי גם היום, המסר שאני מעביר, שזה כן אפשרי, שיש הצלחה במקומות טיפוליים, בכלל בטיפולים.

<א': אני גם השתמשתי בכל הסוגים של הסמים, מכירים אותי מהצפון עד המרכז, הייתי חי באמת את כל הדפוסים ואת כל המנטליות שבאתי ממנה, כל העקרונות של הרוסים שגדלתי על פיהם, גם ברחוב וגם בבתי סוהר.

<א': היום הרבה חבר'ה מגיעים לפה, ואני גם אחד שהשתמשתי בסמי פיצוציות, ואני פוגש חבר'ה פה היום שגם מכירים אותי מתל אביב, מהצפון, מתוכם, שבעצם הייתי צריך למות כבר כמה פעמים איתם ביחד והיום הם מגיעים לפה ורואים שזה כן אפשרי.

<א': הנושא הזה עלה ואני רוצה להתייחס אליו, בקשר לפיצוציות.

<א': אנחנו מאבחנים פה, באמת זה המקום הראשוני, אני בתור אחד שהגעתי לפה, שלוש פעמים הפנו אותי לפני זה למזרע, לכל מיני טיפולים פסיכיאטריים, אבל פה אני הבנתי שאני כן יכול, שבאמת לא קרה לי כלום, המקום הזה החזיר לי את האמונה בעצמי ומפה המשכתי.

<א': זה מה שאני מנסה להעביר גם לכל החבר'ה הצעירים שמגיעים לפה.

<א': כמובן הם גם מכירים אותי מהעבר וכשאני עומד מולם ואני נקי ועובד במקום הזה כמדריך, אז זה נותן להם הרבה מוטיבציה.

<א': יש לי גם קשר איתם קצת אחר, כאח גדול יותר היום, גם מבחינת אם זה חומר, אם זה דפוסים עבריינים, אם זה עקרונות כל מיני.

<א': למקום הזה מגיעים באמת מטופלים קשים, המטופלים שאוטוטו מאבדים, בוא נגיד, את התקווה שלהם לחיים.

<א': זהו.

<א': בעצם אני נמצא במקום הזה ואני אסיר תודה, שוב, למקום הזה.

<א': אני גם רוצה להתייחס למגזר הערבי.

<א': פה התחלתי את השינוי שלי, כי מאיפה אני בא, אני חייתי לפי עקרונות ומנטליות שגדלתי, לא התאפשר לי בכלל להשתלב ולהבין מה הבעיה שלי, מאיפה אני בא בחיים ובכלל בדרך.

<א': המקום הזה, גם התקרבתי למגזר הערבי והתחלתי לעשות איזה שהוא שינוי, זה עזר לי בהמשך הדרך, גם בטיפולים וגם כאן.

<א': זה מה שאני ככה מנסה להעביר לחבר'ה פה במקום הזה.

<א': באמת מה שגם קיבלתי מהצוות, יש פה יחס מיוחד, בוא נגיד ככה, שזה יותר בית, יותר משפחה.

<א': אני בתור מכור שאיבדתי את התקווה, החיבוק החם שקיבלתי פה והיחס, וכמובן עוד לא היה המקום החדש, היה המקום למעלה, אבל היחס והחיבוקים של הצוות שהיה פה זה היה משהו שכן עזר לי, זה כן תמך בי וזה אחד המדריכים שיושבים פה, שעזרו לי לפני שנתיים.

<א': היום זה מה ששומר עליי, שאני מעביר את הבשורה.

<א': אני חי את זה היום, לראות מטופל ולהחזיר אותו קצת לחיים.

<וליד דיאב: תצליח, חביבי.

תמר זנדברג: תודה רבה, בהצלחה.

<חוסה במרכז: שלום לכם, שלום לכולם.

<חוסה במרכז: קוראים לי נ' ואני מכור, אני מכור כמעט שש שנים, אני מ - - -, אני נשוי, יש לי שני ילדים.

<חוסה במרכז: עברתי כמה סוגים של סמים שניסיתי אותם.

<חוסה במרכז: הגעתי לפה בהחלטה מסוימת שאני רוצה להיות בן אדם חדש נקי.

<חוסה במרכז: לפני שהגעתי לפה חיפשתי מקומות, שמעתי, אבא שלי עובד בעניין הזה, אבא שלי מדריך, 12 שנה שהוא עובד בתחום הזה, במיוחד באתי למקום הזה בגלל שהוא שאל הרבה, על הרבה מקומות, וראה שהמקום הזה מאוד מצוין, מקום חם מאוד ומצוין והוא בטוח שאני אצליח פה והוא היה בטוח שאין קומבינות, כמו שיש לפעמים במקומות אחרים, קומבינות ודברים כאלה, אז הוא היה בטוח שאני אצא מפה בן אדם ישר והכול טוב ויפה.

<חוסה במרכז: אני רוצה להגיד שיש אחלה צוות פה, גם המטפלים.

<חוסה במרכז: אני מרגיש שהם קרובים אליי.

<חוסה במרכז: אני יושב עם הבן אדם הראשון שאני מתחיל להתקרב אליו, אני מתחיל איתו איזה שיחה, פתאום אני מכיר את השני, כאילו אני משלים את השיחה.

<חוסה במרכז: כאילו שבא השני בדיוק בשביל שהוא יבין אותי יותר ויותר.

<חוסה במרכז: אז הרגשתי שכולם מבינים אותי ואני באתי ממקום מאוד לא נכון.

תמר זנדברג: כמה זמן אתה פה?

<חוסה במרכז: אני חדש פה, אני פה שישה ימים ואני מרגיש מאוד חזק - - -

תמר זנדברג: זו פעם ראשונה שאתה הגעת לגמילה?

<חוסה במרכז: אני פעם ראשונה שאני פה ואני מרגיש שאני מאוד חזק.

עבדאללה אבו מערוף: היית במקום אחר?

<חוסה במרכז: לא הייתי במקום אחר.

עבדאללה אבו מערוף: מה למדת, במה אתה עובד?

<חוסה במרכז: - - -

תמר זנדברג: בלימודים?

תמר זנדברג: או כבר סיימת?

<חוסה במרכז: אני בלימודים.

תמר זנדברג: ובסוף כשתסיים את ה-21 יום לאן תלך?

<חוסה במרכז: אני לא חושב להמשיך בלימודים, אני רוצה להיות מדריך.

<שלמה כהן: אבל אתה תלך ליחידה לטיפול בירושלים?

<שלמה כהן: יש יחידת שלם בירושלים.

<וליד דיאב: הוא הגיע דרך שלם.

<חוסה במרכז: ברשותך, חשבתי על זה, אמרתי, אני אחליט על זה בימים האחרונים, בוא נגיד בימים ה-18 או 19.

<חוסה במרכז: אני רציתי לשבת ורציתי להשתתף עם כמה מדריכים, אחד מהם הוא א' - - -

תמר זנדברג: להתייעץ, מה מתאים לך.

<וליד דיאב: שלמה, הוא הופנה לכאן על ידי שלם.

<חוסה במרכז: אני רוצה להגיד שזה מקום מצוין, אני מאוד מבסוט פה ואני מצליח מאוד פה.

<וליד דיאב: בהצלחה, חביבי.

<חוסה במרכז: אני שמעתי הרבה דברים, לדוגמה שיש מקומות שאתה הולך לשם ושיש אנשים שמשתמשים בתוך המקום של הגמילה.

<חוסה במרכז: אנחנו שומעים הרבה דברים.

<חוסה במרכז: אתה בן אדם שיושב בשכונה, בבית, בזה, אתה שומע הרבה דברים.

<חוסה במרכז: אז לפי המשמעות של המקום הזה ולפי העבודה של אבא שלי, הוא הציע לי שאני אבוא למקום הזה.

<חוסה במרכז: אבא שלי ראה שאני אצליח במקום הזה.

תמר זנדברג: תודה רבה, נ'.

<וליד דיאב: בהצלחה, חביבי.

תמר זנדברג: בבקשה, מוחמד דיאב, 'עיר ללא אלימות', עיריית טמרה.

<מוחמד דיאב: אני אדבר בשלושה כובעים.

<מוחמד דיאב: באתי לדבר בשני כובעים, אבל עכשיו הכובע השלישי, נזכרתי בו כשהגעתי לפה, הזכיר את זה וליד, שהתחיל לעבוד ב-89' ואני עבדתי פה ב-91'-92'.

<וליד דיאב: נכון.

<מוחמד דיאב: עכשיו הוא הזכיר לי את זה, כשהוא אמר שהתחלנו את העבודה ב-89'.

<מוחמד דיאב: אני עבדתי כאן שנה ושמונה חודשים, עבדתי בתוך היישוב.

<מוחמד דיאב: אבל אני אדבר על שני דברים.

<מוחמד דיאב: אני לא רוצה לדבר על המקום, אני לא מכיר את המקום עכשיו.

<וליד דיאב: דבר על העבודה שלך.

תמר זנדברג: כן, על העבודה שלך בעירייה.

<מוחמד דיאב: סוזן, הייתי מעדיף בכל זאת שנציג של הרשות למלחמה בסמים יהיה פה.

<סוזן בן עזרא: אני פה.

<מוחמד דיאב: נציג של היישוב.

<מוחמד דיאב: אני יודע שאת נציגה, אבל נציג של היישוב.

<סוזן בן עזרא: הוא מדבר על המתאם למאבק בסמים שלנו, שנמצא בטמרה.

<סוזן בן עזרא: לביקורים של טיפול ושיקום מזמינים את טיפול ושיקום.

<סוזן בן עזרא: כשזה ביקור בתוך הקהילה אנחנו מזמינים את נציג הקהילה.

<סוזן בן עזרא: אז הוא מדבר על שאדי שהוא מתאם שלנו מאוד ותיק.

<מוחמד דיאב: אני הוזמנתי דרך מרצ, אני הגעתי בכובע של נציג ומצביע של מרצ, אבל בכל זאת - - -

<וליד דיאב: זה גם טוב.

תמר זנדברג: זה גם חשוב.

<מוחמד דיאב: אני בתוך הרשות ואני אעלה כמה סוגיות שאנחנו באמת מטפלים בהן.

<מוחמד דיאב: סמי הפיצוציות, אנחנו בשיתוף פעולה עם שאדי, מתאם הרשות למלחמה בסמים, הוצאנו עלון, גם בערבית וגם בעברית, ועלו כמה סוגיות איך לטפל ואיך אפשר לפרסם את זה.

<מוחמד דיאב: לעורר את המודעות בתוך בית הספר, נכנסנו בכל בתי הספר, מחטיבת ביניים ועד תיכון, אני חושב שעשינו די טוב, אבל זה לא מספיק.

<מוחמד דיאב: אני רציתי לדבר בעיקר על המודעות, להעלות את המודעות בקרב התושבים.

<מוחמד דיאב: פה לא עלה על המניעה, פה מדברים על הטיפול, אני דווקא רציתי לעסוק במניעה.

<מוחמד דיאב: וליד עכשיו יתעקש - - - הוא יתרגז עכשיו, וליד.

עבדאללה אבו מערוף: הטיפול היעיל ביותר והטוב ביותר הוא המניעה.

<מוחמד דיאב: נכון.

<מוחמד דיאב: אם באמת צריכים לעבוד נכון, אז באמת לשים דגש על המניעה.

<מוחמד דיאב: מכל המיפויים שעשינו, גם כ'עיר ללא אלימות', גם תכנית 360 וגם תכנית של הרשות למלחמה בסמים, אנחנו עובדים באיגום משאבים ועובדים בסנכרון ממש מצוין, ביום רביעי יש לנו ישיבה בנושא הזה, לכל הגורמים ברשות על הנושא הזה ומכל המיפויים שיצאו לנו אני אציין שלושה דברים.

<מוחמד דיאב: דבר ראשון זה המשטרה, המשטרה יושבת כאן והעלינו את זה בפעם שעברה בפני המשטרה.

<מוחמד דיאב: התמזל מזלנו שדרך 'עיר ללא אלימות' השגנו את האורגן וזו יחידה מיוחדת שתיכנס לתוך היישוב, היא נכנסה כבר מ-1 בדצמבר, והיא תטפל בכל הבעיות.

<מוחמד דיאב: עכשיו דיברתי עם מהנד על הנושא הזה, הם באים לעבוד בשיתוף פעולה מלא עם הרשות, בכל הבעיות שאנחנו רוצים כרשות, שאנחנו סובלים מהן, אנחנו נפנה אותם למשטרה והם יתחילו לטפל בהם.

<מוחמד דיאב: זה אחד הדברים שהוא הישג בשבילנו, שהאורגן הזה נמצא.

<מוחמד דיאב: אנחנו צריכים ממש לנצל את זה כרשות.

<מוחמד דיאב: הדבר השני זה ממש לעבוד על מניעה, מניעה ומניעה, עד הסוף מניעה.

<מוחמד דיאב: ממש להעלות את המודעות.

<מוחמד דיאב: העלון הזה לא נתן את האפקט הנכון שלו, כי לפעמים כשאתה בא לעשות דברים טובים, כשאתה מפרסם את זה אז יש חשיפת יתר, מה שנקרא, וזה חוזר דווקא שלילי.

<מוחמד דיאב: הרבה אנשים שלא ידעו אז ידעו על זה.

<מוחמד דיאב: אז באמת אנחנו צריכים לחזור על זה.

<מוחמד דיאב: נקבעה ישיבה ביום רביעי, לחשוב איך אפשר למנוע את זה בתוך היישוב.

<מוחמד דיאב: מאוד חשוב לי לדבר על העניין של התקציבים.

<מוחמד דיאב: 1210 אני לא יודע מה בקשר לכאן, אבל - - -

תמר זנדברג: עוד לפני התקציבים, הנושא שעלה כאן, של העלייה בשימוש בסמי פיצוציות והנזקים של זה, מוכר לכם ביישוב, בקהילה?

<מוחמד דיאב: בתוך הרשות כן.

<מוחמד דיאב: יש לנו יחידה שמכור לשעבר ועובדת סוציאלית בתוך מחלקת הרווחה ואם אני לא טועה, יש 18 שמוכרים שהשתמשו בסוגיות האלה והם פונים להורים, נכנסים לבתים, מסבירים להם.

<מוחמד דיאב: אחת האמהות הסבירה לי שהיא מצאה את הסמים האלה.

<מוחמד דיאב: היא ניקתה את השולחן, הרימה את זה, מנקה את השולחן ומחזירה את זה.

<מוחמד דיאב: חשבה שזה תרופות לבן שלה.

<מוחמד דיאב: לא ידעה שזה סם.

<מוחמד דיאב: זה חוסר מודעות אצל ההורים.

<מוחמד דיאב: זו סוגיה שמאוד עלתה, כי אנחנו טיפלנו בנערים וההורים לא יודעים.

<מוחמד דיאב: אז צריך להפעיל את זה גם על ההורים.

<מוחמד דיאב: הבעיה אצלנו, ואמרתי את זה, אני אביא שתי דוגמאות.

<מוחמד דיאב: זה היה בשנה שעברה, שני חיילים הגיעו לתוך היישוב לקנות סמים ואני לא מגזים, תוך שבע דקות המשטרה הייתה כאן ותפסו אותם.

<מוחמד דיאב: תפסו את שני החיילים ואת אלה שמכרו להם.

<מוחמד דיאב: במקרה אחר, יהודייה, בחורה, נכנסה לתוך היישוב לקנות סמים, תוך 13 דקות תפסו אותם, גם את הבחורה וגם את המוכר.

<מוחמד דיאב: בסוגיה הזאת, אני אמרתי את זה, הייתי אצל השר אהרונוביץ בזמנו, והייתי אצל השר והלכתי עם מצגת ל'עיר ללא אלימות' והעליתי את הסוגיה של הנשק הבלתי חוקי בתוך היישוב.

<מוחמד דיאב: אמרתי את זה בזמנו, בינתיים הנשק מופנה לחברה הערבית, אם לא נטפל בו כמו שצריך הוא יופנה לחברה היהודית ולצערי זה מתחיל לקרות.

<מוחמד דיאב: אני אומר את זה בצער רב, אבל זו האמת, אנחנו חיים את זה עכשיו.

<מוחמד דיאב: זו הזדמנות להגיד את זה עוד פעם לגבי הסמים.

תמר זנדברג: דרך אגב, מבחינתנו חיי אדם וגם שימוש בסמים, אם מופנה לחברה היהודית או מופנה לחברה הערבית, זה אותו דבר.

תמר זנדברג: אין פה מדרג.

<מוחמד דיאב: אם אנחנו מדברים על חיי אדם, אמרת לי 'אל תדבר על התקציבים', אבל בסופו של דבר זה, לצערי, בשורה התחתונה, מתבטא בתקציבים.

<מוחמד דיאב: על מנת לפרסם את זה ולהעלות את המודעות אצל כל האנשים ולטפל באנשים, השורה התחתונה זה תקציבים.

תמר זנדברג: אז מה אתם מרגישים שחסר היום?

תמר זנדברג: גם מבחינת תקציבים.

תמר זנדברג: או נגיד תקציבים, אבל תקציבים למה?

תמר זנדברג: מה הצורך?

<מוחמד דיאב: טמרה היום מונה 32,000 תושבים, מקבלת תקציב על מודעות מהרשות למלחמה בסמים של 70,000 שקל.

<מוחמד דיאב: תתארי לך, לכל בן אדם 2 שקלים.

<מוחמד דיאב: זה מה שמקבלים.

<מוחמד דיאב: מה ניתן לעשות ב-70,000 שקל?

תמר זנדברג: איך זה יחסית ליישובים אחרים?

<סוזן בן עזרא: זה תקציב גבוה מיישובים אחרים באותו גודל.

<סוזן בן עזרא: התקציב שהרשות נותנת בתוך הקהילה, אם יורשה לי להיכנס בתוך הדברים שלך, הוא תקציב סיוע, הוא לא תקציב שעומד בפני עצמו, הוא תקציב שהרשות המקומית אמורה לתת מצ'ינג ואף יותר מכך.

תמר זנדברג: מי שנותן מצ'ינג זה הרשות?

<סוזן בן עזרא: הרשות המקומית ולמעשה המצ'ינג הכי גדול, נקרא לזה במרכאות, זה כל שיתופי הפעולה שנעשים.

<סוזן בן עזרא: זאת אומרת עצם זה שהמתאם של המאבק לסמים יושב ביחד עם 'עיר ללא אלימות', עם 360, עם כל הגופים בעיר, ביחד הם מאגמים את התקציבים, כי לכל אחד מהם, משרד החינוך, משרד הקליטה, משרד הבריאות, משרד הרווחה, לכל אחד יש תקציב מסוים שהוא אמור להקציב איכשהו למניעה, לנוער, לצעירים, למודעות, להורים, לאנשי מקצוע.

<סוזן בן עזרא: אמורים לקחת את כל הסל הזה ביחד ובתוך שיתופי פעולה לבנות תכנית.

<סוזן בן עזרא: תכנית מתאם למעשה מתמקדת בכל העוגה הזאת כשחלק הארי ממנה זה חינוך ומניעה.

<סוזן בן עזרא: ובמגזר הערבי הוא באמת החלק הכי גדול, זאת אומרת החינוך והמניעה במגזר הערבי בנושא סמים ואלכוהול הוא חלק גדול, הוא נעשה מול החינוך הפורמלי והבלתי פורמלי דרך תכנית כישורי חיים של משרד החינוך ואחר הצהריים בתכניות של תנועות הנוער ו- ו- ו-.

<סוזן בן עזרא: אני יודעת שבשנים האחרונות גם ד"ר וליד חדד, שעובד אצלנו ברשות, מאוד מקדם את כל הנושא של מודעות בנושא של סמי פיצוציות.

<סוזן בן עזרא: הנושא הזה הוא מאוד מאוד חם במגזר, הייתי אומרת כבר לפחות שנתיים-שלוש, בשלוש השנים האחרונות, וזה נושא שהוא מאוד מאוד בוער במגזר.

<סוזן בן עזרא: אז כל נושא המודעות.

<סוזן בן עזרא: נעשו כנסים, גם ארציים וגם מקומיים, לאנשי מקצוע, נעשות תכניות גם להורים, והוא יוכל לספר על התכניות המשותפות שהם עושים ביחד ביישוב, להעלאת מודעות אצל ההורים וגם כמובן בבתי הספר לתלמידים, על מנת שקודם כל הם יכירו את הסכנות, שהם יידעו מה עומד מולם.

<סוזן בן עזרא: כי החומר הנגיש הזה הוא לא כזה אמור להיות נגיש.

<מוחמד דיאב: באמת מה שצריך זה להדגיש את הסוגיה הזאת, שאנחנו עושים את הכנסים, אני מדבר על טמרה.

<מוחמד דיאב: האנשים שצריכים להגיע לכנס לא מגיעים, אני אומר את זה תמיד.

<מוחמד דיאב: כשאני פונה למשתמש, אז המשתמש לא מגיע לכנס, הוא לא יודע, אז לפחות, אני אומר את זה תמיד, נביא את האנשים שבאמת הם אלה שיש להם גישה לאנשים האלה, נכשיר אנשים או נעלה מודעות אצל אנשים מסוימים, ואלה הסוגיות שאני באמת חושב עליהן.

<מוחמד דיאב: כשאנחנו צריכים לטפל במשהו, אז אנחנו צריכים למצוא את האנשים הנכונים ואז נפנה אותם לכל בעיה ובעיה.

<מוחמד דיאב: וכאן הסוגיה המאוד חשובה בעיניי.

<מוחמד דיאב: דבר שני שציינה סוזן זה איגום המשאבים, שלא היה את זה בהתחלה.

<מוחמד דיאב: אבל בכל זאת, 'עיר ללא אלימות' הוא מטריית על שבאה לאגם משאבים ולעשות סנכרון בין כל המחלקות וכל האגפים בתוך הרשות, וגם מחוץ לרשות עובדים איתה, אבל בכל זאת זה לא נותן את המענה ההולם.

<מוחמד דיאב: אני מפנה את זה למשטרה עכשיו, זה מה שנקרא המקל והגזר, אנחנו צריכים לעשות את העשייה שלנו בתוך השטח והמשטרה צריכה לאכוף את העניין.

<מוחמד דיאב: והדבר השני זה העניין הבלתי פורמלי, זה אחר הצהריים.

<מוחמד דיאב: ב'עיר ללא אלימות' אנחנו שמים דגש על להפעיל מגרשים וכל זה, אבל ב-13 מגרשים שיש לנו בתוך היישוב מוארים אנחנו מפעילים רק שניים, כי זה התקציב שיש לנו.

<מוחמד דיאב: אני מאמין בסיסמה שתמיד אומרת, אם המוסד לא יעסיק אותך, אז באמת צריך למצוא מסגרות נכונות לכל הנערים האלה, כי אחרת אנחנו מאבדים אותם על הדרך והם הולכים לכל מיני מקומות שאנחנו לא רוצים שהם יילכו.

תמר זנדברג: אותם 70,000 שקלים זה רק תקציב הרשות?

<סוזן בן עזרא: אני לא יודעת, הוא זרק את המספר, אני צריכה לבדוק.

תמר זנדברג: זה רק מהרשות או שזה התקציב אחרי איגום המשאבים?

<מוחמד דיאב: לא, של הרשות, זה לא כולל - - -

<סוזן בן עזרא: זה לא כולל מצ'ינג, זה לא כולל שכר, זה לא כולל תקציבים נוספים כמו - - -

<מוחמד דיאב: בסך הכול 70 ו-70 זה 140 וזה 260,000 שקל, זה כולל השכר.

תמר זנדברג: זה כולל התקציב של הרשות?

<מוחמד דיאב: השכר של המתאם.

<מוחמד דיאב: גם של הרשות שלנו, של שנינו.

<מוחמד דיאב: 260,000 שקל הרשות המקומית והרשות למלחמה בסמים.

תמר זנדברג: וכולל השכר של המתאם, שאמרתם שהוא לא נמצא פה.

<מוחמד דיאב: נתתי לך מספרים מדויקים.

תמר זנדברג: בסדר, זו העבודה שלו.

<מוחמד דיאב: כשידעתי ששאדי לא מגיע אז עשיתי כמה שאלות על מנת ל - - -

תמר זנדברג: לא, בסדר, אבל 'עיר ללא אלימות' זה גורם מתכלל בתוך הרשות.

<סוזן בן עזרא: ממש לא.

<סוזן בן עזרא: ממש לא גורם מתכלל.

<סוזן בן עזרא: אני רוצה להבהיר, זה לא גורם מתכלל, 'עיר ללא אלימות' היא מתכללת את נושא האלימות ביישוב והם עובדים בשיתוף פעולה עם כל הגופים כמו שאנחנו עובדים.

<סוזן בן עזרא: יש עבודה משותפת.

<מוחמד דיאב: יש עבודה נהדרת.

<סוזן בן עזרא: התכלול של המתאם זה תכלול של סמים ואלכוהול, התכלול של 'עיר ללא אלימות' הוא בנושא אלימות, עבריינות ופשיעה והם משתפים פעולה בצורה מאוד יפה.

<ג'מאל דיאל: אני רק אציין הערה אחת.

<ג'מאל דיאל: מבחינה חוקית - - - הנייס גאי - - - אני דיברתי עם מטופלים, שוטר תופס מישהו עם נייס גאי הוא לא עושה מעצר.

תמר זנדברג: נכון.

תמר זנדברג: תראה, בנושא סמי הפיצוציות המדינה, ואני תיכף עוברת למשטרה כדי לשמוע מה ההתמודדות שלכם, אם מוכר לכם הנושא הזה של סמי הפיצוציות בשטח ואיך זה נראה מהזווית שלכם, אבל רק אני אסבר את אוזניכם, סמי הפיצוציות בשלב ביניים, לפני שהם מוצאים מהחוק בתור לא חוקיים וגם השימוש הוא מופלל, פלילי, יש שלב שבו המשטרה יכולה, יש לה סמכות על החומר עצמו ועל ההפצה וכל הרשת מסביב, אבל לא על השימוש.

תמר זנדברג: לא על הבן אדם שאצלו נתפס, אלא אם כן נתפסת אצלו כמות מסחרית שאז זה כן פלילי.

תמר זנדברג: זאת על מנת לתת למשטרה כלי שהוא יותר מהיר ויותר זריז.

תמר זנדברג: גם אם יש חומר שהוא עדיין לא עבר את הבדיקות והוכרז עליו כחומר אסור, יש שלב שבו למשטרה יש כלי, גם אם זה לא חומר אסור, אם הוא מוכר כחומר מסכן, זה נקרא, לא מסוכן, מסכן, יש סמכות תפיסה והשמדה וגם סמכות פלילית על המפיץ, אם הכמות - - -

<סוזן בן עזרא: כן, חובת ההוכחה היא למעשה על האדם שמחזיק את החומר, להוכיח שזה לא חומר מסוכן, שזה לא חומר אסור, ואז בעצם זה יוצר את הכלי שהמשטרה יכולה לקחת את החומר, להחזיק אותו אצלה מספר ימים, 30 יום, לדעתי, ואז יש אפשרות להשמדה.

<סוזן בן עזרא: אם בעל החומר לא בא והוכיח שאכן זה חומר לגיטימי, שזה קטורת - - -

<ג'מאל דיאל: זה לא נראה לי.

<ג'מאל דיאל: תתארי לעצמך ש - - -

<סוזן בן עזרא: נכון, אבל שתדע לך שזה חוק ייחודי בעולם, אין עוד - - -

<ג'מאל דיאל: - - - בכל מיני מקומות וזה לא נתפס.

תמר זנדברג: זה כלי משלים שניתן למשטרה.

תמר זנדברג: החומרים נכנסים בסופו של דבר לפקודת הסמים המסוכנים - - -

<סוזן בן עזרא: אבל אז הם מוציאים חומר חדש.

תמר זנדברג: בדיוק, זה איזה שהוא שלב ביניים עד שזה מגיע לשם.

תמר זנדברג: הבעיה הזו מוכרת לנו, זאת הסיבה שהכנסת חוקקה את חוק החומרים המסַכּנים, שבזמן הזה עד שמוכיחים ועושים את כל המוטציה הזאת, שאתה אומר, ובודקים את החומר החדש, למשטרה יש סמכות.

<ארקדי גולדנפן: אנחנו דיברנו הרבה על הסברה וכאילו לגייס את האנשים שכבר משתמשים, אני חושב שיש צורך לשים דגש על הסברה כללית לאנשים שעדיין לא חשופים לזה, בבתי ספר, אולי אפילו בכיתות ראשוניות, קצת להקדיש לזה.

<ארקדי גולדנפן: להכניס את ההסברה לחלק הזה, להגביר את המודעות לאנשים שעדיין לא חשופים, מה יכול לקרות.

<ארקדי גולדנפן: יכול להיות שזה יכול לעזור.

<ארקדי גולדנפן: במקביל לעבודה עם אנשים שכבר השתמשו, כבר נפגעו מזה ולשלב, גם את החלק הזה וגם את החלק הזה.

<ארקדי גולדנפן: זה משאבים וזה כסף, אבל אולי זה יכול לעזור.

<ארקדי גולדנפן: עוד משהו.

<ארקדי גולדנפן: לגבי שיעורי הצלחה.

<ארקדי גולדנפן: כשאנחנו דיברנו עם קולגות הם אמרו, באמת בצדק, ששיעור ההצלחה הוא לא גבוה, הוא 20%, 25%, 30%, וזה יחסית גבוה.

<ארקדי גולדנפן: אבל מה שאני יכול להגיד, קודם כל הצלחה אנחנו בודקים שנה, שנתיים, מגדירים את זה.

<ארקדי גולדנפן: זה אחת.

<ארקדי גולדנפן: נניח.

<ארקדי גולדנפן: מחלת התמכרות זו בעיה כרונית, כמו בעיית סוכרת, אבל מה ההבדל בין חולה סוכרת לבין מכור לסמים?

<ארקדי גולדנפן: חולה סוכרת שממשיך להשתמש בסוכר ובמה שאסור לו הוא פוגע בעצמו, המכור פוגע גם בעצמו, גם בזולתו.

<ארקדי גולדנפן: אפילו שיש רמיסיה לשנה, עד כמה זה טוב למכור עצמו, למשפחה שלו ולקהילה.

<ארקדי גולדנפן: אם הוא מחזיק מעמד שנתיים, שלוש, שש, זה רווח לאותו מטופל, רווח למשפחה שלו ורווח לחברה בכל התחומים, כולל התחום הכספי.

<ארקדי גולדנפן: אז כל המקומות האלה, כמו אצל וליד, כמו אצל מלכישוע, שאת היית שם והתרשמת, נותנים מענה מאוד רציני, מאוד רציני, לא רק למטופלים, לקהילה, בכל התחומים, הרחקה מפעילות עבריינית, פגיעה באוכלוסייה, גניבות וכל מה שמשתמע מזה.

<ארקדי גולדנפן: לגבי וליד, אני לא מכיר אותו הרבה זמן, חצי שנה אנחנו עובדים ביחד, אבל תוך פרק זמן קצר אני התרשמתי שזה בן אדם שלא יכול לשבת בחיבוק ידיים, יש לו מנוע בפנים.

<סוזן בן עזרא: כמות הפעמים שהוא עולה לירושלים למשרדים, אין דברים כאלה.

<ארקדי גולדנפן: אני הגעתי לפה כשחדר האוכל לא היה, המטבח לא היה, הייתי בחדר האוכל הישן, זה - - - בפרק זמן קצר הכול נראה שונה.

<ארקדי גולדנפן: וזה יצא ככה.

<ארקדי גולדנפן: עכשיו, אנחנו מכניסים טיפול נוסף בסבוטקס אצלו, הוא מכין את השטח לזה, וגם תיק ממושך, הוא מתכוון להתקדם ולהתקדם ולהתקדם.

<וליד דיאב: מיטות.

<ארקדי גולדנפן: גם מיטות.

תמר זנדברג: תודה רבה.

<איריס כהן-נגר: יש כאן עוד מטופלים שמקבלים סובוקסון?

<ארקדי גולדנפן: עוד לא, צריך לקבל אישור.

<ארקדי גולדנפן: זה תהליך.

<ארקדי גולדנפן: הוא מכין את השטח לזה.

<סוזן בן עזרא: זה לתהליך גמילה, לא לתחזוקה.

<ארקדי גולדנפן: נכון, זה רק לגמילה.

<וליד דיאב: את שומעת, זה גם נושא שעולה לבחירה עכשיו, במכרז יש סעיף שם ואנחנו חייבים - - - יש אנשים שבעד ויש אנשים שנגד, אבל עכשיו משרד הבריאות מחליט במכרז שחייבים ל - - - יש לזה יתרונות.

<ארקדי גולדנפן: יש יתרונות וחסרונות.

תמר זנדברג: אוקיי, אנחנו לקראת סיום.

תמר זנדברג: אנחנו רוצים לשמוע את המשטרה ואם יש עוד מישהו שרוצה להוסיף משהו לסיום ואנחנו תיכף נסכם.

תמר זנדברג: נציג המשטרה, עלתה כאן, מעבר ליתרונות, או לאופי המקום ששמענו עליו בעבודה עם מקומות אחרים, עם הקהילה וכו', עלה כאן נושא שהייתי רוצה ספציפית את ההתייחסות שלך וזה הנושא של סמי הפיצוציות והנייס גאי, בחברה, בקהילה.

תמר זנדברג: דיברנו הרבה בשבוע האחרון בכלל על הנושא של אכיפה של נשק, שמענו כאן עוד נושא, שגם יש לו פן די מרכזי של אכיפה, וזה הסמים ובפרט סמי הפיצוציות והנייס גאי.

תמר זנדברג: מה ההיכרות שלכם עם התחום, מה הפעילות שלכם ביישוב, בקהילה?

<מהנד חטיב: ממה שאני יודע, קודם כל התחום הזה מוכר לנו.

<מהנד חטיב: בנושא האכיפה מה שידוע לנו אנחנו אוכפים, מה הכוונה?

<מהנד חטיב: זה לא עובר מסדר היום.

<מהנד חטיב: כבר נגעת בנקודה, איפה שיש ספק אין ספק.

<מהנד חטיב: אנחנו הולכים ועושים בדיקה אצלנו במעבדות של כל נושא הסמים, מה שלא מוכר לנו ומה שאין לנו חוות דעת מדויקת.

<מהנד חטיב: יש סוגי חומרים שהם חומרים מסוכנים, באמת אלה הולכים להשמדה, מה שאנחנו תופסים, אבל אי אפשר מבחינת החוק להעמיד את האנשים שהחזיקו את החומר הזה לדין, ומה שאנחנו מקבלים חוות דעת מהמעבדות שלנו שזה אכן סם ונכנס בפקודה, שזה אסור על פי חוק, אנחנו מכינים כתבי אישום בקטע הזה.

<מהנד חטיב: לא מוותרים.

תמר זנדברג: כמה כתבי אישום יש לכם בשנתיים האחרונות?

<איריס כהן-נגר: בתוך פקודת הסמים - - -

<מהנד חטיב: תלוי איזה חומר, יש הרבה חומרים בתוך הפקודה, אי אפשר לפרט ממש אחד אחד.

<מהנד חטיב: יש הרבה חומרים, יש חומרים שאנחנו מקבלים חוות דעת שזה מסוכן, זה בתהליך אישור, אין את זה עדיין אבל משמידים.

<מהנד חטיב: אי אפשר להעמיד לדין.

<מהנד חטיב: מבחינה כמותית אין לי את נתונים על הכמויות, כמה תפסנו או כמה יילך לכתבי אישום, אבל בתחום הזה אנחנו לא מוותרים.

<מהנד חטיב: יש לנו קצת קושי לפעמים עם האוכלוסייה.

תמר זנדברג: מה הקושי?

<מהנד חטיב: קושי של שיתוף פעולה, שיתוף פעולה גם עם האוכלוסייה עצמה.

<מהנד חטיב: אלה דברים שהם לא כל כך ממהרים לחשוף אותם.

<מהנד חטיב: יש קושי לחשוף את הדברים האלה.

תמר זנדברג: כלומר המשפחה, הסביבה הקרובה מנסה - - -

<מהנד חטיב: הסביבה, כן, מנסה לסגור את זה פנימית ולא להוציא את זה החוצה.

<מהנד חטיב: היום יש לשמחתנו הרבה יותר מודעות, דיברו על הנושא של המניעה, יש לנו קצת דילמה האם לחשוף את הצעירים האלה לכל החומרים האלה, בצד של המניעה.

<מהנד חטיב: אם אתה מעביר הרצאות, לפעמים הילד הטוב, שלא מכיר את הנושא הזה, אתה חושף אותו, אז יש לנו דילמה איך להעביר את זה.

<מהנד חטיב: יש לנו היום קצינת מינהל מחוזית שנמצאת במיוחד לתפקיד הזה, זה התפקיד שלה, איך להיכנס לבתי ספר, איך להעביר את התכנים האלה מבלי לפגוע או לחשוף ילדים לדברים שהם יכולים להגיע אליהם כתוצאה מאותה הרצאה או הדרכה שאנחנו מעבירים.

<מהנד חטיב: אנחנו לאט לאט נכנסים לכל המסגרות של כל בתי הספר במגזר.

תמר זנדברג: אני שואלת, לדוגמה, אני אתן לך דוגמה, הוועדה סיירה בתל אביב באזור רחוב אלנבי במקום שגם בו יש מכה של סמי פיצוציות.

תמר זנדברג: הלכו איתנו השוטרים, הראו לנו - - - לא חשוב, יש בעיות, התושבים טוענים שזה לא מספיק, אבל המשטרה יודעת מה מקומות המסתור, מה הקיוסקים הפיקטיביים.

תמר זנדברג: הלכנו ברחוב ושוטר הוריד מאיזה עץ שקית מלאה בשקיות של נייס גאי או אחד החומרים האלה שאני לא יודעת איך קוראים להם.

תמר זנדברג: השאלה שלי היא כזאת, מה הפעילות שלכם בקהילה, האם אתם עובדים לזהות מקומות שהם מועדים יותר, לא יודעת, התקהלויות מסוימות, מקומות מסוימים שאתם יודעים שבני נוער או צעירים נפגשים בהם ושם יש פוטנציאל יותר גבוה וסכנה יותר גבוהה לשימוש.

תמר זנדברג: איך הפעילות שלכם בתוך הקהילה?

תמר זנדברג: כי כמו שאמר פה נציג העירייה, זה מקל וגזר, כלומר מניעה וחינוך זה מאוד חשוב, אבל בסוף צריך לדעת שבסוף היום מחכה גם אכיפה, מחכה משטרה וזה חלק מהרתעה.

תמר זנדברג: אם הכול מניעה ונסביר כמה לא טוב לא טוב, בסדר, חלק ישתכנעו, חלק לא ישתכנעו, בסוף חלק צריכים לדעת שבסוף היום מחכה גורם אכיפת חוק וזה לא מדינה בתוך מדינה, כמו שנאמר.

<מהנד חטיב: אני יכול להגיד סטטיסטית, מהאזור שאני עובד בו, שיש לנו בשבוע בין שלוש לשמונה תפיסות סמים.

<מהנד חטיב: אנחנו מכירים את המקומות שמעשנים בהם, מכירים את המקומות פחות או יותר שמשמשים אותם למכירה.

<מהנד חטיב: יש קושי בחלק מהמקומות להיכנס ולחשוף, ואיפה שאנחנו יודעים בוודאות שניתן מה שנקרא למגר את התופעה נכנסים.

<מהנד חטיב: אם אני מדבר על בין שלושה לשמונה תיקים בשבוע של סמים, שזה לצריכה או שלא לצריכה, מתוך זה קרוב ל-50% מגיעים לכדי אישום.

<מהנד חטיב: אבל עדיין זה לא ממגר את התופעה, כי מגיעים לא רק מהאזור שלנו.

<מהנד חטיב: זה ואקום, אם אני לוחץ פה זה הולך למקום אחר, אם לוחצים במקום אחר זה עובר אליי, זה לא נגמר.

<מהנד חטיב: מכירים, יודעים, עובדים, חלק גלוי וחלק סמוי, בוא נגיד שזה גם חלק מהיעדים שלנו כמעט בכל שנה, זה יעד כמעט שנתי.

תמר זנדברג: אתה בתחושה שמה הדבר שהכי חסר?

תמר זנדברג: חסר לכם עוד כוח אדם?

תמר זנדברג: חסר יותר כניסה לקהילה, לאנשים, למשפחות שקצת אולי מגוננות?

תמר זנדברג: איפה אתה שם את האצבע מה המרחק בין המצב היום לבין פריצת דרך יותר שבאמת תתחיל למגר את התופעה?

<מהנד חטיב: אני אתן לך תהליך של מה עובר תיק מהתפיסה שאני מביא את הבן אדם לבית משפט.

<מהנד חטיב: קטע התפיסה הוא הקטע, בוא נגיד כך, זה לא הקטע המסובך.

<מהנד חטיב: אם אני מביא את התפיסה, אני צריך לשלוח את זה למעבדות.

<מהנד חטיב: במעבדות של המטה מתנקזים מכל הארץ, בודקים - - -

תמר זנדברג: זה אנחנו יודעים, מכירים את זה היטב.

<מהנד חטיב: גם כשאותו בן אדם מגיע אולי לדין זה לוקח שנה ושנה וחצי לפעמים.

<מהנד חטיב: עד שעוברת שנה וחצי לא תמיד משתלם להגיש כתב אישום.

<מהנד חטיב: זה תהליך מאוד ארוך.

<מהנד חטיב: אם אני תופס אותו היום ואני משחרר אותו עם המנה יומיים או שלושה ימים אחרי אני עוד פעם תופס את אותו אדם עם מנה.

<מהנד חטיב: השאלה איפה הסוף מבחינת הקטע הזה, כי מבחינתי אני נותן את כל האמצעים וההליך הוא מאוד ארוך.

תמר זנדברג: כן, זה מוכר לנו.

עבדאללה אבו מערוף: זו בעיה מוכרת.

עבדאללה אבו מערוף: העניין הטכני הזה, עניין טכני במרכאות, אבל 50% מגישים כתבי אישום, 50% זה לא מעט, אולי זה מעט, בשבילי זה מעט, אבל בשביל החברה שלנו, בשביל מה שמתרחש זה לא נורא, אבל 50% כתבי אישום, מה הלאה?

עבדאללה אבו מערוף: כתבי אישום בסמים וגזר דין, עד שנה וחצי, מה-50% כמה נשאר מהם?

עבדאללה אבו מערוף: עוד פעם יותר מ-50% מתאספים?

<מהנד חטיב: על שימוש?

<מהנד חטיב: אני לא נכנס לזה, זה לא התפקיד שלי.

<שלמה כהן: מה שקורה בדרך, ברגע שיש כתבי אישום ויש קצין מבחן, אז נראה פה גם בטמרה וגם בקהילות שאנחנו מפעילים כמשרד רווחה אחוז מאוד גבוה שמופנה בעקבות תפיסה על ידי משטרה ותהליך טיפול במסגרות שלנו.

<שלמה כהן: זאת אומרת רוב הלקוחות של המסגרות היחידות והאשפוזיות, מעל 50%, מגיעים דרך זה שנתפסים על ידי המשטרה ומוגש כתב אישום.

<שלמה כהן: אז בעצם יש בכל זאת תוחלת לעניין הזה.

תמר זנדברג: משפט אחרון ואחרי זה חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף ונסכם.

<ג'מאל דיאל: אני חושב שהאוכלוסייה, זה מאוד חשוב, לא יכול להיות שהמשטרה תעזור אם אין להם קשר לקהילה.

<ג'מאל דיאל: למשל כאשר נכנסת לפעמים ניידת של משטרה לכפר שלנו, כתבו בפייסבוק 'תיזהרו, יש משטרה נכנסת'.

<ג'מאל דיאל: מצד אחד רוצים למגר את התופעה, אבל מצד שני אין שיתוף פעולה.

תמר זנדברג: ברור, זה חייב ללכת באופן משולב.

תמר זנדברג: בבקשה, חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף.

עבדאללה אבו מערוף: קודם כל אני רוצה לברך את כולם, זה ביקור שהוא לא רק בשביל הפרוטוקול, שאנחנו באנו לכאן, אנחנו עובדים על העניין הזה מבחינת אחריות.

עבדאללה אבו מערוף: בכנסת יש פרוטוקולים ויושבים ומתווכחים ודנים, אנחנו רוצים לראות מבחינה פרקטית מעשית איך זה נראה בשטח, לכן אנחנו עושים את הביקור, לא רק כאן, בהרבה מקומות, וזה מאוד חשוב לנו להסיק מסקנות נכונות, איך לעזור בפידבקים לכם, יש לנו את האחריות על כל העניין הזה.

עבדאללה אבו מערוף: הייתי רוצה שלא רק מרכז אחד יהיה ושהמרכז הזה יהיה יותר רחב.

עבדאללה אבו מערוף: אני מכיר אותו הרבה זמן, אני חושב ש-20 מיטות זה מעט, ועוד 10 מיטות, שאיך אתם משתמשים ב-10 המיטות האלה שהן לא בסבסוד, המטופלים עצמם מממנים את זה או משהו אחר?

עבדאללה אבו מערוף: יש לכם משהו להציע, שאנחנו נוכל להיות יעילים בעניין הזה?

<וליד דיאב: שיהיו גם מסובסדים.

עבדאללה אבו מערוף: איך?

עבדאללה אבו מערוף: כל הזמן אתם מלאים ב-30 מיטות ?

עבדאללה אבו מערוף: בתפוסה מלאה?

<וליד דיאב: רוב הזמן.

עבדאללה אבו מערוף: והעניין השני, צריך להיות כאן שיתוף פעולה עם המרכז ועם אכיפת החוק.

עבדאללה אבו מערוף: מה שנאמר, שאין שיתוף פעולה, זה מהדהד לא כל כך בצורה אובייקטיבית ונכונה, כאילו אין שיתוף פעולה, אז זה קצת מוריד את האחריות לאכוף את החוק.

עבדאללה אבו מערוף: החוק צריך להיאכף בצורה הנכונה והאפקטיבית ביותר.

עבדאללה אבו מערוף: אני לא רוצה, כפוליטיקאי, לשמוע שאין שיתוף פעולה, זה נכנס לאיזה שהיא פינה שאין שיתוף פעולה.

עבדאללה אבו מערוף: לכן אני הייתי מצפה מהמשטרה שתיקח את האכיפה בצורה היעילה והנכונה ביותר, בלי כל התירוצים האלה, אני לא אכנס למה שאמרו לעניין של הנשק, זה לא ענייננו, והנשק זו סוגיה מאוד חשובה, כל הזמן דיברנו על זה ואין שיתוף פעולה והגענו למה שהגענו.

עבדאללה אבו מערוף: לכן המילים 'אין שיתוף פעולה', אני לא חושב שיש להן מקום באכיפת החוק.

עבדאללה אבו מערוף: אני לא מצפה, סליחה על הביטוי, אפשר, בסדר, יש מערכת חינוכית, יש 'עיר ללא אלימות' שיש לה תפקיד, זו כבר עבודה משותפת, אבל להוריד את הטיעון הזה 'אין שיתוף פעולה'.

עבדאללה אבו מערוף: את זה אני מציע.

עבדאללה אבו מערוף: מצד שני אנחנו חייבים, עם המרכז, גם המרכז שישתתף בפעילויות חינוכיות ותרבותיות בבתי הספר, שיבואו לבית הספר, ייתנו הרצאות.

עבדאללה אבו מערוף: אני חושב שעניין ההרצאות, אני חולק על המשטרה, שעניין החינוך והמניעה וההרצאות יכול להיות מה שנקרא - - - יש לו גם היבט חיובי וגם היבט שלילי.

עבדאללה אבו מערוף: מהניסיון שלי ומהרצאות שלי בבתי ספר, משנות ה-80, 85' ו-95', תמיד זה טוב.

<מהנד חטיב: זה קיים.

עבדאללה אבו מערוף: בסדר, זה קיים, אני יודע, אבל אתם אומרים שאולי לא לחשוף את הנערים האלה לדברים, מה שנקרא מה שאסור מבוקש.

תמר זנדברג: מים גנובים ימתקו, אומרים בעברית, מהתנ"ך.

עבדאללה אבו מערוף: אז תמיד העבודה החינוכית והתרבותית, להרבות בהרצאות, בעבודה משותפת עם 'עיר ללא אלימות', זה טוב וזה גם משיג את המטרות.

עבדאללה אבו מערוף: אנחנו נמשיך, אני אישית מאמין שנמשיך לעשות מה שצריך, גם כאן בשטח, גם שם בכנסת, ונשמח לשיתוף פעולה עם כל מי שאחראי.

עבדאללה אבו מערוף: תודה.

<סמיר דיאב: אפשר להפנות אליכם שאלה, כמחוקקים?

<סמיר דיאב: הרי אתם מחוקקים.

<סמיר דיאב: השאלה, אדם שלומד באוניברסיטה, יש קורס חובה ויש קורס בחירה והוא חייב לעבור את הבחירה על מנת לקבל את התואר, אז מן הסתם הוא יקבל כל מיני קורסים שאנחנו מגדירים אותם אולי כשטויות.

<סמיר דיאב: וגם בבגרות.

<סמיר דיאב: למה אתם כמחוקקים לא מחייבים במערכת החינוך בבגרות שתהיה יחידה שמטפלת בנושא של אלכוהול וסמים, שיידעו מה זה ואז ילמדו ועל זה לגשת בבגרויות.

<סמיר דיאב: סתם נאמר שנתחיל מזה.

<סמיר דיאב: ואז ילד בן 16-17, אולי זה יעזור.

עבדאללה אבו מערוף: כהערה, אני עכשיו מכין חוק, התחלתי לפני שבוע, לתרבות רפואית גופנית שבבתי הספר יהיה לא רק בשיעור חינוך, עניין של השמנת יתר, אוכל, שיהיה שיעור פעם בשבוע לתת לתלמידים איך להתנהג.

עבדאללה אבו מערוף: בעניין הסמים, יכול להיות - - -

<סמיר דיאב: אפשר לשלב את זה.

תמר זנדברג: כן, בתוך זה.

עבדאללה אבו מערוף: אני אומר שזה עכשיו בעיבוד.

תמר זנדברג: אז הנה, יש רעיון ואנחנו נשמח שאת הזווית הזאת גם נציג אצלנו בוועדה וכמובן נתמוך בחוק שלך.

תמר זנדברג: תודה רבה.

תמר זנדברג: אני רוצה מאוד מאוד להודות לכל המשתתפים.

תמר זנדברג: אני רוצה להודות לך, וליד, ולמקום, למרכז, על האירוח ועל ההזמנה.

תמר זנדברג: אני רוצה להודות לכל המשתתפים על הדברים החשובים.

תמר זנדברג: אנחנו שמחנו לגלות כאן קודם כל עוד פן במסגרת הטיפולית הכוללת שאנחנו נחשפים אליה בוועדה.

תמר זנדברג: מצאנו כאן פן שהחשיבות שלו מבחינתנו שהוא קצר טווח, הוא מאוד ממוקד לתקופה מסוימת ולצורך מסוים בחיי המטופל ובחיי הקהילה הטיפולית.

תמר זנדברג: שמחנו גם לשמוע שקיים קשר עם מרכזים טיפוליים אחרים ומסגרות טיפוליות אחרות ובעצם הדברים ככה מהדהדים אחד לשני.

תמר זנדברג: שמחנו מאוד לגלות שהמקום הוא מקום יהודי ערבי, גם מבחינת הצוות המטפל וגם מבחינת המטופלים, זה דבר שכמו שאמרנו בפתיחה אולי חסר מאוד בישראל בימינו באופן כללי, ודווקא כאן, מהמקום הטיפולי, קיים מודל ששמענו אותו גם מצוות המטפלים והמטופלים שהוא עובד כאילו בצורה ממש חלקה, אני ממש הופתעתי לגלות עד כמה הדברים בהקשר הזה עובדים בצורה כאילו טבעית ומובנת מאליה, והלוואי שהיה אפשר לאמץ את המודל הזה למקומות אחרים במדינת ישראל.

תמר זנדברג: עלתה כאן בעיה שאולי לא קשורה למודל או למסגרת הטיפולית הספציפית הזאת, אבל לחברה הישראלית בכלל וספציפית לחברה הערבית בנושא סמי הפיצוציות והנייס גאי והאופן שבו העלייה בשימוש בחברה, שזה דבר אחד, שצריך למצוא את כל הדרכים, גם האכיפה וגם המניעה והחינוך לטפל בהם, גם ההשלכות של זה על המסגרות הטיפוליות.

תמר זנדברג: גם בסוג הטיפול שניתן, משך הטיפול, בקשר עם הטיפולים הפסיכיאטריים וכו'.

תמר זנדברג: זה דבר שאנחנו ניתן עליו דגש מיוחד בוועדה.

תמר זנדברג: יש לנו כבר עיסוק שהוא די מתמשך, גם היה וגם ימשיך, בנושא של תחלואה כפולה.

תמר זנדברג: כאן התגלה לנו איזה שהוא קו תפר חדש שלא ידענו עליו או לא עמדנו עליו כל כך, וזה הנזקים שסמי הפיצוציות גורמים, נזקים נפשיים, נזקים פסיכיאטריים שמשפיעים על הטיפול שהמדינה צריכה להעניק לאותם נגמלים ולאותם מטופלים.

תמר זנדברג: אנחנו נקדיש לזה דיון נפרד בוועדה בנוסף לדיונים שלנו בנושא התחלואה הכפולה ואנחנו נבחן את הנושא, יחד איתך, חבר הכנסת אבו מערוף, אני ארצה את הסיוע שלך או את הייעוץ שלך כאן, בנושא של המענים, גם של האכיפה וגם של הטיפול הממוקדים לחברה הערבית.

עבדאללה אבו מערוף: ברצון.

תמר זנדברג: אנחנו נטפל בזה בוועדה ספציפית.

תמר זנדברג: יחד איתך נתכנן ביחד איך ומה הדרך הנכונה לגשת לנושא, את מי להזמין, מי הגורמים, אנחנו נשמח לראות את כולכם בוועדה.

<וליד דיאב: אולי - - - אינפורמציה כמו שצריך?

תמר זנדברג: בשמחה רבה.

תמר זנדברג: אנחנו באמת נפנה לכל הגורמים שעוסקים בזה ואנחנו נקיים את הדיונים האלה אצלנו בכנסת ונזמין אתכם אלינו הפעם.

תמר זנדברג: שוב אני מודה לכולכם, על הביקור, על השיתוף.

תמר זנדברג: תודה, וליד, תודה לצוות, תודה למטופלים שהעידו בפנינו.

תמר זנדברג: הישיבה נעולה.