ועדת הפנים והגנת הסביבה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 266, 2016-08-15 09:20

דוד אמסלם: שלום לכולם, אני מתכבד לפתוח את ועדת הפנים והגנת הסביבה.

דוד אמסלם: הנושא: הסדרת סוגיות להסעות תלמידים ברשויות המקומיות לבתי הספר, כולל החינוך המיוחד - ישיבת מעקב.

דוד אמסלם: בעצם קיימנו כבר שש ישיבות בנושא, התחלנו אותן קצת לפני יותר משנה.

דוד אמסלם: אני חשבתי שעד השנה אנחנו כבר נסגור את זה – אנחנו נמצאים כרגע שבועיים וחצי לפני תחילת שנת הלימודים, ועוסקים עדיין בסוגיה הזאת.

דוד אמסלם: לכן התעקשתי, מיכל, שתגיעי לכאן בגלל שאני חושב שבסופו של עניין כשהעסק לא מתקדם אז יבוא המנכ"ל, ואם לא השר, ויסביר לעם ישראל מדוע ולמה.

דוד אמסלם: בסיפור של ההסעות, בעיקר של הילדים המוגבלים, אני רואה דבר קריטי הכי חשוב.

דוד אמסלם: איך אמרתי, לפני שבאים ובודקים מה לומדים, קודם כל שיגיעו הילדים.

דוד אמסלם: אחר כך נבדוק עוד שעה, פחות שעה, מה לומדים, מה לגבי הספרים – כן ביטון, לא ביטון, אבל קודם כל שהם יגיעו.

דוד אמסלם: כפי שאמרתי, אני מתעסק עם הנושא הזה כמעט כמו מנכ"ל משרד החינוך.

דוד אמסלם: אני בא מהתחום של הפקידות, אני פקיד, וככה הייתי מתנהל לפני כן בעבודה שלי.

דוד אמסלם: אני מנסה לקדם, ובסופו של דבר, אנחנו עדיין שבועיים לפני תחילת שנת הלימודים, ואנחנו לא סגורים מבחינת הנושא של התקנות, ולכן התעקשתי שאת תגיעי – זה לא לחינם.

דוד אמסלם: אני אעביר אליכם את זכות הדיבור כפי שביקשת, אחרי זה אני אעביר את זה לארגונים – לאביבית - אישה מדהימה שגם באה כל ישיבה, דרך אגב, מתנדבת בחינם.

דוד אמסלם: מגיעה לכאן, עושה את העבודה, כולל כל השורה הזאת, לא רק אביבית, הם מתנדבים, וכל ישיבה הם באים, והם כותבים את התקנות.

דוד אמסלם: הם הגישו לי את התקנות, אני הגשתי אותם כהצעת חוק – הם הגישו לי את זה.

דוד אמסלם: אנשים טובים באמצע הדרך שלא מקבלים משכורת ממדינת ישראל, אף אחד מהם.

דוד אמסלם: נשמע מהם הפערים ולאחר מכן נתכנס שוב פעם.

דוד אמסלם: בבקשה, מיכל כהן.

<מיכל כהן: תודה רבה.

<מיכל כהן: אדוני היושב ראש, בהחלט אני חושבת שהנושא של מערכת החינוך – דיברת על מנכ"ל חינוך שצריך להתעסק בהסעות – מנכ"ל חינוך מתעסק בכל, לא רק בהסעות.

<מיכל כהן: אנחנו בדיוק מסיימים ערב תקציב כפי שאתה יודע עם מאבק עיקש על תקציב משרד החינוך.

<מיכל כהן: אני יכולה להגיד שהדבר היחידי שקיבלנו בו, זה עיגון של חלק מתקציב החינוך המיוחד.

<מיכל כהן: בעיגון של חלק מתקציב החינוך המיוחד, כפי שאתה יודע, בחינוך המיוחד וגם בחינוך הרגיל, הצרכים גדולים מהתקציב, והמוטיבציות לתת מה שמגיע לילדים הם מוטיבציות גדולות, אבל הקופה היא קופה של מדינה.

<מיכל כהן: מי שמחליט על גובה החריגה בתקציב המדינה זה לא משרד החינוך.

<מיכל כהן: אחרי שאמרתי את זה, ואני מרגישה בהחלט אחרי סוף שבוע שכולנו עברנו בממשלה, אני חושבת שיש בשורה לחינוך המיוחד.

<מיכל כהן: היא לא בשורה שלמה.

<מיכל כהן: בעיקר הוויכוח היה לעגן את החינוך המיוחד בגידול טבעי, מה שעד היום לא הסכימו האוצר שנמצאים פה.

<מיכל כהן: לא הסכימו, נתנו איזשהו גידול טבעי מאוד מינורי שבעצם קרע את המערכת מהיכולת שלה לתת.

<מיכל כהן: אני עוד לא מדברת על ההסעות, היכולת שלה לפתוח כיתות ולתת שעות ואת השירותים שצריך בתוך הכיתות.

<מיכל כהן: עדיין ברמה של ההסעות, גם זה יוגש לשולחן הממשלה, וזה עדיין לא תוקצב.

<מיכל כהן: לתקנות ההסעות שני חלקים.

<מיכל כהן: החלק הראשון שצריך להסדיר את כל נוהלי הבטיחות, את כל נוהלי ההכשרה, ההדרכה והליווי.

<מיכל כהן: החלק שני שמדבר על ההמלצות בדבר קיצור זמן הנסיעה, וצמצום מספרי התלמידים בהסעות.

<מיכל כהן: כבר אני מעבירה לשמעון, ואני רוצה שתראו מהו מהלך של תיקון התקנות.

<מיכל כהן: אז כפי שאמרתי, לתקנות יש את החלק הראשון שאותו אני חושבת שלגביו לפחות יש הסכמה עם משרד המשפטים ונציבות השוויון.

<מיכל כהן: לגבי החלק השני אין הסדר עם נציבות שוויון.

<מיכל כהן: שמעתי שאתמול הם שלחו עוד חלק שאומר שהם רוצים להרחיב, ולכן, אדוני, היושב ראש, אפשר להגיד, פקידים או לא פקידים, אבל בסוף זה לא מערך של משרד אחד, זה מערך של דין ודברים בין כמה משרדים – אוצר, משפטים וחינוך.

<מיכל כהן: אנחנו נציג מה כן יש הסכמות ואיפה אין הסכמות.

<מיכל כהן: שמעון, בבקשה.

<שמעון אבני: אני אעשה את זה קצר, כי סך הכול האנשים מכירים, וגם העברנו טיוטת התקנות כפי שהיא אושרה, אדוני היושב ראש, על-ידי המנכ"לית.

דוד אמסלם: למי?

דוד אמסלם: למשרד המשפטים?

<שמעון אבני: לא, אליכם.

<תומר רוזנר: הגשתם לוועדת הכלכלה?

<שמעון אבני: לא, לא הגשנו.

<שמעון אבני: נסביר.

<מיכל כהן: תיכף תראו, תמתינו.

דוד אמסלם: דרך אגב, אנחנו ממתינים כמעט שנה.

<מיכל כהן: אבל יש - - - כל עוד לא יהיה הסכמה, אז לא יהיה אפשר להעביר לוועדת - - -

דוד אמסלם: אין לי בעיה – שתבואו כל המשרדים ותגידו שאתם לא רוצים להסיע את הילדים בגלל שאין לכם הסכמות.

<מיכל כהן: אין הסכמה עם - - -

דוד אמסלם: אגיד לך משהו, מיכל, אני לא התייחסתי למה שאמרת.

דוד אמסלם: אם אתם לא אמורים להסיע את הילדים האלה, תגידו.

דוד אמסלם: אם מישהו מפריע לכם, גם תגידו, אבל שנה אנחנו מתעסקים עם זה, ועכשיו שבועיים לפני - - -

<מיכל כהן: אדוני היושב ראש, אנחנו נראה את כל ההתפתלויות, כולל מה אנחנו כן מוכנים.

<מיכל כהן: אנחנו מוכנים היום, ועם מה עוד יש ויכוח – מה לעשות.

<שמעון אבני: אני אמשיך מהנקודה שעצרנו.

<שמעון אבני: בסך הכול, אני אומר שוב, למשרד יש תקנות, הן נכתבו בשנת 95', ואושרו על-ידי שר.

<שמעון אבני: זה נכון שהן לא שלמות והן חסרות, מה שמשלים אותן זה חוזר מנכ"ל.

<שמעון אבני: זאת אומרת, בפועל, עובדתית, אנחנו מסיעים במדינת ישראל בכל בוקר את ילדי החינוך המיוחד וילדי החינוך הרגיל.

<שמעון אבני: זה פרויקט בשילוב עם הרשויות המקומיות, וזה פרויקט מאוד גדול, מאוד רחב, מאוד מורכב, מאוד רגיש.

<שמעון אבני: אני חושב שבסך הכול הדברים האלה מבוצעים בצורה טובה, כאשר אנחנו יותר ויותר פתוחים ומאפשרים גם פנייה וגישה אלינו.

<שמעון אבני: יש ועדת חריגים שמטפלת בכל מי שהוא חריג, והתקנות החדשות כפי שהן נכתבו, וכפי שהעברנו אותן והן מופיעות כרגע כאן, אני חושב שיש בהן בשורה מאוד גדולה.

<שמעון אבני: הן עושות הסדרה מאוד גדולה גם עם הרשויות, גם עם הקבלנים המסיעים הן מטילות אחריות ספציפית כפי שלא קרה עד היום.

<שמעון אבני: הן מגדירות הכשרות, הן מגדירות קריטריונים.

<שמעון אבני: יש פה את רשימת האנשים שלקחו חלק.

<שמעון אבני: באמת, עשינו מפגשים עם הרבה מאוד גורמים בחינוך המיוחד, בחינוך הרגיל, מנהלי בתי ספר, בית חולים אלי"ן.

<שמעון אבני: כל מי שיש לו יד – הורים, נציגי הורים, כל מי שיש לו יד ורגל בחינוך המיוחד, ישבנו ושמענו, חלקם מספר פעמים, משרדי ממשלה.

<שמעון אבני: אני חושב שהתייחסנו לכל מי שהופנה אלינו.

<שמעון אבני: תהליך אישור התקנות זה בהקשר לשאלה שלך קודם.

<שמעון אבני: אני מתחיל בכוונה עם האישור של המנכ"לית.

<שמעון אבני: המנכ"לית והצוות הבכיר, ההנהלה הבכירה של המשרד ראתה ואישרה את התקנות ב-21 במרץ השנה.

<שמעון אבני: בעצם אפשרה לנו להמשיך ולהתנהל אל מול כל שאר משרדי הממשלה.

<שמעון אבני: אנחנו קיבלנו אישור ממשרד המשפטים.

<שמעון אבני: היה בזה מספר גלים ייעוץ וחקיקה ב-18 ביולי.

דוד אמסלם: לקח להם ארבעה חודשים לאשר לכם אותה?

<שמעון אבני: זה היה דין ודברים – שאלו, אנחנו ענינו, תיקנו, הוספנו, שינינו, התווכחנו, אבל בסוף הגענו להסכמות.

<שמעון אבני: לצורך העניין יש את אישור מחלקת חקיקה.

<שמעון אבני: אז נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות במשרד המשפטים העבירו לנו ב-4 ביולי את הערותיהם.

<מיכל כהן: והנסחית אישרה ביום הוועדה.

<שמעון אבני: ישבנו איתם ב-9 באוגוסט.

<שמעון אבני: אני הבנתי שהגענו להבנות, עכשיו מסתבר שלא.

<תומר רוזנר: בסדר, הם גורם מייעץ.

<שמעון אבני: אבל אנחנו לא יכולים להתקדם.

<תומר רוזנר: ודאי שאתם יכולים, זה גורם מייעץ, הם לא גורם מכריע.

<שמעון אבני: לא, אבל מחלקת ייעוץ וחקיקה היא גורם מכריע?

<תומר רוזנר: לא.

<תומר רוזנר: מה זה גורם מכריע?

<תומר רוזנר: מחלקת ייעוץ וחקיקה יכולים לתת לכם הערות, בוודאי נציבות השוויון.

<תומר רוזנר: נציבות השוויון היא גורם מאוד חשוב, אני מאוד מעריך את מה שהם אומרים.

<תומר רוזנר: הם לא גורם מכריע, הם גורם מייעץ.

<שמעון אבני: הם פה, והם יוכלו לדבר.

<שמעון אבני: בשורה התחתונה צריכה להיות עוד פגישה כדי להגיע לאותן הבנות, ואז התקנות יוכלו לעבור.

דוד אמסלם: דרך אגב, על מה המחלוקות?

<מיכל כהן: אני אומר ככה.

<מיכל כהן: ביום שהייתה הוועדה אצלך קיבלנו אישור אחר הצהריים מהנסחית של משרד המשפטים.

<מיכל כהן: אחרי זה בעצם זה עבר לנציבות שוויון, ונציבות שוויון בעצם אתמול ביקשה הרחבה מעבר לתקנות, זאת אומרת, תוספת של תקציב שתיכף נתייחס גם לזה, וגם נציבות שוויון ידברו.

<מיכל כהן: אנחנו בדרך כלל משתדלים לעבוד עם כולם בהסכמה כדי להגיע בשלים.

<מיכל כהן: אנחנו נראה מהם החלקים שהוסכם, ומהם החלקים שעוד חסרים.

<מיכל כהן: בואו נתקדם.

<שמעון אבני: אנחנו עכשיו בחלק התקנות.

<שמעון אבני: מאחר ואני צפיתי שזה מה שיקרה, אז בעצם אני בניתי את התקנות עם צוות שלם של יועצים ואנשי מקצוע בצורה מודולרית.

<שמעון אבני: זאת אומרת, שאנחנו נוכל להכניס כל פעם עוד שלב ועוד שלב, ולאפשר לתקנות האלה לצאת לדרך.

<שמעון אבני: כי אם היינו רוצים שכל המאה אחוז יהיו בתקנות, כנראה לא נגיע לזה בעוד הרבה מאוד זמן.

<שמעון אבני: ולכן יש שני מאפייני הסדרה – הראשון שבעצם אותו אנחנו מתכוונים להפעיל כבר בשנת הלימודים הקרובה בתשע"ז, שהוא מדבר על כל מה שקשור להסדרה בנושא הדרכות והכשרות.

<שמעון אבני: אגב, אנחנו עושים ממחר שלושה ימים ימי הדרכה למלוות של החינוך המיוחד, שזה חלק מההסדרה של התקנות.

<שמעון אבני: אנחנו כבר מתחילים להפעיל את התקנות עוד לפני שפרסמנו אותן.

<שמעון אבני: ניתן לזה תקציב, זה עולה הרבה מאוד כסף.

<שמעון אבני: המשרד נושא בזה במאה אחוז עלות הכשרה של 1,500 מלוות כאלה, בסוף נכשיר 4,000 מלוות.

<שמעון אבני: זה החלק הראשון שיוצא לדרך, וזה בעצם הטיוטה שאנחנו העברנו אליכם שאותה אנחנו יכולים להפעיל בהנחה שנפתור את המחלוקת שיש לנו עם משרד המשפטים.

<שמעון אבני: זה מפורד, זה בעצם השלב הראשון, המידי שאפשר להפיץ אותו שהוא קובע, והוא מבצע את ההסדרה על האחריות של הרשות המקומית - איזה הכשרות צריך לעבור מנהל הסעות ברשות מקומית, מה האחריות שלו, מה הקבלן, מה האחריות של מלווה, מה האחריות של נהג, איזה קורסים, עזרה ראשונה, הדרכות - יש פה פירוט כולל, מוקד שאותו מוקד מפורסם יחויב, יהיה מוקד טלפוני שההורים יכולים להתקשר ולשאול ולבדוק.

<תומר רוזנר: של מי?

<שמעון אבני: של הרשות.

<שמעון אבני: הרשות המקומית תפעיל מוקד שההורה יוכל להתקשר - - -

דוד אמסלם: אני רוצה לקחת את הדיון למקום אחר - בוא תבוא לפערים ישר, עזוב, מה שמוסכם מוסכם.

<שמעון אבני: יש לנו שקופית על הפערים, זה בעצם השקופית של שלב ב', שהיא בעצם העלאת רמת השירות.

<שמעון אבני: אני רואה בזה דבר לא פחות חשוב שילדים בחינוך המיוחד זמן הנסיעה שלהם יקוצר, מספר הילדים בהסעה יהיה מצומצם.

<שמעון אבני: אני חושב שככל שנצמצם את הזמן, וככלל שיהיו פחות ילדים בהסעה, בסוף הילד יגיע לבית הספר בצורה טובה ויוכל ללמוד.

<שמעון אבני: אנחנו תמחרנו, כפי שאמרתי לך, ויש לנו את המודול שאפשר לשים אותו.

<שמעון אבני: המודל הזה של קיצור זמן ההסעה לשעה בתוך העיר, ושעה וחצי מחוץ לעיר, וצמצום מספר הילדים בהסעה לשמונה ילדים מקסימום בתוך הסעה אחת עולה 180 מיליון שקלים.

<שמעון אבני: בתקנות כתוב גם כן: "התייחסות לילדים - - - ישבנו עם אלי"ן, הגבלנו את כמות הילדים, כסאות גלגלים – כתבנו בתקנות.

דוד אמסלם: אני רוצה לשמוע את שמעון.

דוד אמסלם: אתה אומר עלות התקציבית זה 180 מיליון שקל.

דוד אמסלם: קודם כל, כמה זה זמן ההסעה היום?

<שמעון אבני: אין זמן.

<שמעון אבני: אין מגבלת זמן.

<מיכל כהן: דוח צרפתי קבע שבתוך העיר לא יותר משעה, ומחוץ לעיר - - -

דוד אמסלם: שעה וחצי.

<מיכל כהן: כן, ועד שמונה ילדים.

דוד אמסלם: זה שעה וחצי, וכדי שהילדים ייסעו שעה וחצי זה עולה 180 מיליון שקל.

דוד אמסלם: הם גם יכולים להגיע לשלוש שעות.

<שמעון אבני: אני אסביר.

<שמעון אבני: היום הם יכולים להגיע גם לשעתיים, שעתיים וחצי.

<שמעון אבני: אני מצהיר פה שתבדקו אותי שאין היום הסעות, למרות שאין תקנות אני מפצל הסעות.

דוד אמסלם: אם ככה מה הבעיה?

דוד אמסלם: אם ככה למה צריך עלות תקציבית?

<מיכל כהן: כדי לתת לכולם את זה בתקנות.

דוד אמסלם: אני לא מדבר על תקנות, אני מדבר בכסף, אם הוא מפצל אז הוא משלם.

<מיכל כהן: לא, אם אתה מכניס את זה לתקנות, אתה מחויב לשים את זה - - -

<שמעון אבני: כי אני בוחן הסעה, הסעה.

<שמעון אבני: זאת אומרת, אם תבוא עכשיו הסעה עם עשרה ילדים, אני בודק מי הילדים.

דוד אמסלם: הבנתי, שמעון.

דוד אמסלם: אתה אומר שזה לא כולם, בחלק מהמקומות אתה מפצל איפה שאתה יכול.

<שמעון אבני: לא, במקום שבו אני מזהה שיש פער, אני מפצל את ההסעה.

דוד אמסלם: דרך אגב, משרד האוצר פה?

דוד אמסלם: למה אתה מתנגד?

<שאול קירשנבום: לא שמתנגדים, אבל צריך לבדוק מה העלות של זה.

דוד אמסלם: שאלתי למה אתה מתנגד?

דוד אמסלם: אתה חושב שילד מוגבל צריך לנסוע לבית-ספר שלוש שעות בבוקר – שואל?

דוד אמסלם: אם כן, אז תגיד לי כן, אני אעבור לסעיף הבא – שואל.

דוד אמסלם: שר האוצר הרי אמור לדאוג לילדים החלשים, למשפחות החלשות.

דוד אמסלם: דרך אגב, זה הולך אחד עם השני בדרך כלל.

<שאול קירשנבום: שר האוצר צריך לדאוג לכולם.

דוד אמסלם: בדרך כלל במשפחות חזקות הם גם יודעים גם להסיע את הילד לבד.

דוד אמסלם: אני שואל אם אתם חושבים שזה הגיוני שילד ייסע, ילד בחינוך המיוחד גם ככה קשה לו בחיים, ייסע כל צד, הכוונה כל צד - שעה וחצי במינימום, זאת אומרת, אתם צריכים לתקצב אותו עד שעה וחצי, אבל אתם כנראה חושבים שמעבר לזה זה בסדר – שלוש שעות, שעתיים, שלוש שעות, זה בסדר.

דוד אמסלם: שלוש שעות הלוך, שלוש שעות חזור – שש שעות הוא יכול למצוא את עצמו רק בהסעה, וזה בגלל שאין לכם 180 מיליון שקל – זה נכון להגיד את זה?

<מיכל כהן: זה לא 180 של האוצר.

דוד אמסלם: אני אומר, אפילו 180 של האוצר.

<שאול קירשנבום: כמו ששמעון אמר - - - ועדת חריגים, המקרים האלה לא קורים, מטפלים.

דוד אמסלם: מה לא קורים?

<שאול קירשנבום: אין הסעות שנוסעות במשך שלוש שעות.

דוד אמסלם: שעתיים וחצי יש?

דוד אמסלם: שעתיים יש?

<שאול קירשנבום: אני לא יודע להגיד.

דוד אמסלם: אז אם אתה לא יודע, למה אתה אומר שאין?

<שאול קירשנבום: גם אני יושב בוועדת חריגים הזאת.

<שאול קירשנבום: מגיעים מקרים הנדונים, מאושרים לפי הצורך.

דוד אמסלם: שאלתי ברמה העקרונית למה צריך להגיע אליך לוועדת חריגים.

דוד אמסלם: יש אנשים שגם לא יודעים איך להגיע אליך, אז למה - - - צריכים לנסוע שעתיים וחצי?

<שאול קירשנבום: הרשויות הן אלה שפונות בשם התלמידים.

דוד אמסלם: אני שואל שאלה - למה אתם לא מתקצבים את זה כך שבעצם ילד בחינוך המיוחד, הרף המקסימלי שלו, הזמן המקסימלי יהיה שנה וחצי.

דוד אמסלם: אם אני לא מתקצב, סימן שאני כופר בצורך, אני אומר לא, יש לי דברים יותר חשובים.

<שאול קירשנבום: משרד האוצר, אנחנו לא קובעים בתוך התקנות מה יהיה בתוך התקנות של ההסעות.

<שאול קירשנבום: אנחנו לא קובעים - - -

דוד אמסלם: אני לא אמרתי שאתה קובע.

דוד אמסלם: הרי אתה אמרת בעצמך שאתה יושב בתוך הוועדה, אתה גם ער לדברים האלה - זה לא דבר שלא מוכר לך.

<שאול קירשנבום: נכון.

<שאול קירשנבום: וכשעולים הדרישות אנחנו דנים בהן.

<שאול קירשנבום: בתקציב עכשיו נוספו עוד מאות מיליונים לתוספת - -

דוד אמסלם: זאת לא השאלה.

דוד אמסלם: אני אומר דבר כזה, אני אמרתי את זה גם למנכ"לית בפתיח.

דוד אמסלם: יש שני חלקים מבחינתי - קודם כל שהילד יגיע לבית הספר, זה שלב אל"ף, אחרי זה נתעסק מה הוא עושה בבית הספר.

דוד אמסלם: אבל אם הוא לא מגיע לבית הספר, או מגיע לבית הספר אחרי שלוש שעות בכל כיוון, או שעתיים וחצי, או שעתיים – הבת שלך – אני מניח שאתה לא מוציא אותה בשש בבוקר.

דוד אמסלם: אני בטוח שאם היא הייתה יוצאת בשעה שש בבוקר, אתה היית מתרעם ולא היית מוכן.

דוד אמסלם: אני אומר לך שש בבוקר בהנחת עבודה שזה פחות או יותר מה שקורה בממוצע, לא שלוש שעות, אמרתי שעתיים, מתחילים בשמונה.

דוד אמסלם: אז אם היא צריכה לצאת היא צריכה לקום בשעה חמש – זה נשמע לך סביר?

דוד אמסלם: זה דיון הזוי, זה נשמע לכם סביר?

דוד אמסלם: שנה אני מתעסק עם זה - שנה.

דוד אמסלם: אני שואל את השאלה הזאת שנה, ועונים לי תשובה שנה, ואת התקנון שנה.

דוד אמסלם: שבע ישיבות אני עושה בנושא הזה.

דוד אמסלם: אני יושב ראש ועדת הפנים, לא עובד משרד החינוך, לא שר החינוך, יושב ראש ועדת הפנים של הכנסת מתעסק עם הסעות של ילדים מוגבלים שבע ישיבות.

<מיכל כהן: אמנם אני לא משרד האוצר, ואני לא מתכוונת להיות מליצת היושר שלהם.

<מיכל כהן: אבל משרד האוצר באירוע התקציב שם 400 מיליון.

<מיכל כהן: שר האוצר ושר החינוך באירוע של התקציב שמו 400 מיליון בחינוך המיוחד.

דוד אמסלם: זה קשור להסעות?

<מיכל כהן: רגע, תן לי לענות.

<מיכל כהן: בחינוך מיוחד אין רק הסעות.

<מיכל כהן: אדוני היושב ראש, תן לי להשיב.

דוד אמסלם: לא, אני אכוון אותך.

דוד אמסלם: אני כרגע לא עושה דיון האם התקצוב של החינוך המיוחד עלה בנושאים אחרים ומבורכים - יכול להיות, אני לא שם.

דוד אמסלם: הדיון שלי הוא רק על ההסעות.

דוד אמסלם: אז אולי יש פה באג גם בסדרי העדיפות.

דוד אמסלם: אני חוזר.

דוד אמסלם: אני מניח שאם אתם תגבירו את כל הנושא של החינוך המיוחד, רק הילדים לא יגיעו לבית הספר, אז הכול יהיה בסדר.

דוד אמסלם: תעשו קורסים, תפתחו עוד שעות, רק הילדים לא יגיעו, אז הכול בסדר.

<מיכל כהן: תראה, כאשר לוקחים סוגיה אחת מתוך החינוך המיוחד וחושבים שבסוגיה הזאת נפתור את הכול – לא.

<מיכל כהן: האם אתה צודק בעניין שצריך לדאוג שלא ייסעו ילדים יותר משעה – אתה צודק, גם אנחנו חושבים את זה.

דוד אמסלם: ומה עשיתם?

<מיכל כהן: אל תהפוך אותנו לאנשים הרעים שחושבים שהילדים צריכים לנסוע שלוש שעות.

<מיכל כהן: אבל כשאנחנו מנהלים תקציב וצריכים לדאוג לסייעות, וצריכים לדאוג להנגשה, וצריך לדאוג למורים עבורם, וצריך לדאוג לשעות שח"ם, וצריך לדאוג לכל הצרכים שמגיע להם, בסוף כשאתה נמצא בליל התקציב, וכשאתה נמצא מול משרד האוצר, וכשאתה נמצא בקואליציה שאומרת צריך לשמור על התקציב, אי אפשר הכול, אז כן, נתנו לנו 400 מיליון, 200 לכל שנה כדי לנסות להגיע למקום שהיום החינוך המיוחד דורש - סייעות, כיתות.

<מיכל כהן: האם אנחנו צריכים להמשיך את הדיון ולהמשיך לדאוג גם שיהיה בהסעות?

<מיכל כהן: כן, בהחלט.

דוד אמסלם: מנכ"לית משרד החינוך, אני מצטער, אם זאת התשובה שלך, חשבתי שתהיה תשובה קצת יותר אינטליגנטית בעניין הזה.

דוד אמסלם: הרי אני עושה דיון רק על ההסעות.

דוד אמסלם: אני עושה דיון שנה על ההסעות.

דוד אמסלם: אז את יכולה לומר לי שסדרי העדיפויות שלכם אחר, זה בסדר, אני הבנתי מה התשובה שלך.

דוד אמסלם: תגידו, סדרי העדיפות שלנו זה לא להסיע את הילדים האלה.

<מיכל כהן: אני אמרתי, כי אנחנו מסיעים גם היום את הילדים.

דוד אמסלם: שלוש שעות.

<מיכל כהן: תפסיק, נו באמת, אין ילד שנוסע שלוש שעות.

דב חנין: זה היעד שאתם מציגים בנסיעה בינעירונית – שעה וחצי לכל כיוון.

דוד אמסלם: לא, זה שלוש שעות לכל כיון, או שעתיים וחצי לכל כיוון.

<<מיכל כהן: > שמעון אמר לך, שגם היום אנחנו מתקציב משרד החינוך, וממה שיש, בגלל זה אנחנו כל הזמן רודפים אחרי האוצר שיתקצב אותנו בגידול טבעי כדי שנוכל לתת סיוע במקומות אחרים.

<<מיכל כהן: גם היום ילד לא נוסע שלוש שעות.

<<מיכל כהן: האם צריך לנסוע שעתיים?

<<מיכל כהן: - גם שעתיים הוא לא צריך.

<<מיכל כהן: ואם הוא צריך שעה וחצי לנסוע - גם שעה וחצי הוא לא צריך לנסוע ילד לא צריך לנסוע יותר משעה.

דב חנין: גברתי המנכ"לית, אתה נתת לנו תשובה שהייתה תשובה אולי ראויה אם התפקיד שלך היה ראש הממשלה.

דב חנין: היית באה לפה, והיית אומרת – יש כל מיני אילוצים, ביטחון, איראן, עניינים, צריכים לאזן את התקציב, זאת תשובה.

דב חנין: כמנכ"לית משרד החינוך, מה שאנחנו מצפים לשמוע ממך זאת האמירה מה משרד החינוך רוצה להגיע, ועל זה צריך להיאבק.

דב חנין: בסדר, אנחנו מבינים שאתם פועלים באילוץ תקציבי וכדומה.

דב חנין: אבל אם שעה וחצי זה לא סביר ולא אפשרי, אז בואו נוריד את זה מתחת לשעה וחצי.

דב חנין: אנחנו בתור ועדה ניאבק גם במלחמה הזאת.

<מיכל כהן: אנחנו רוצים להגיע לזה לפחות.

דוד אמסלם: אנחנו מדברים כרגע – הם שואפים לשעה וחצי.

דוד אמסלם: היום זה יכול להיות גם שלוש שעות, הם אומרים הממוצע כנראה זה בין שעתיים לשעתיים וחצי, עוד מעט נשמע את ההורים.

דוד אמסלם: יכול להיות פחות, הרבה פחות, אז אני מניח שאם הם נלחמים על שעה וחצי, אז הרבה פחות זה משהו שמתקרב לשעה וחצי.

דוד אמסלם: אני לא מקבל את מה שאתה אומר - גם ראש הממשלה, זה לא קשור לראש הממשלה.

דוד אמסלם: להיפך, אני חושב שמשרד החינוך זה יושב אצלו באחריות הישירה שלו, הוא צריך להביא את הילדים - איך?

דוד אמסלם: שאלה אחרת כבר.

דוד אמסלם: אני יוצא מהנחת עבודה כזו – אני, כשהיה לי אחריות לנושאים שלי, קודם כל הייתי מבצע אותם, או - - -

<מיכל כהן: דרך אגב, זה באחריות של הרשויות, למה אתה לא אומר שזה אחריות של הרשויות?

דוד אמסלם: קודם כל, אתם אמורים להנחות את הרשויות.

<מיכל כהן: אנחנו מנחים את הרשויות אבל הן לא רוצות להוסיף גם - - -

דוד אמסלם: זו שאלה אחרת.

דוד אמסלם: אני מסביר, ברגע שהרשויות לא יעמדו בחוק, אז אנחנו נטפל ברשויות.

יוסי יונה: איך ישלמו 80 מיליון שקל כאשר הרשויות במצב סוציו-אקונומי - - -

דוד אמסלם: אני לא שם.

<מיכל כהן: בסדר, אני רק - - -

דוד אמסלם: אגיד לך משהו, יש עוד גורמים אחרים, זאת לא השאלה, אלא אם כן אני לא מבין.

דוד אמסלם: אמרתי, משרד החינוך, זו האחריות שלו להביא את הילדים לבית הספר, לדאוג שיביאו אותם, אולי לא הוא, אולי לא הכול מתקציבו.

דוד אמסלם: אבל הוא מנחה את הרשויות, וזה לא הרשויות עושות מה שהן רוצות.

דוד אמסלם: אם זו התשובה, אז תגידי לי, אז אולי נביא את השלטון המקומי, נתקצב אותם באופן ישיר ונדבר איתם.

דוד אמסלם: אמרתי, כל נושא שאנחנו דנים פה יש בו מצ'ינג.

דוד אמסלם: אנחנו בעצם קובעים מה המצ'ינג והם מתיישרים סביבו, זאת לא השאלה.

דוד אמסלם: אמרתי, ברגע שאתם תתקינו את התקנות, אני מבטיח לכם שתוציאו חוזרי מנכ"ל, ואם הרשויות לא יעמדו בזה, אנחנו נזמין אותם לפה ואנחנו נפעל בהתאם.

דוד אמסלם: לכנסת יש כלים לטפל בגורמים שהם ממלכתיים שהם לא פועלים על בסיס החוק או התקנות, זאת שאלה אחרת.

דוד אמסלם: אני מוטרד ממשהו אחר, מהתשובה שלך.

<מיכל כהן: אני יותר מוטרדת - - -

דוד אמסלם: אני מוטרד מהתשובה, לכן אני מבין למה אני מתעסק עם הנושא שנה.

דוד אמסלם: בגלל שאני מבין שאת חושבת שהנושא הזה נמצא במסגרת עוד סל של אירועים אחרים, או צרכים אחרים.

<מיכל כהן: ממש לא.

דוד אמסלם: אז למה זה לא מתוקצב?

<מיכל כהן: ממש לא.

דוד אמסלם: אחרת למה זה לא מתוקצב?

<מיכל כהן: אם היית נמצא ביום חמישי באירוע התקציב, זה היה אחד הנושאים.

דוד אמסלם: אז למה זה לא עלה?

<מיכל כהן: בטח שזה עלה.

<מיכל כהן: עלה והיה על זה דיון.

דוד אמסלם: למה שר החינוך לא עשה על זה משבר?

<מיכל כהן: אני לא אמורה עכשיו להתחיל.

<מיכל כהן: שר החינוך השיג מה שלא השיגו לפניו בחינוך המיוחד.

<מיכל כהן: אפשר להקטין כל הישג.

<דודי מזרחי: זה דיון דמגוגי.

<מיכל כהן: אנחנו פשוט היינו שם.

דוד אמסלם: אתה אומר לי דיון דמגוגי?

<דודי מזרחי: אני משקף מה שאני רואה בדיון.

דוד אמסלם: קודם כל לא קיבלת את זכות הדיבור.

דוד אמסלם: דבר שני, אני לא מקבל את הסגנון שלך.

דוד אמסלם: אם לא היה פה איזשהו פורום יותר רחב, הייתי מוציא אותך עכשיו מהדיון לגמרי.

דוד אמסלם: לי אתה אומר שזה דיון דמגוגי?

דוד אמסלם: לי?

דוד אמסלם: אתה לא מתבייש?

דוד אמסלם: אם זה דיון דמגוגי אולי זו באמת הבעיה שלכם.

דוד אמסלם: אני עובד משרד החינוך?

<דודי מזרחי: אני עובד משרד החינוך.

דוד אמסלם: אז אני מבין, בוודאי, הכול זה פה דמגוגיה.

דוד אמסלם: כל החינוך הוא דמגוגי.

דוד אמסלם: כל ההסעות של הילדים הוא דמגוגי.

דוד אמסלם: הילדים האלה בעצם הם דמגוגים אולי.

<מיכל כהן: נכון.

<מיכל כהן: אפשר לראות את החינוך המיוחד.

דוד אמסלם: אתה לא מתבייש בהערה שלך?

<דודי מזרחי: אם תיתן לי זכות דיבור, אני אתבטא ואגיב בהתאם.

דוד אמסלם: לא נתתי לך, אז אתה גם זורק הערה כזאת.

<דודי מזרחי: לא יכולתי - - -

<מיכל כהן: אדוני היושב ראש, אנחנו לא באנו להתנצח, ואל תהפוך אותנו לפקידים רעים, כי זה לא הוגן מה שאתה עושה.

<מיכל כהן: אנחנו נלחמים על תקציב החינוך בדיוק כמו שנאמר פה, חבר הכנסת, אנחנו תפקידנו להביא כמה שיותר תקציב לחינוך.

<מיכל כהן: בחינוך אין אף פעם מספיק.

<מיכל כהן: הצלחנו להשיג את מה שהצלחנו להשיג.

<מיכל כהן: אפשר תמיד לשבת ולומר לנו – לא השגתם מספיק - או.

<מיכל כהן: קיי.

<מיכל כהן: לא השגנו מספיק.

<מיכל כהן: אבל כשאנחנו נלחמנו על תקציב, על סדר העדיפות העליון של שר החינוך בתקציב היה חינוך מיוחד.

דוד אמסלם: ההסעות?

<מיכל כהן: גם ההסעות.

דוד אמסלם: למה לא לקחתם את זה להסעות?

<מיכל כהן: כי אנחנו צריכים לפתוח כיתות, ואנחנו צריכים לתת סייעות לילדים.

דוד אמסלם: אבל אתם צריכים קודם כל להביא את הילדים.

<מיכל כהן: צריכים לתת לסייעות לילדים, והיום הילדים מגיעים לבית הספר.

<מיכל כהן: אתה צודק שאנחנו רוצים שירות יותר טוב.

<מיכל כהן: אבל עדיין כשילד גם כאשר מסיעים אותו שעה וחצי או שעה ושלושת רבעי, הוא צריך להיכנס לכיתה שיש בה סייעת ויש בה מורה, ויש בה שעות שח"ם, ויש בה טיפולים.

<מיכל כהן: אז אי אפשר לחשוב שכל החינוך המיוחד מתמצא בסיפור של אם הצלחנו להוריד בעוד חצי שעה.

<מיכל כהן: אם זה חשוב, אני חוזרת ואומרת כן.

<מיכל כהן: אל תהפוך אותנו לקלגסים, ואל תהפוך אותנו לאנשים רעים.

דוד אמסלם: מה הקשר?

דוד אמסלם: לא הבנתי.

דוד אמסלם: את מטיפה לי מוסר - - -

<מיכל כהן: אני לא מטיפה לך.

<מיכל כהן: כי אתה כל הזמן אומר, למה לא הבאתם - - -

דוד אמסלם: בוודאי, אני אסביר לך למה.

<מיכל כהן: לא הצלחנו להביא את הכסף, מותר להגיד - - -

דוד אמסלם: זה בדיוק מה שמטריד אותי.

דוד אמסלם: אגיד לך מה מטריד אותי.

דוד אמסלם: הרי אני גם בן-אדם מן היישוב.

דוד אמסלם: אני עכשיו שומע את ההורים שנה.

דוד אמסלם: אני לא בטוח שאת שמעת אותם כמוני.

<מיכל כהן: תתפלא - - - אני לא מקבלת - - -

דוד אמסלם: נשמע אותם.

דוד אמסלם: אני עכשיו עושה כאן דיונים, ואני שומע, ואני מבין את חומרת הבעיה, ואני מגדיר אותה.

דוד אמסלם: אני, בהיגיון שלי, ולכן אני מנסה להבין את ההיגיון שלכם.

דוד אמסלם: כפי שאמרתי, ההיגיון שלי לפני שבכלל פותחים, או בכל מתעסקים בנושא הפדגוגי בתוך בית הספר – כן סייעת, לא סייעת, שהילד יגיע לבית הספר.

דוד אמסלם: אם לי היה ילד מיוחד, לא שעתיים, אף ילד לא מגיע – אני אספר לך.

דוד אמסלם: אני עשיתי פה שבעה דיונים, שמעתי את הסיפורים הפרטניים של ילד שהגיע כשלוש שנים, אני לא רוצה לספר לך מה תיארו איך הוא הגיע לבית הספר.

דוד אמסלם: הייתה פה ילדה קטנה לפני שבועיים שהתחננה רק לדבר אחד – תיקחו אותי לבית הספר.

דוד אמסלם: אז אני חי את הסיפורים של האנשים, ולכן, אני מתפלא ואני המום מהתשובה שלך.

דוד אמסלם: עכשיו מה את עשית?

דוד אמסלם: לקחת את זה כאילו עכשיו חבר'ה, אנחנו רעים, לא רעים, כן רעים.

דוד אמסלם: רבותיי, הדיון כאן זה ההסעות בלבד, זה ההסעות של ילדים מוגבלים.

דוד אמסלם: עכשיו אני לא ציפיתי שתבואי ותגידי לי עכשיו שאנחנו טובים בדברים אחרים.

<מיכל כהן: לא, זה לא מה שאמרתי.

<מיכל כהן: חבר הכנסת חנין אמר: "זה תפקיד של ראש הממשלה או לא ראש הממשלה".

<מיכל כהן: אני שיקפתי את אלו נושאים עלו לתקציב, אפשר להמשיך.

<מיכל כהן: אנחנו אנשי משרד החינוך מיישמים מדיניות של ממשלה, אי אפשר להפוך אותנו לקובעי המדיניות, נקודה.

דוד אמסלם: אז מה, נזמין את ראש הממשלה לדיון – אתם רוצים שאני אדבר אתו?

דוד אמסלם: אני שואל.

דוד אמסלם: אם אתם חושבים שהוא אחראי על הנושא, בסדר, אני רואה את זה אחרת.

<מיכל כהן: אני אומרת לך, את מה שאנחנו השגנו, השגנו הרבה יותר ממה שהשגנו עד היום לחינוך המיוחד - האם זה מספיק?

<מיכל כהן: - לא.

דוד אמסלם: לא, אבל זאת לא השאלה.

דוד אמסלם: זה הדיון?

<מיכל כהן: אבל מה זה - זה הדיון?

<מיכל כהן: אתה לא יכול לקחת נקודה ולהגיד, זה כל הדיון - - -

דוד אמסלם: מיכל, אני מחליט איזה דיון אני עושה.

<מיכל כהן: בסדר.

דוד אמסלם: אני לא ביקשתי שתתייחסי עכשיו כרגע שאתם צובעים את הכיתות, זה לא מעניין אותי.

דוד אמסלם: הדיון שלי הוגדר – הסעות לילדים בעלי צרכים מיוחדים.

<מיכל כהן: התשובה היא שלא תוקצבנו עבור הסעות, זו התשובה.

<מיכל כהן: אנחנו יכולים לעשות את מה שאנחנו יכולים לעשות.

<מיכל כהן: לא תוקצבנו ב-180 מיליון שקלים.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: אני אחזור חזרה שוב פעם לאוצר, בוא ספר לנו למה אתם לא תקצבתם אותם, אלא אם כן היו להם דרישות אחרות ודברים אחרים, ואז אתם דיברתם באופן כללי, בלי להיכנס לתוספת, אמרתם להם, קחו עוד 400 מיליון, תעשו מה שאתם רוצים עם זה, והם החליטו לקחת את זה למקום אחר לא להסעות.

<שאול קירשנבום: כמו שהמנכ"לית אמרה, הרבה נושאים עלו, דנו בהם, יש אילוצים תקציביים, ואנחנו גם בנושא הזה נמשיך לדון, הסיפור לא נגמר.

דוד אמסלם: לא שאלתי את זה.

דוד אמסלם: שאלתי שאלה פשוטה, מי קיבל את ההחלטה הזו שהנושא הזה לא מתוקצב, אתה?

<שאול קירשנבום: ההחלטה היא ל- - - משותף.

דוד אמסלם: שאלתי, אתה?

דוד אמסלם: מה זה משא ומתן, מה אתה אומר להם?

<שאול קירשנבום: יש אילוצים תקציביים.

דוד אמסלם: שאלתי, אתה נתת להם תוספת לחינוך המיוחד?

<שאול קירשנבום: כן.

דוד אמסלם: אם היא הייתה אומרת לך שהיא לוקחת את זה להסעות היית מתנגד?

<שאול קירשנבום: אנחנו לא קובעים למשרד את סדרי העדיפויות שלו.

דוד אמסלם: זאת אומרת, אתה אומר לי, אנחנו נתנו את ה- - - והמשרד החליט לאן זה הולך.

<שאול קירשנבום: המשרד הציף את הדרישות, יש דרישות משמעותיות במסגרת האילוצים התקציביים.

<שאול קירשנבום: אנחנו נמשיך לבדוק גם את הנושא הזה - לא מדובר בסוף פסוק.

דוד אמסלם: מה שר האוצר עונה?

אכרם חסון: השר אמר שמשרד החינוך קיבל כמעט כל מה שביקש, ואנחנו לא התערבנו לו באיזה נושאים.

אכרם חסון: אנחנו ראינו מחויבות לתמוך בחינוך, והחינוך מה שקיבל השנה ובשנה הבאה לא היה אח ורע בהיסטוריה של האוצר מול משרד החינוך.

אכרם חסון: לכן אם היו באים ואומרים שיש בעיה מיוחדת עם ההסעות, היינו מוצאים דרך לפתור אותה, אבל מה שביקשו קיבלו.

אכרם חסון: אני רק מתרעם על דבר אחד, דודי, אתה יודע כמה שאני מכבד אותך.

אכרם חסון: אם אתה עושה דיון שביעי, ואתה רואה שהדברים לא מתקדמים, צריכים להיות החלטות קשות מאוד כאן.

דוד אמסלם: דרך אגב, אני רוצה רק לומר לכם שלקח לי הרבה מאמץ להביא את המנכ"לית לפה, זה לא היה פשוט להביא אותה לפה.

דוד אמסלם: גם לדיון הזה בדיון השביעי.

דוד אמסלם: אז אמרתי, יכול להיות שבפעם הבאה נביא גם את שר האוצר וגם את שר החינוך לכאן.

דוד אמסלם: אביבית, בואי ספרי לנו מה הפערים?

דוד אמסלם: ספרי לנו גם מה המצב האמתי.

< אביבית ברקאי-אהרונוף: תודה רבה, אדוני היושב ראש, קודם כל אני חייבת לומר: "אשר יגורנו בא לנו".

< אביבית ברקאי-אהרונוף: ההתמהמהות הזאת ומשיכת הזמן בהבאת התקנות לוועדה מביאה את אותותיה.

< אביבית ברקאי-אהרונוף: היה ברור כי התקנות האלה ידרשו תוספת תקציב, וזה שהתקנות מובאות רק היום, והן לא הגיעו אלינו, כי לפי מה שאני רואה כעת, התקנות שדנו אתנו הארגונים עליהן, כללו גם את מספר הילדים המרבי בכל הסעה, גם את זמן ההסעה, בעצם כל מה שכתוב כאן – העלאת רמת השירות, שהכותרת אני חייבת לציין מקוממת, כי אנחנו מדברים על השרות עצמו, לא על איזושהי רמת שרות שאנחנו מבקשים.

< אביבית ברקאי-אהרונוף: אני חושבת שזמן סביר של הסעה זה שירות מינימלי, זה לא העלאת רמת השרות.

< אביבית ברקאי-אהרונוף: על כל פנים, כל הנושאים הללו היו בטיוטת התקנות שדנו אתנו עליהן, ולכן, מאוד חורה לי, ואני מניחה שלכולנו, שהן בכלל הושמטו מטיוטת התקנות.

< אביבית ברקאי-אהרונוף: עוד דבר, אדוני היושב ראש, הילדים האלה הם זכאים להסעה על-פי החוק כבר היום.

< אביבית ברקאי-אהרונוף: החוק הוא משנת 95', והוא קובע שילד עם מוגבלות כהגדרתו בחוק, שזה אומר – ילד שאינו מסוגל לנסוע בכוחות עצמו זכאי להסעה.

< אביבית ברקאי-אהרונוף: בעצם אנחנו אומרים כאן, אנחנו נחלק את התקציב אבל לא ניתן למי שזכאי.

< אביבית ברקאי-אהרונוף: מי שזכאי להסעות, זכאי גם להסעה.

< אביבית ברקאי-אהרונוף: הזכאות היא שוות ערך.

<מיכל כהן: הוא לא נוסע שלוש שעות.

דוד אמסלם: מה זה סתם?

דוד אמסלם: היה פה ילד שנסע שלוש שעות, אז אל תגידי לי סתם, למה את אומרת סתם?

<מיכל כהן: אתם - - -

דוד אמסלם: אני שואל שאלה.

דוד אמסלם: כמה זמן ילד כזה נוסע?

דוד אמסלם: לא נוסע שלוש שעות.

<מיכל כהן: לא, הוא לא נוסע שלוש שעות.

דוד אמסלם: אז כמה זמן הוא נוסע?

<מיכל כהן: אנחנו גם נותנים חריגים.

דוד אמסלם: שאלתי כמה הוא נוסע.

<מיכל כהן: הוא נוסע יותר מאחד וחצי ופחות משתיים.

דוד אמסלם: דרך אגב, גם הם מודים לא מקבל.

<שמעון אבני: אתה רוצה שאני אביא לך דוגמאות שאנחנו קיצרנו זמן נסיעה, והורה רוצה - - -

דוד אמסלם: שמעון, אני הרי בדיונים שמעתי אותך הרבה, שמעת גם את הסיפורים.

דוד אמסלם: המנכ"לית הגיעה פעם ראשונה, אז היא שומעת - - -

< אביבית ברקאי-אהרונוף: אדוני היושב ראש, אני רק מזכירה שבפעם שעברה גם נטען שאין הסעה של ילדים בני שלוש שנוסעים לבד, ויש.

< אביבית ברקאי-אהרונוף: הגיעה אלינו פנייה של הסעה של עשרה ילדים בני שלוש שהם נוסעים לבד ללא מלווה, אז יש דברים, ושמענו בפעם שעברה את בתה של אסתר שנוסעת שעתיים לכל כיוון.

< אביבית ברקאי-אהרונוף: יש מקרים כאלה, וגם אם יש מקרים - - -

דוד אמסלם: דרך אגב, יש פה איזה סעיף – הצמדת ליווי להסעות ילדים בחינוך המיוחד הקל בגילאים שלוש עד שש, עלות מוערכת 40 מיליון שקל, זה נקרא העלאת רמת שירות.

דוד אמסלם: זאת אומרת, גם הם מודים שילד בגיל שלוש לא מקבל ליווי, הוא צריך לקבל והוא לא מקבל, וזה לא בסדר העדיפויות – זה נשמע לכם סביר?

<שמעון אבני: ילדים שמוסעים במסגרת החינוך המיוחד מקבלים ליווי.

< אביבית ברקאי-אהרונוף: לא נכון.

< אביבית ברקאי-אהרונוף: ילדים מעוכבי התפתחות לא זכאים לליווי יום לפי התקנות, ולכן הסעה שיש בה ילדים עם מעוכבי התפתחות, או עם עיכוב שפתי שהם נוסעים בהסעה רק בגלל הקריטריון של המרחק, לא בגלל שהם זכאים להסעה, כי הם לא זכאים להסעה, הם לא מקבלים לליווי.

<מיכל כהן: דיבר על הזכאים לליווי.

דוד אמסלם: מה זה חינוך המיוחד הקל?

<שמעון אבני: יש לקויות שמזכות בהסעה ללא קריטריון מרחק, אלה לעולם יקבלו ליווי.

דוד אמסלם: החינוך המיוחד הקל זכאי?

<שמעון אבני: אם כשהוא משולב הוא כמו ילד בחינוך הרגיל.

<שמעון אבני: כשהוא משולב הוא גם לא ילמד עד ה-15 באוגוסט.

דוד אמסלם: אני מדבר לצורך ההסעה.

דוד אמסלם: אתה ביקשת 40 מיליון שקל בגלל שאתה מכיר בצורך, אחרת אתה לא מכיר.

דוד אמסלם: "הצמדת ליווי להסעות לילדים בחינוך המיוחד הקל בגילאים שלוש עד שש - עלות מוערכת 40 מיליון.

דוד אמסלם: זה אומר שאתה בעצם אומר לי, תשמע, יש ילדים בני שלוש בליקוי קל שנוסעים, אנחנו מסיעים אותם אבל בלי ליווי, ואני צריך עוד 40 מיליון שקל בשביל זה.

דוד אמסלם: נשמע לך הגיוני שילד בגיל שלוש עם ליקוי קל נוסע בלי ליווי?

<רויטל לן כהן: לפעמים עשרה עם נהג לבד.

דוד אמסלם: נשמע הגיוני?

דוד אמסלם: הרי לא הייתי שולח ילדים - - -

<שמעון אבני: הסעה שלוש שעות זה לא הגיוני.

דוד אמסלם: אותו ילד יכול להיות נוסע גם שלוש שעות.

<שמעון אבני: הוא לא נוסע, אני אומר לך שהוא לא נוסע.

דוד אמסלם: שעתיים.

דוד אמסלם: שעתיים הלוך שעתיים חזור – ארבע שעות, והוא בלי ליווי.

<שמעון אבני: התמונה שמוצגת פה היא רחוקה מאוד ממה שקורה בשטח.

<ולרי זילכה: אבל שמעון, אז לא היה - - - תקציבית.

<ולרי זילכה: הרי אם בפועל אתם אומרים הדברים האלה לא מתרחשים - - -

<מיכל כהן: מתרחשים, אבל כדי להביא את זה ברמה של תקנות, שזה אומר לא משנה מה ולא משנה מי – שעה וחצי מקסימום שזה גם הרבה, כדי להכניס את הזה לתוך התקנות צריכה להיות פה עלות תקציבית.

<מיכל כהן: עדיין אנחנו היום מכיוון שאנחנו מתעסקים בילדים ולא רק בתקנות, אז בחריגים אנחנו נותנים בעצמנו מכיוון שאין לנו כסף לממן.

<ולרי זילכה: אבל הדלתות האלה בדיוק מדגימות את הפער בין מה שאתם אומרים שאתם מסוגלים לתת, לבין המציאות בשטח.

<ולרי זילכה: אז זה לא נכון להגיד לנו שהמציאות היא לא כמו שאתם מתארים אותה.

<מיכל כהן: אנחנו לא נותנים לשום ילד לנסוע בגיל שלוש.

דוד אמסלם: כתבתם, אתם כתבתם.

<מיכל כהן: סליחה, שלוש שעות התכוונתי.

דוד אמסלם: את אמרת בין שעה וחצי לשעתיים.

<מיכל כהן: זו דוגמה, אז אני לא רוצה להתווכח על דוגמה פרטנית.

<מיכל כהן: אני יודעת לנהל איך אנחנו מנהלים.

<מיכל כהן: גם היום התקציב שלנו, כל פעם אנחנו הולכים ומבקשים עוד תוספת סיוע למשרד החינוך כדי לעמוד בהסעות שאנחנו ממילא רוצים להכיר כחריגות, כאילו שלא מתירים לנו להכיר אותם כחלק מהתקנות.

<מיכל כהן: ברור שהמצב הנורמלי צריך להיות שאנחנו לא כל פעם נרוץ ונבקש - נקושש עוד מיליונים בשביל ההסעות, ברור שזה צריך להיות בתקנות.

<מיכל כהן: כל עוד זה לא בתקנות, אנחנו לא יכולים להתחייב שכל ילד מקסימום ההסעה שלו מחוץ לעיר תהיה שזה תלוי בהסעה, וזה תלוי במורכבות.

אורי מקלב: תראו את הפער ביניכם, תראו מה שקורה בשטח.

דוד אמסלם: אנחנו עוסקים בתקנות – זה ילדים שמדינת ישראל אמורה לדאוג להם, אף אחד לא עושה להם טובה.

דוד אמסלם: אני רוצה רק לשאול את האוצר.

דוד אמסלם: שאול, תגיד, האם עלתה בפניך הסוגיה של ילד בחינוך המיוחד הקל בגיל שלוש שלא נוסע בהסעה, ואתה קיבלת את זה כהנחת עבודה שלא מקבל ליווי, ואתה, נשמע לך סביר?

<שאול קירשנבום: אני לא מכיר את כל הפרטים של מי זכאי, מי לא זכאי, ומה הדרישות הנוספות של התקנות החדשות.

דוד אמסלם: אני שואל.

דוד אמסלם: הרי משרד החינוך בדיוני התקציב, אני מניח, מסתמא, שמעון אמר לך שהוא צריך עוד 40 מיליון שקל.

<שאול קירשנבום: אני מבין יש מספר נושאים.

דוד אמסלם: הוא אמר לך שהוא זקוק לעוד 40 מיליון שקל.

דוד אמסלם: מסתמא, שאלת אותו למה אתה זקוק לזה?

דוד אמסלם: ואז הוא הקריא לך את מה שאני מקריא לך: "הצמדת ליווי להסעות ילדים בחינוך המיוחד הקל בגיל שלוש עד שש, אני מניח שהוא ביקש ממך את ה-40 מיליון, אלא אם כן הוא לא ביקש ממך.

<שאול קירשנבום: הוא ביקש.

דוד אמסלם: אם הוא ביקש, אז אתה כנראה אולי אמרת לו, תשמע, לא נשמע לי חשוב.

<שאול קירשנבום: כל הנושאים בחינוך הם חשובים, לעולם לא אמרנו על נושא בחינוך שהוא לא חשוב.

דוד אמסלם: נניח שהוא היה אומר לך, אנחנו לא רוצים להסיע בכלל ילדים לבתי ספר, סתם, לא רוצים - מה היית אומר לו על זה?

דוד אמסלם: אני שואל, כל דבר שהוא אומר, אתה אומר לו בסדר?

דוד אמסלם: או שאתה רפרנט - בודק, מסתכל, שומע אותו, אומר לו, תשמע אדוני, פה אני לא מסכים אתך.

דוד אמסלם: או שאתה אומר לו, אדוני, עזוב, קח את הכסף, תחלק אותו איך שאתה מבין, עזוב אותי.

דוד אמסלם: אני שואל, איך הדינמיקה ביניכם, מעניין אותי.

<שאול קירשנבום: כפי שאמרתי קודם, אנחנו בוחנים את המקרים.

<שאול קירשנבום: התקנות האלו עלו בוועדת הסעות.

<שאול קירשנבום: אנחנו נבחן אותם, ברגע שהם יאושרו ונראה מה מדובר, מה העלויות, המשרד ביקש את הדברים.

< אביבית ברקאי-אהרונוף: התקנות שהובאו בפניך, אינני יודעת מתי, הן לא הובאו בפני הארגונים.

דוד אמסלם: הם לא עשו עבודת מטה אתכם ביחד כפי שביקשתי.

< אביבית ברקאי-אהרונוף: עבודת מטה נעשתה על טיוטה אחרת שהדברים שבעצם נאמרים כאן שהם חסרים מן התקנות, הופיעו שם.

< אביבית ברקאי-אהרונוף: על כן, בעצם הסוגיות שהצגתי בדיונים האחרונים שהיו שנויות במחלוקת, אינני יודעת אפילו הם הן עדיין שנויות במחלוקת, אני מניחה שכן.

< אביבית ברקאי-אהרונוף: אבל אני מניחה, כפי שאני רואה, אני לא מניחה, אני רואה, שיש עכשיו סוגיות חדשות שהן בהחלט שנויות במחלוקת, מעבר לסוגיות שבעצם הזכרנו גם בדיונים הקודמים, שזה סוגית ילדי השילוב, שזה היקף הזכאים להסעה, ושזה היקף הזכאים לליווי.

< אביבית ברקאי-אהרונוף: לזה בעצם מצטברות היום עוד סוגיות שזה גם זמן מינימלי לנסיעה, שזה גם מספר ילדים המרבי.

< אביבית ברקאי-אהרונוף: אנחנו נמצאים למעשה באותה נקודת התחלה שבעצם כל הבעיות שהבאנו כאן בפני הוועדה, והבאנו כאן בפני הכנסת במשך שנים – שהורים הציגו בפני הוועדה ובפני הכנסת בכלל במשך השנים, בעצם ניכר שהן לא מקבלות מענה בתקנות שאמורות להגיע לוועדת הכלכלה.

דוד אמסלם: שמעון, מה השתפר מהשנה שעברה לשנה, בהנחת עבודה שזה התקציב – לאן התקדמנו?

<שמעון אבני: אנחנו מסיעים הרבה יותר ילדים.

דוד אמסלם: אני שואל תקנות.

דוד אמסלם: מה שיפרת, מעבר לזה שאתה מבקש מהאוצר.

<שמעון אבני: ההסדרה שמתקיימת מעצם זה שאנחנו מגדירים אחריות של כל אדם ושל הרשות.

<שמעון אבני: היום זה מעורפל, יגידו לך האימהות, הן לא פונות לרשויות, הן יגידו לך.

< אביבית ברקאי-אהרונוף: לא פונות לרשויות?

< אביבית ברקאי-אהרונוף: סליחה.

<שמעון אבני: אתן כמעט ולא פונות.

<שמעון אבני: אתן מעדיפות תמיד לפנות - - -

< אביבית ברקאי-אהרונוף: אדוני היושב ראש, אחת הבעיות המשמעותיות ביותר שחזרנו עליהן במשך השנים, זה הפינג פונג.

דוד אמסלם: הורה למשל בראש העין, אני אראה לך כמה מיילים אני מקבל.

דוד אמסלם: הורה בראש העין הוא בא אליך למשרד כשיש לו בעיה עם הילד, או שהוא פונה לרשות?

<שמעון אבני: הוא אמור לפנות לרשות.

דוד אמסלם: הוא פונה לרשות בכל נושא.

<שמעון אבני: אני אומר לך, שעכשיו בתקנות יש הגדרה הרבה יותר מדויקת ומטילה אחריות על הרשות, ומטילה אחריות עלינו, ומסדירה את זה.

<שמעון אבני: זה לא כל התקנות, אבל זה חלק גדול.

<ולרי זילכה: זה ההסדרה?

<ולרי זילכה: זה כל התקנות, כל הדברים שהם נדרשים לצורכי הבטיחות של הילדים?

<שמעון אבני: כולל בטיחות, כולל הגדרת תפקיד של נהג, מלווה ו- - -

דוד אמסלם: בעצם, אתן יצאתן עם התקנות – בעצם נתתן הנחיות לרשויות, זה מה שאני מבין.

<מיכל כהן: יש נושא של הכשרות ויש נושא של הסדרת בטיחות.

< אביבית ברקאי-אהרונוף: זה כולל קורס מד"א למלווים?

<שמעון אבני: כן, זה כולל קורס מד"א.

<שמעון אבני: את צריכה להבין, להכשיר זה משרד התחבורה, אני לא יכול להחליף את משרד התחבורה.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: אני הבנתי מהמנכ"לית שלך - מה שעולה כסף לא מוסדר, מה שלא עולה כסף הוסדר בגדול.

<מיכל כהן: לא, ההכשרות עולות כסף.

<שמעון אבני: שזה משמעותי.

<שמעון אבני: לא כל מה שעולה כסף בסוף עושה את הסדר הגדול.

<שמעון אבני: אני אומר לך, יושב ראש הוועדה, כאחד שעוסק בהסעות, התקנות יעשו הרבה סדר עם רשויות, ויפתרו הרבה בעיות ויתנו פתרונות גם בחלק הלא כספי.

אוסאמה סעדי: אדוני היושב ראש, כבוד המנכ"לית, אורחים נכבדים, אני מדגיש את מה שאמר חברי אכרם חסון, ומה שאמרת כבוד היושב ראש, הרשויות המקומיות היום כורעות תחת החובות, תחת תכנית הבראה, תחת גירעונות אדירים.

אוסאמה סעדי: אם תבקש היום עירייה במגזר הערבי אפילו אלף שקל אין להם.

אוסאמה סעדי: יש להם חשבים מלווים, ראש עירייה בקושי – אם אתה תגיד לו 2,000 שקל, יגיד לך, אין לו סמכות.

אוסאמה סעדי: אז אנחנו מדברים על 80 מיליון שקל מתקציב הרשויות המקומיות.

אוסאמה סעדי: שמענו וראינו את התקציב האדיר שאישרה הממשלה – 450 מיליארד שקל.

אוסאמה סעדי: שמענו באותו לילה על תוספת תקציב של 400 מיליון שקל למשרד הזה, 500 מיליון שקל למשרד ההוא.

אוסאמה סעדי: לחינוך – אז 80 מיליון שקל לא יכולים למצוא לילדים הנזקקים האלה?

אוסאמה סעדי: - זו בושה וחרפה, אדוני.

אוסאמה סעדי: זו בושה וחרפה שאנחנו צריכים להטיל על הרשויות, והרשויות מה יעשו?

אוסאמה סעדי: יגלגלו את זה.

אוסאמה סעדי: כמו המס הזה על שלוש דירות ומעלה – בסוף יגלגלו על השוכרים, זה מה שיקרה.

אוסאמה סעדי: גם פה, יעשו לילדים.

אוסאמה סעדי: אני בא מערבה, יש בית ספר לתלמידים לחינוך מיוחד שם, ואני יודע שהעירייה לא יכולה לממן חצי אוטובוס, חצי אוטובוס אין לה לממן.

אוסאמה סעדי: אז אנחנו מדברים על 80 מיליון שקל, אז התכנית היא בסדר – קיצור משך זמן הנסיעה.

אוסאמה סעדי: צמצום המספר של הילדים לשמונה, הכול מבורך וטוב ויפה, אבל צריך למצוא את האיזון.

אוסאמה סעדי: צריך לבוא לא למנכ"לית משרד החינוך.

אוסאמה סעדי: צריך לבוא למשרד האוצר, אדוני, חבר הכנסת אכרם חסון.

אכרם חסון: לשלם תוספת 400 מיליון השר לחינוך מיוחד, כל שנה 200 מיליון.

אוסאמה סעדי: אז צריך למצוא את המקור התקציבי, ולא לגלגל.

אוסאמה סעדי: ממש, הילדים האלה זועקים לשמיים, והזעקה שלהם נשמעת עד לפה.

אוסאמה סעדי: דיי.

דב חנין: אדוני היושב ראש, אני מודה לך על קיום הדיון הזה, אבל אני יוצא מפה מאוד מודאג ומאוד פסימי.

דב חנין: למעשה, כשאנחנו מדברים על זמני נסיעות כל כך ארוכים, אנחנו מדברים על חוויה אחרת לגמרי, זו לא חוויה של בית-ספר, זו חוויה של נסיעות.

דב חנין: יש בסוף בית-ספר, אולי באמצע, בין הנסיעות, אבל לא ככה יכולה להיראות מערכת חינוך.

דב חנין: אנחנו מדברים על ילדים שרמת הפגיעות שלהם היא גבוהה.

דב חנין: ילדים של חינוך מיוחד, אנחנו היינו מצפים שהם יקבלו מהמערכת יותר, לא שהם הצטרכו לסבול מכיוון שהם בחינוך מיוחד, ואז הם גם מקבלים קנס של נסיעות שהוא מעבר למה שקורה באופן כללי.

דב חנין: למה אני מאוד מודאג, כי בתוך המפה הכללית של צורכי מערכת החינוך הנושא הזה כנראה נמצא במקום לא גבוה, ולכן הוא לא מטופל.

דב חנין: כשאומרים לי שלטון מקומי, אני יודע שזה לא יזוז.

דב חנין: כי שלטון מקומי, כמו שאמר חבר הכנסת סעדי לפניי, נמצא במשבר כלכלי.

דב חנין: רשויות מקומיות חלשות בטח לא יתנו, זה בוודאי הדבר האחרון גם אצלם, ואנחנו נשארים תקועים במקום.

דב חנין: אדוני היושב ראש, אני לכן מציע שהוועדה תקיים דיוני מעקב נוספים בנושא הזה.

דב חנין: לדיון הבא אני מציע להזמין את שר החינוך, כי מנכ"לית המשרד מבחינת התפקיד שלה צריכה לנהל תקציב נתון, היא לא יושבת בממשלה ומצביעה על גובה התקציב.

דב חנין: היא צריכה לנהל את התקציב הנתון.

דב חנין: אני לא יודע להגיד לה איך לנהל את תקציב משרד החינוך.

דב חנין: אני יודע שמשרד החינוך צריך לקבל תוספת כסף כדי לפתור את הבעיה הזאת.

דב חנין: אני רוצה גם לומר לך, אדוני היושב ראש, שהבעיה איננה רק בעיה של זמני נסיעות.

דב חנין: אני, למשל, מקבל תלונה מהורים של ילדים בחינוך מיוחד בעיר טייבה, שמספרים ששם בכלל ההסעה נעשית – אני בטוח זה לא רק טייבה, אני במקרה קיבלתי את המכתב הזה, שההסעה בכלל נעשית בכלי רכב לא מתאימים.

דב חנין: אני אומר את זה שוב כי הדברים לא נפתרים.

דב חנין: כלי רכב לא בטיחותיים, לא מתאימים לצרכים של הילדים האלה, ואין מלווים מתאימים.

דב חנין: בקיצור, אנחנו בבעיה שבסופו של דבר לא רק חוסר האיכות של ההסעה, אלא עצם הבטיחות של ההסעה - חיי הילדים האלה נמצאים בסכנה ובאיום.

דב חנין: תודה.

אורי מקלב: תודה רבה, אדוני היושב ראש, אני גם לא אדלג על דברי המחמאה והחיזוק, לך, אדוני היושב ראש, על קיום הדיונים האלה.

אורי מקלב: אנחנו יודעים שהרצף של הדיונים והמעקב זה אולי יביא את השינוי.

אורי מקלב: והתמונה שגם מתגלית עכשיו, שאתה לא נותן לכסות עליה, אתה לא נותן לטייח אותה, היא תמונה עגומה, ובסופו של דבר תמונה עגומה.

אורי מקלב: והוויכוח על זה מה קורה בשטח, זה בדיוק הוויכוח.

אורי מקלב: כשאנחנו מצד אחד שומעים את אנשי משרד החינוך, זה לא מה שקורה בשטח.

אורי מקלב: אני אומר לכם, שבשטח קורים דברים הרבה יותר גרועים ממה שיכולים מספר הורים להיות פה.

אורי מקלב: המקרים הם הרבה יותר קשים.

אורי מקלב: מי שלא עבר, ולא החזיק ילד כזה, לא יודע מה מדובר.

אורי מקלב: איך אומר לי אבא בחינוך, יש לו ילד לא בצורה הכי קשה, אומר, אני מחכה להסעה.

אורי מקלב: אי רצף ואמינות בהסעה, אומר, הנעליים שלו, הגרביים, אתם לא יודעים מה שהם אומרים.

אורי מקלב: אם יש מצב שילד נוסע כל כך הרבה זמן, זה התעללות בילדים.

אורי מקלב: זה שטח הפקר.

אורי מקלב: המקום הכי קשה בשביל הילדים.

אורי מקלב: מצד אחד, הבית שהיא חממה ששומרת עליו.

אורי מקלב: מהצד השני, המוסד החינוכי.

אורי מקלב: החלק הזה באמצע הוא חלק מופקר שאנחנו חושבים שזה לא חלק מהמערכת, זה כאילו שייך להורי, זה כאילו שייך לרשויות המקומיות.

אורי מקלב: משרד החינוך צריך להימדד ולהיבדק על ידי ההסעות דווקא בחלק הקשה.

אורי מקלב: אתם חושבים שלהניח ילד ברכב ולצאת, זאת הבעיה של הזנחה של ילד או של להפקיר ילד.

אורי מקלב: גם אם שמים אותו עם נהג בלבד, וגם עם מלווה לא מיומן, או שמלווה שהחברה עצמה מביאה אותו, ונסיעות כאלה ארוכות – אדוני, חלק מהנסיעות תדע לך גם שלא מתבצעות.

אורי מקלב: אני מכיר נערים עם תסמונת דאון ואחרים, ששולחים אותם לנסוע מגוש דן לירושלים לבד בתחבורה ציבורית.

אורי מקלב: ההורים אומרים, איך אנחנו יכולים לעשות את זה?

אורי מקלב: אנחנו כל פעם מלאי דאגה.

אורי מקלב: אז כפי שאמר חברי דב חנין.

אורי מקלב: לכל הרצף של ההסעות, זה רצף שיש בו הרבה כשלים.

אורי מקלב: ודווקא בחלק הכי קשה, דווקא בעקב אכילס, במקום שהיינו צריכים לתת את המרב באופן הכי הכי אישי, ולשמוע את –"שם אנחנו לא נמצאים".

אורי מקלב: זה יכול להיות תקציבים, זה יכול להיות נכונות, זה חלק מודעות וחלק האחריות.

אורי מקלב: יש איזה משהו שההסעות זה משהו מופקר, זה לא קשור למשרד החינוך.

אורי מקלב: אני הייתי בודק את משרד החינוך בחלק של החינוך המיוחד לא מה שנעשה על מוסדות חינוך, שם אני מניח נעשים דברים טובים, אתם עושים ביקורת.

אורי מקלב: דווקא מהמקום הזה ששם האבא לא נמצא, ושם אנשי החינוך לא נמצאים, שהמקסימום שאנחנו יכולים לדרוש מנהג, גם לנהוג ועם עוד מלווה, אנחנו לא רוצים להרחיב את נושא הליווי, כשהליווי נמצא בכלל.

אורי מקלב: מי מציע לך לספק את הליווי?

אורי מקלב: זה חברות ההסעה עצמן.

אורי מקלב: מה המיומנות שלהן, תגיד לי אתה למצוא מלווים מתאימים?

<שמעון אבני: הסדרנו את זה בתקנות, בדקנו את זה.

אורי מקלב: > אני מביא דוגמה - איפה זה צף?

אורי מקלב: צריך לשמוע בקשב רב את ההורים.

אורי מקלב: אנחנו חושבים שיש להם איזה סיבה לקטר.

אורי מקלב: הם זועקים מקירות ליבם את הדברים האלה.

אורי מקלב: אין להם את האחריות.

אורי מקלב: כאן אנחנו צריכים להיות בתמונה הזאת.

<שביט מס: כבוד היושב ראש, אני שמח מאוד על הפגישה הזאת, ואני לא רוצה לחזור על מה שאמרו חברי הכנסת.

<שביט מס: אנחנו מקבלים היום כרשויות מקומיות 7,000 שקל לשנה למלווה, בערך 30 שקל ליום.

<שביט מס: אני לא יודע מי בא לעבוד בסכומים כאלה, אף אחד לא בא.

<שביט מס: וכיוון שהם רואים את השקף שהציג פה שמעון, שאני מלא הערכה על העבודה שלו, האחריות על נושא ההסעות של הרשויות המקומיות, לא של המשרד, בגלל זה לא אכפת להם מהכסף.

<שביט מס: הם אומרים, אתה תעשה, אם חסר כסף אנחנו גם נממן.

<שביט מס: רשות מקומית 9% מהתקציב שלנו הוא מממן הסעות – 9%.

<שביט מס: למה?

<שביט מס: מכיוון שלמשרד החינוך יש רף לגבי הכסף שמשלמים.

<שביט מס: בסופו של דבר, אני חייב להביא את הילדים האלו.

<שביט מס: בכלל, רווחה פלוס חינוך אנחנו משלמים 9 מיליון שקל, זה בערך 9% מהתקציב שלנו – אני מחויב בהוצאה.

<שביט מס: אם אני צריך היום לארגן את המלוות או את המלווים לילדים, אני מסיע היום למעלה מ-50 הסעות ל-50 יעדים כל יום.

<שביט מס: המשמעות היא שהרשות המקומית צריכה להיות מהרגע שהתקנות האלה ייכנסו לתוקף, אני צריך להיות למעשה חברת כוח אדם.

<שביט מס: אני צריך להיות חברת כוח אדם, כי אני צריך לדאוג שכל יום, גם בבוקר, גם אחרי הצהריים, ולפעמים להרבה מאוד פיזורים, אני צריך שיהיה מלווה.

<שביט מס: ראשית, אף אחד לא יממן את זה, אף אחד לא יעשה את זה.

<שביט מס: בסופו של דבר, משרד החינוך לתת לזה מענה.

<שביט מס: לא יכול להיות שיגידו, אתם אחראים.

<שביט מס: אנחנו אחראים כרשויות מקומיות אין לנו מאיפה לממן את זה.

<שביט מס: משרד החינוך יקבע תקנות, משרד החינוך ומשרד האוצר - - -

דוד אמסלם: אני רוצה להבין את העניין.

דוד אמסלם: אני מבין שעל פי חוק הילדים אמורים להיות מוסעים ומממונים על ידי המדינה על בסיס קריטריונים של המדינה.

<מיכל שטרנברג: הרשות המקומית.

דוד אמסלם: מי משלם את זה?

<שביט מס: הרשות המקומית.

<שביט מס: אני מקבל מצ'ינג מהם.

דוד אמסלם: שאלתי אם אתם אמורים לשלם את זה על פי חוק.

<שביט מס: ודאי.

דוד אמסלם: חוק חינוך חובה לא קשור להסעות.

דוד אמסלם: זאת אומרת, אם הרשות רוצה מסיעה, לא רוצה, לא מסיעה.

<שמעון אבני: בחינוך הרגיל אם רוצה, מסיעה.

<שמעון אבני: למשל, עיריית ירושלים לא מסיעה את ילדי החינוך הרגיל.

<שמעון אבני: בחינוך המיוחד זה חוק שמחייב.

דוד אמסלם: מי מממן?

<שביט מס: הרשות.

דוד אמסלם: זאת אומרת, אנחנו חוקקנו והם משלמים.

<שביט מס: ברור, בשביל זה גם לא אכפת להם מהתקציב.

<חן פיליפוביץ: אני ראש מועצת הר אדר.

<חן פיליפוביץ: בכל מקרה בוקר טוב, תודה רבה, אני לא אוסיף דברים.

<חן פיליפוביץ: יש פה אבסורד, באמת, כשאנחנו מדברים במובן האישי כולם מסכימים.

<חן פיליפוביץ: מובן לכולם שאנחנו צריכים להסיע, וחוק זה חוק, וסדר זה סדר.

<חן פיליפוביץ: לא יעלה על הדעת שרשות מקומית צריכה להתפלל שהתושבים שלה – קודם כל אני מתפלל תמיד שהם יהיו בריאים ומסודרים, והלוואי אמן שהם גם יהיו מסודרים בכל תחום, אבל זה לא קורה באמת.

<חן פיליפוביץ: ברשות שנקנסת, ממש כך – אני מסיע ילד אחד ב-80 אלף שקל לשנה וזה החוק.

<חן פיליפוביץ: בנושא של חינוך, שמעון, כפי שאמר שביט, אני מעריך מאוד את עבודתך.

<חן פיליפוביץ: אני מנהל היום לא חברת הסעות, גם חברת כוח אדם להסעות.

<חן פיליפוביץ: אף אחד לא מתקצב את זה, ואתם יודעים מה, אני גם אעשה את זה.

<חן פיליפוביץ: אני חושב שזו חובתי, אחרת אל תהיה איפה שאני נמצא.

<חן פיליפוביץ: אבל לא יעלה על הדעת, גם להשליך את העניין שאני צריך לתת להורים לעשות את הרגילות אפילו, את החופשי חודשי הזה זה לא קורה.

<חן פיליפוביץ: אנחנו מוצאים כל מיני מערכות יצירתיות לתת מענה לתושבים.

<חן פיליפוביץ: אבל בסוף הם באים אלינו, וזה צריך פה להתקיים, אני לא יודע איך אנחנו נעשה את זה.

<חן פיליפוביץ: עוד דיון, עוד מעקב, מבחינתי זה לא משנה.

<חן פיליפוביץ: כי אני מקיים את מה שאתה מחליט ומורה לי לעשות, ואני עושה את זה.

<חן פיליפוביץ: אבל היום הגענו למצב, שהדבר הראשון שאנחנו רוצים, אני חושב שהרבה ראשי רשויות, זה קחו את ההסעות, תעזבו אותנו.

<חן פיליפוביץ: זאת אומרת, אנחנו לא יכולים לנהל את ההסעות.

<חן פיליפוביץ: אני מעסיק היום ברשות קטנטונת – שלושה עובדים בנושא ההסעות של החינוך המיוחד.

<חן פיליפוביץ: זה לא יעלה על הדעת.

<חן פיליפוביץ: לכן אני קורא לך בבקשה, ואומר, תנו לנו פתרון שהוא פתרון שאני יכול לחיות אתו, ואני יכול לבוא לתושבים.

<חן פיליפוביץ: רגע, סליחה, אני מאמין באמת תמיד, כשאומרת לי מנכ"לית משרד החינוך, תשמע, זו הקופסא שאנחנו מתנהלים איתה.

<חן פיליפוביץ: הרי אנחנו כולנו אומרים ראש הממשלה – זו עבודה.

<חן פיליפוביץ: אבל תנו לי להתנהל בתוך הקופסא הזו ולבוא אליי בצורה מוחלטת, שזה לא יזגזג יום כך, יום כך, ואז אני יודע שאני גם סגור עם התושבים.

<חן פיליפוביץ: תודה.

<מוטי אדרי: דודי, אני רוצה לפנות למנכ"לית, ולך, שאמרת שאתה יושב בוועדות חריגים.

<מוטי אדרי: אני כבר חמש שנים נלחם בגלל העניין של הקילומטרים, וכל שנה אתם מקבלים את אותם סיפורים, אותם ילדים, פלוס אולי עשר, עשרים, ואני מגזים שנוספים לוועדות האלה.

<מוטי אדרי: אנחנו כל שנה מגישים את אותם ניירות, רק משנים את התאריכים ואת מספר האוטובוס.

<מוטי אדרי: מה זו הבדיחה הזאת של ועדות חריגים?

<מוטי אדרי: אם כל שנה אתם מאשרים את אותם ילדים, אין מה לעשות עם הוועדות האלה.

<מוטי אדרי: הכסף הזה שאתם יושבים על הוועדות, אתם יכולים לתת את זה להסעות זה בזבוז כסף.

<אסתר קרמר: אני רוצה להגיד משפט.

<אסתר קרמר: אמרו, שאין ילדים שלא מגיעים לחינוך המיוחד.

דוד אמסלם: דרך אגב, אני שמעתי אותם שעות, הם מדברים אליך, המנכ"לית, בגלל זה הם רוצים לדבר.

דוד אמסלם: בבקשה.

<אסתר קרמר: חלק ממה שאני עושה, אני יושבת בוועדות השמה בתור נציגת הורים.

<אסתר קרמר: הרבה ועדות נגמרות בהחלטה שילד יקבל חינוך מיוחד, והילד בוחר לא לקבל את החינוך המיוחד ולהישאר בחינוך רגיל בגלל שאין הסעות, או בגלל שאין ליווי.

<אסתר קרמר: יש לי רשימה של לא מעט הורים שוויתרו על חינוך מיוחד בגלל נושא ההסעות.

<אסתר קרמר: אני חייב להגיד, הבת שלי שנוסעת כל יום שעתיים, מגיעה לבית הספר, היא לא פנויה ללמידה.

<אסתר קרמר: אני מקבלת מבית הספר כל יום תלונות.

<אסתר קרמר: עכשיו אנחנו ביולי אוגוסט – נוצרה לי ילדה חדשה.

<אסתר קרמר: כיף לה, טוב לה, היא קמה בבוקר ומחייכת, הולכת לישון ומחייכת, ואני רק כואב לי הלב, שעוד שלושה שבועות אני צריכה לשלוח אותה לבית הספר.

<אסתר קרמר: אני עדיין תוהה אם לשלוח אותה בתחילת ספטמבר לבית הספר, מבחינתי להשאיר אותה בבית.

<רויטל לן כהן: אני מקואליציית הורים לילדים עם צרכים מיוחדים.

<רויטל לן כהן: לפניי דיברה אסתר קרמר מהקואליציה.

<רויטל לן כהן: אני רוצה להזכיר, שבשורה התחתונה, השנה התמודדנו עם כמה מקרים מאוד קשים, אחד מהם הסתיים במוות של ילד, כי הוא נסע בהסעה בלי ליווי ומת.

<רויטל לן כהן: הגיע הבית מת.

<רויטל לן כהן: הורידו אותו מההסעה הוא כבר היה מת, ושמו אותו מול דלת הוריו מת, אז בסופו של דבר אנחנו מדברים פה על ילדים.

<רויטל לן כהן: אני מאוד מקווה, חייבת להגיד, בצורה אולי לא פוליטיקלי-קורקט, שאני מקווה שכאשר ההורים שלו התרוממו מהבור תחתית אפל שהם נמצאים בו, שהם יתבעו אתכם בסכום הרבה יותר גדול מהעלות שאנחנו מדברים פה, כי אז אולי יהיה אפשר, אז אולי האוצר יחשוב שצריך לעשות חסכון בתביעות הנזיקין.

<רויטל לן כהן: הדבר השני שאני רוצה להגיד, שכל עוד אתם לא מחייבים פתיחה של מסגרות חינוך מיוחד בתוך הערים, ומאפשרים להעיר לרשות מקומית להגיד, לא מתאים לי לפתוח פה מסגרות חינוך מיוחד, או לא מתאים לי לפתוח פה כיתות חינוך מיוחד, לא תגידי בית ספר, כיתה, ומסיעים עשרות ומאות ילדים מתוך רשויות מקומיות רק כי הן לא פותחות מסגרות חינוך מיוחד, זה הכישלון הגדול שלכם.

<רויטל לן כהן: אם הרשויות המקומיות היו מחויבות לפתוח מסגרות כמספר ילדי החינוך המיוחד בתוך הרשות שלהם, לא היינו צריכים לשבת פה בכלל.

<רויטל לן כהן: לא היו צריכים להסיע כל כך הרבה ילדים, לא היו צריכים לנהל את הדיון הזה.

<רויטל לן כהן: אבל אתם משאירים את זה לרשות המקומית שתחליט אם בא לה אז לחלקם לא בא.

<רויטל לן כהן: אני רוצה להגיד שהנושא של המלווים הוא קשה, לא רק כי אתם לא מאפשרים בחלק מההסעות ליווי.

<רויטל לן כהן: אלא כי הנושא הזה כל כך פרוץ שהיום מלווה צריך להגיע למקום שבו הוא מתחיל את המסלול ולחזור לבד מהמקום שבו הוא מסיים את המסלול.

<רויטל לן כהן: הוא מקבל גרושים, ומהגרושים האלה הוא גם צריך לחזור הביתה.

<רויטל לן כהן: זאת הסיבה שאין ליווי איכותי.

<רויטל לן כהן: זאת הסיבה שאנחנו תקועים עם זה שלפעמים אשתו של הנהג, או הבת של הנהג היא המלווה, וככה זה נראה.

<רויטל לן כהן: לא יכול להיות שאין הסדרה של העניין הזה.

<רויטל לן כהן: כן, יש הסעות של 15, 17, 18 ילדים בהסעה, בלי ליווי, בלי, גם בגיל שלוש.

<פאני בן ברוך: אני אימא לילדה בעלת שיתוק מוחין בת שבע.

<פאני בן ברוך: היא לומדת בראשון, אני גרה ברחובות.

<פאני בן ברוך: כל שנה אני צריכה לדבר עם העירייה, לדבר עם משרד החינוך.

<פאני בן ברוך: יצא לי עם דודי לוי בעבר על כל הנושא של הצפיפות.

<פאני בן ברוך: חמישה ילדים עם בעלי כסאות גלגלים ברכב אחד של הסעה לא יכולים לתפקד - הרגליים שלהם נוגעות אחד בשני של הכיסא גלגלים שלפניהם.

<פאני בן ברוך: מגן ראש תקוע להם ממול המצח, שאם יש ברקס אחד ותאונה - - - המצח תיפגע ממשענת ראש, מהידית עצמה.

<פאני בן ברוך: הצלחתי איכשהו לפצל את ההסעה, כי הם הגיעו אחרי שעה וחצי אחרי הזמן.

<פאני בן ברוך: איך שהם נסעו זה חרפה שהרגליים נוגעות בחלקי גלגלים.

<פאני בן ברוך: המלווה והנהג עצמו היו שמים תיק או ז'קט, מעיל, על המשענת ראש כדי הילד לא ייפגע - זה הזוי, ואין להם שום מענה.

<פאני בן ברוך: הילדה שלי נוסעת ללא חגורת בטיחות, היא נוסעת על כיסא גלגלים עם רתמה שהיא לא חגורת בטיחות.

<פאני בן ברוך: אני צריכה לקבל על זה אסמכתא מפורשת ממשרד הבריאות בנוגע לכיסא גלגלים שאותה קיבלנו מהם.

<פאני בן ברוך: זו לא חגורת בטיחות.

<פאני בן ברוך: חגורת הבטיחות היא בעלת שלושה רצועות, מעוגנת לרכב עצמו ולא לכיסא הגלגלים.

<פאני בן ברוך: תודה.

<רות דיין מדר: אני ממרכז השלטון המקומי.

<רות דיין מדר: סעיף 3 לחוק קובע שהאחריות לביצוע הסעה היא על הרשות המקומית.

<רות דיין מדר: אין התייחסות בחוק לגבי המימון, המימון הוא מימון משותף ממשרד החינוך.

דוד אמסלם: הבנתי, תודה.

דוד אמסלם: אני רוצה לסכם.

דוד אמסלם: כפי שאמרתי, הדיון הראשון שערכתי לפני שנה וחודש.

דוד אמסלם: אני קיבלתי טלפון מאחד ההורים – אני לא מכיר את הנושא.

דוד אמסלם: קיבלתי טלפון מהורה שיש לו ילד עם שיתוק מוחין, וכתוצאה מזה נכנסתי לאירוע הזה, והתחלתי להבין כמה הנושא הזה לא מוסדר.

דוד אמסלם: הנושא לא מוסדר בשתי היבטים - הן ההיבט הבטיחותי, כפי שציינה פאני, ובוודאי, לא בנושא של השרות, בשני הנושאים האלה אין מענה לילדים האלה.

דוד אמסלם: כרגע, נכון לעכשיו, אנחנו עוסקים בתקנות משנה שעברה, משפרים אותן, ועדיין לא הוגשו גם היום והכול בסדר.

דוד אמסלם: אני רק אומר, אני רואה את הילדים האלה כחוליה החלשה הכי חשובה, ככה, על פי תפיסת עולמי.

דוד אמסלם: אם אני שר החינוך, זה הנושא שאני מטפל בו אני, לא המנכ"לית שלי, אני.

דוד אמסלם: בגלל שאני חושב שהילדים האלה, דרך אגב, בדיון הראשון הם הגיעו לפה.

דוד אמסלם: אני קיימתי דיון בקיץ, זה היה בפגרה.

דוד אמסלם: לא ידעתי, באתי, זימנתי דיון, הם באו לפה, הביאו אותם ההורים.

דוד אמסלם: אני הזדעזעתי לראות על מה מדובר בכלל, על חלק מהם.

דוד אמסלם: אני אישית חושב שגם ככה קשה גם לילדים וגם להורים שלהם, בחיים בכלל, קשה להם.

דוד אמסלם: זה לא פשוט שיש לך ילד כזה לטפל בו בשוטף.

דוד אמסלם: אני לא מדבר כרגע על החינוך, בכלל באופן כללי.

דוד אמסלם: אז בוודאי המדינה צריכה לסייע לילדים, זו החובה שלה.

דוד אמסלם: באמת, זה הזכות והחובה שלה לטפל בילדים האלה בגלל שהם הכי חשובים יותר מכולם – יותר מהחינוך של המצוינים, לפי תפיסתי, יותר חשוב מכל דבר אחר, מהאוניברסיטאות, מהכול.

דוד אמסלם: הילדים האלה הם הכי חושבים בגלל שהם הכי פחות מעניינים, בגלל זה הם הכי חשובים.

דוד אמסלם: לכן אני מתעקש לעשות את הדיונים על הנושא הזה.

דוד אמסלם: אני לא יושב ראש ועדת החינוך, אמרתי, אני בא מהזווית העירונית, מכאן נכנסתי לסיפור הזה.

דוד אמסלם: אני מוצא את עצמי מדשדש, ואפילו בדיון האחרון הולך אחורה.

דוד אמסלם: אני ציפית ולא האמנתי, אני חשבתי שנה שעברה אני אעשה דיון אחד, שתיים, ייגמר.

דוד אמסלם: אנשים יבינו, הדלקנו להם איזשהו פרוז'קטור, קצת התביישו – לקחו את הנושא לידיים והתקדמו.

דוד אמסלם: יגידו, תשמע דודי, אני לא נכנס לפרטים, כן חגורה, לא חגורה, אני לא עושה דיון מקצועי פה, אבל ציפיתי שיהיה דיון מקצועי.

דוד אמסלם: ביקשתי משמעון, תעשו דיון מקצועי – שאלתי מי הגורם המקצועי, תעשו קודם כל דיון מקצועי - קיט מקצועי.

דוד אמסלם: אחרי זה תבנו קיט של שירות.

דוד אמסלם: כשאתם כותבים לנו כאן העלאת רמת השירות, שהילד בעצם אמור להגיע, תשמעו, חבר'ה, זה לא הגיוני מה שאתם כותבים פה בכלל.

דוד אמסלם: זאת אומרת, מכאן הבנתי שבעצם אתם מקבלים את זה ששעה וחצי זה מצב טוב, והיום המצב הרבה יותר גרוע משעה וחצי, אחרת לא הייתם כותבים את זה כהעלאת רמת השירות.

דוד אמסלם: כשאיפה, אפילו אני לא בטוח שזה יהיה, זו שאיפה, שאיפה רצינית, צריכה להיות מגובה בהרבה כסף.

דוד אמסלם: כנ"ל לגבי הנושא של הילדים בגיל שלוש שהם נוסעים ללא ליווי ילד, בכלל בגיל שלוש, בלי קשר לליקוי כזה או אחר, לא יכול לנסוע לבד.

דוד אמסלם: אני מניח שילדים בגילאי שלוש נוסעים עם ילדים בגיל חמש, אני לא בטוח שהם לא מגיעים פצועים לבית הספר.

דוד אמסלם: ההוא אמר לו ככה, הוא הזיז לו ככה, הוא נגע לו ככה, זה ילדים.

דוד אמסלם: גם מבוגרים לא יודעים לנסוע כמעט לבד באיזושהי הסעה של טרנזיט שהיא חנוקה.

דוד אמסלם: שלוש שעות בטרנזיט הם רבים ביניהם – פתח את החלון, סגור את החלון.

דוד אמסלם: כשמדובר בילדים שהם נוסעים כל יום, אני לא יודע איך הילד הזה מגיע לבית ספר, אני לא בטוח שהוא יכול ללמוד בכלל.

דוד אמסלם: לכן ציפיתי שאתם תיקחו את הנושא הזה, באמת, הבנתם, תעשו עליו שבע, שמונה, עשרים ישיבות.

דוד אמסלם: ציפיתי שהשנה תבואו לכאן, תגידו, תקשיב, דודי, באמת תודה רבה לך על זה שהעלית את הנושא בפנינו, סגרנו אותו, ישבנו עם ההורים, ישבנו עם משרד האוצר, סגרנו את הנושא הזה, אני שם וי, מתקדם קדימה, ברוך השם.

דוד אמסלם: אני אומר לך מיכל, אנחנו עומדים בדיוק באותה נקודה כמו שהיינו בשנה שעברה, ככה התחיל הדיון.

דוד אמסלם: אני קצת נעצב על הסיפור.

דוד אמסלם: את לקחת את זה ברמה האישית.

דוד אמסלם: אבל אני גם שם בגלל זה מרגיז אותי.

דוד אמסלם: לדעתי, זה הנושא שהקדשתי לו הכי הרבה שעות עד היום בכנסת.

דוד אמסלם: אני, יושב ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה, יש לי נושאים אחרים לטפל בהם שהם לא קשורים לחינוך.

דוד אמסלם: אבל אני מתעקש על הנושא הזה, בגלל שכפי שאמרתי, אני רואה אותו ברמה המוסרית לוקה בחסר, וברמה הערכית.

דוד אמסלם: לכן, אני אעשה שני דברים.

דוד אמסלם: אנחנו הגשנו כבר את התקנות כהצעת חוק שקיבלתי אותן ואני אקדם אותן, זה כבר מיד אחרי הפגרה.

דוד אמסלם: יש לנו 45 יום.

דוד אמסלם: אחרי הפגרה, אני אקדם את זה.

דוד אמסלם: כנראה אם המערכות לא יודעות את הכנסת, נחוקק את החוקים.

דוד אמסלם: הכנסת תתקין תקנות, אחרי זה אני אשאל מה משרד החינוך עושה, אבל הכנסת תתקין את התקנות.

דוד אמסלם: כנראה שאני צריך להיות חלק ממשרד החינוך להתקין את התקנות.

דוד אמסלם: דבר שני, עם תחילת שנת הלימודים, אני אזמן דיון נוסף, אני אביא את שר החינוך עצמו שיבוא לכאן ושיסביר לעם ישראל, קודם כל אם הכול בסדר, אנחנו נגיד לו אחלה, יש עוד שבועיים, יש עוד שלושה שבועות, תקן את הכול.

דוד אמסלם: לשבת, לקרוא לשר החינוך, לקרוא לשר האוצר, להגיד לו, אדוני, תעצור את הכול, יש פה דברים חשובים מאוד.

דוד אמסלם: עזוב - עצור הכול.

דוד אמסלם: עזוב מפעל הפיס - יש פה דברים יותר חשובים.

דוד אמסלם: עזוב מנהרות - יש לנו עכשיו ילדים שהולכים לבית הספר.

דוד אמסלם: יכול להיות שעוד שלושה שבועות הכול הסתדר לנו, ואז ברוך השם – אני אעשה קידוש בבית הכנסת, אני גם אזמין אתכם על הנושא הזה.

דוד אמסלם: אבל אם זה לא יקרה, אני אזמן דיון שבועיים מתחילת שנת הלימודים גג כדי שאתם תסבירו לנו מה קורה.

דוד אמסלם: אתם תאספו לנו את האינפורמציה מה קורה.

דוד אמסלם: וששר החינוך שיישב כאן, אני מקווה שזה מספיק חשוב כדי שהוא יבוא, ויסביר לנו - אם הכול בסדר, מצוין, אז גם לחלק לו מחמאות.

דוד אמסלם: אם לא, שיסביר לנו בעצם למה הנושא הזה עדיין לא פתור.

<מוטי אדרי: מה נעשה עם הילדים?

דוד אמסלם: אני אעזור לך באופן פרטני.

<מוטי אדרי: זה לא קשור אליי.

<מוטי אדרי: הנה, המנכ"לית פה, שהיא תיתן לי מה לעשות עם הילדים.

<מוטי אדרי: כל שנה אנחנו יושבים איתם בבית.

דוד אמסלם: מוטי, אנחנו כבר דנו כאן, המנכ"לית שמעה אותך.

אורי מקלב: > אדוני היושב ראש, במקום שוועדת החריגים הזו תתכנס כבר בספטמבר, שהתכנסו יותר מוקדם.

<שמעון אבני: ועדת חריגים מתכנסת כל חודש.

<מוטי אדרי: - - - אנחנו עם אותם ילדים, זה לא זה שקר.

דוד אמסלם: העלה כרגע מוטי שאלה אחרת עקרונית.

<מוטי אדרי: לא קשור אליי, קשור לכולם.

דוד אמסלם: הוא שואל שאלה כחומר למחשבה.

דוד אמסלם: הוא אומר, אם הילד שלי עלה לוועדת חריגים, כיתה א', ואישרתם אותו - אם לא אישרתם, לא אישרתם.

דוד אמסלם: אבל אישרתם את זה שהוא חריג, למה ג כיתה ב' אני צריך להעלות אותו, ולמה כיתה ג'?

דוד אמסלם: בקיץ הקודם, היהודי הזה העסיק אותי חודש עם הסיפור של הילדים שלו.

<שמעון אבני: הוא לא עולה לוועדת חריגים.

דוד אמסלם: אני מתקשר לעיריית ירושלים ורב שם עם האנשים.

<שמעון אבני: הוא לא עולה לוועדת חריגים של משרד החינוך.

<שמעון אבני: ועדת החריגים של משרד החינוך, אם ילד עלה לוועדת חריגים, הוועדה תופסת עוד שלב.

<מוטי אדרי: שמעון, חמש שנים - מישהו פה משקר לנו.

דוד אמסלם: בקטע הזה תוציאו חוזרי מנכ"ל, זה רק חוסך כסף.

דוד אמסלם: אולי תנחי את הרשויות שמי שנתן כבר אישור לוועדת חריגים, אין טעם שהילד שלו יבוא כל שנה.

דוד אמסלם: בנושא ההסעות הם עושים מה שהם רוצים?

<מיכל כהן: לגבי ירושלים - - -

דוד אמסלם: אני צריך להביא את שר הפנים?

דוד אמסלם: אני שאלתי שאלה.

<מיכל כהן: ההנחיה שלנו גם בנושא - - -

דוד אמסלם: את מנחת הרשויות, או שאין לך סמכות להנחות?

<מיכל כהן: - - -

דוד אמסלם: הם אמורים למלאת את חוזר מנכ"ל?

<רויטל לן כהן: מה פתאום.

<רויטל לן כהן: חוזר מנכ"ל זה כלפי עובדי משרד החינוך.

<רויטל לן כהן: חוזר מנכ"ל – המנכ"ל כותב הנחיות לאנשי משרדו.

<רויטל לן כהן: חוזר מנכ"ל לא יכול להחליף את הרשויות, הן לא עובדות אצלך.

<רויטל לן כהן: ככה היא עושה, היא לא רוצה לנסות הקלות - היא יודעת בדיוק מה היא עושה.

<רויטל לן כהן: הם אמרו לנו לפני שנים - תקנות לא יהיו, וחוזרי מנכ"ל הם לא חייבים כלום.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: אני מבקש להזמין שר החינוך, את מנכ"לית משרד החינוך, ויושב ראש אגף התקציבים לגבי כל הנושא הזה, גם את משרד המשפטים.

דוד אמסלם: תודה רבה לכולם.

דוד אמסלם: הישיבה נעולה.