הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, כנסת 20, פרוטוקול מספר 68, 2016-03-13 17:00

עאידה תומא סלימאן: כשאת אומרת 'לא כל', מי כן?

<מיכל פינצ'וק: ישנה מכסה של 149, אם אני לא טועה, איש - - -

<טלי אהרנטל: שנמצאים בתכנית, לא כולם מקבלים תרופות.

<מיכל פינצ'וק: והמספרים של החולים מקרב מבקשי המקלט הם גבוהים יותר.

<מיכל פינצ'וק: יש לנו פה פרויקט נשים שפתחנו עכשיו, השנה, לפני כחודשיים, נמצאת פה לאה, העובדת הסוציאלית שמרכזת את הפרויקט הזה, פרויקט שפתחנו באמת בעקבות העלייה הגדולה של המספרים של נשים שמגיעים אלינו פה לאס"ף.

<מיכל פינצ'וק: לפני שאני אעביר את השרביט לטלי, לסבר את האוזן, לפי הנתונים שלנו בדקתי כמה אנשים הגיעו אלינו בינואר ופברואר, מדובר ב-435 פונים בחודשיים, שהיו פה באס"ף, מתוכם 172 היו נשים, כלומר 40% מהפונים שלנו בחודשיים האלה היו נשים, שזה למעלה מפי שניים מהאחוז של הנשים בקרב קהילת מבקשי המקלט.

<מיכל פינצ'וק: כלומר אין ספק שהנשים הן אוכלוסייה מאוד מאוד חלשה בקרב מבקשי המקלט ויש צורך למצוא מענה לצרכים הייחודיים שלה.

<מיכל פינצ'וק: אחרי שגם טלי תדבר אנחנו נצא לסיור שתנחה אותו אורית ונעבור למרכז נשים אריתראיות ושם שוב נשוב ונתכנס.

<מיכל פינצ'וק: ושוב תודה לכל מי שבאו.

מירב בן ארי: מי הנשים שפה?

מירב בן ארי: שנדע פשוט מי - - -

<אורית מרום: יש כאן נציגות מהחברה האזרחית, מארגוני מבקשי מקלט ופליטים, יש כאן נוכחות מכובדת של נשות עיריית תל אביב, גם מהרווחה וגם מלשכת ראש העיר, ממקלטי הסחר בנשים.

<קריאה: אני מפקחת משרד הרווחה ויסמין מנהלת המקלטים.

<קריאה: אני מפקחת על המקלטים מטעם משרד הרווחה.

<קריאה: ומסיל"ה, הדס.

<קריאה: ומעיין ממסיל"ה, מרכז סיוע ומידע לקהילה הזרה, של עיריית תל אביב, מיה, ראש צוות ילד ונוער ואני אחראית על המרכז לשורדי סחר שמטפל באותם קורבנות סחר שלא נמצאים כרגע במקלטים.

<קריאה: ונציבות האו"ם לפליטים.

<קריאה: יש גם מהספרייה של לוינסקי.

<קריאה: יש פה חברות רבות וכולנו שמחות מאוד על הישיבה הזאת.

עאידה תומא סלימאן: גם אנחנו, שמחות שסוף סוף הסיור הזה קורה.

עאידה תומא סלימאן: מאז המפגש הראשון הבעתי רצון מהתחלה כן לעשות את הסיור ולהכיר את הבעיות יותר לעומק.

עאידה תומא סלימאן: עד עכשיו מה שמגיע לאוזנינו זה מה שמגיע דרך התקשורת ואני תמיד האמנתי שהתקשורת לא תמיד שמה את הדברים בקונטקסט הנכון ולא תמיד בחשיבות שניתנת לכל נושא ונושא.

עאידה תומא סלימאן: לכן חשבתי שמן הראוי שאנחנו נגיע ונשמע ונראה ונרגיש את מה שקורה בשטח.

עאידה תומא סלימאן: כולנו יודעים שכל הנושא של מבקשי מקלט הוא נושא שהפך לנושא על סדר היום הציבורי והפוליטי במדינה.

עאידה תומא סלימאן: לצערי הרב הרבה פעמים הדיונים סביבו הם יותר בקונטקסט הפוליטי מאשר בקונטקסט ההומניטרי שאמורה בעיה כזו להתנהל ולהיות בצורה שמטפלים בה.

עאידה תומא סלימאן: אני חשבתי כל הזמן שמדינה שיש לה גם את היכולות ואת האפשרות ואת הידע ואת הניסיון בלטפל בהרבה מצבי חירום ואנשים ונשים שעוברות קרייסיסס למיניהם, אמורה להיות הראשונה שתוביל את הסיוע לכל מי שנזקק.

עאידה תומא סלימאן: אבל כפי שאמרתי, לצערי הרב אנחנו עדיין במדינה מטפלים בדברים יותר בגישה הפוליטית ומתוך שיקולים פוליטיים יותר מאשר משיקולים הומניטאריים אנושיים, ערכים אוניברסאליים אנושיים.

עאידה תומא סלימאן: להבטיח שאני וחברתי חברת הכנסת מירב בן ארי אחרי הסיור הזה נהפוך את הקערה על פיה, לא בטוח, אבל מה שאנחנו כן נוכל זה לפחות לקחת את הנושאים האלה ולנסות ולראות איך אפשר להתקדם איתם כמה שאפשר ולהפעיל לחצים כדי להתקדם איתם.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שכדאי שנתחיל לשמוע מה - - -

מירב בן ארי: אני רוצה לשאול שאלה על ה-HIV, כי אני גם בקשר טוב עם הוועד, היה סיפור שהיה לנו בוועדה עם נשים בהיריון אז קצת נפגשתי איתם כדי לנסות לקדם את זה מול ליצמן.

מירב בן ארי: כשאת אומרת 149 זו המכסה שלכם - - -

<טלי אהרנטל: לא, יש תכנית של משרד הבריאות שקלטה בסביבות 149 גם למעקב לבדיקות וגם לקבלת טיפול תרופתי, מתוכם, למיטב ידיעתי, העדכון האחרון שאנחנו קיבלנו, בסביבות ה-96 נשאים מקבלים תרופות.

<טלי אהרנטל: אנחנו יודעים על לפחות פי שניים, בסביבות 250 איש, שקיימים.

<טלי אהרנטל: המשמעות היא, לדוגמה, רק היום בבוקר עובדת סוציאלית שלנו, שמרכזת את הפרויקט, נאלצה להתמודד עם אדם שפשוט גוסס עם CD4, שזו הרמה שבודקת את הנוגדנים של מערכת החיסון, ברמה כזאת שהוא היה צריך להיות מאושפז בבית חולים, כי הוא היה באמת במצב מסכן חיים.

מירב בן ארי: ופניתם למשרד הבריאות וניסיתם - - - אין פה ממשרד הבריאות, אבל פניתם?

<טלי אהרנטל: אנחנו עובדים בשותפות עם הוועד ואנחנו ממתינים לשמוע מה היה, אני יודעת שהם עובדים כרגע על נוהל חדש.

<טלי אהרנטל: היה מדובר בתקופת פיילוט של התכנית ואנחנו ממתינים לשמוע מה משרד הבריאות יגיד מבחינת הרחבה של התכנית.

<טלי אהרנטל: ממה שידוע לנו כרגע אין כוונות להרחיב את היקף הנשאים שמקבלים תרופות.

עאידה תומא סלימאן: רק שתדעו לכם, אנחנו בוועדה קיימנו דיון גם על הנושא של בדיקות של HIV לנשים בהיריון.

עאידה תומא סלימאן: להרחיב את היריעה וכל אישה שהיא בהיריון במדינת ישראל, לא חשוב אם היא אזרחית או לא אזרחית, תעשה את הבדיקה, כך שאפשרי אז לטפל וגם אפשר להקטין את הסכנה לחיי היילוד.

עאידה תומא סלימאן: כל הבדיקה הזו אמורה לעלות לכל הנשים כל שנה שנכנסות להיריון משהו בסביבות 1,200,000 שקל, זה הכול, ואנחנו עדיין נלחמות על זה.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו מדברים על 1,200,000 שקל שזה מה שנקרא באמת כסף קטן.

מירב בן ארי: כשכחלון עושה אפצ'י זה - - -

עאידה תומא סלימאן: אז יאללה, שיעשה אפצ'י.

עאידה תומא סלימאן: אני מוכנה להגיש לו את ה - - -

מירב בן ארי: בסדר, שלחת אותי למשימה עם הוועד ואנחנו לא ננוח עד שאנחנו נשיג את זה.

עאידה תומא סלימאן: אני מקווה שנשיג את זה.

<טלי אהרנטל: אנחנו נשמח קצת להרחיב ספציפית על נשים מבקשות מקלט.

<טלי אהרנטל: באופן מאוד מאוד לא מפתיע, מסיבות שהן גם מגדריות, נשים מבקשות מקלט הופכות להיות מאוד מאוד פגיעות במצבי פליטוּת ובמצבי בקשת מקלט, זה נראה לי משהו שהוא ברור והגיוני באופן כללי, ולכן אנחנו יודעים שנשים שמגיעות לישראל, רובן עברו חוויות מאוד טראומטיות ומאוד דרמטיות, גם בארץ המוצא וגם לאחר מכן ובדרך לישראל.

<טלי אהרנטל: בישראל פה הם כיתר מבקשי המקלט, למעשה משוללות מעמד ומהוות אוכלוסייה מאוד מוחלשת בתוך אוכלוסיית מבקשי המקלט.

מירב בן ארי: כמה חד הוריות יש בתוך ה-16,000 נשים?

<טלי אהרנטל: אין לנו נתון מדויק.

<טלי אהרנטל: יש פה 16% נשים, אין לנו נתון מדויק לגבי מספר הנשים החד הוריות, אבל אנחנו יודעים שמדובר בתופעה שכמובן מתרחבת, ככל קהילה אחרת, ככל שקהילה נדחקת לפינה, ככל שהיא נמצאת במצבי דחק יותר דרמטיים כמובן שאנחנו רואים תופעות של נטישת נשים, של אלימות במשפחה וכן הלאה, תופעות שהן רק עולות ומתרחבות.

<טלי אהרנטל: דבר נוסף, העובדה שמדינת ישראל גם מוכנה להחתים גברים על חזרה מרצון ולהוציא אותם מהארץ כשהמשפחות שלהם נשארות פה עם הנשים, גם כמובן שתורמת למצב הזה.

<טלי אהרנטל: הנשים פה בישראל באמת סובלות - - -

עאידה תומא סלימאן: הם מחתימים רק את הגברים?

<טלי אהרנטל: כשהנשים הללו נותרות ממש ללא שום כלים להישרדות.

<טלי אהרנטל: הסיפור הקלאסי של אישה מבקשת מקלט, רוב הקהילה פה היא מאריתריאה, היא נמלטה משירות צבאי כפוי או שהבן זוג שלה היה בשירות צבאי כפוי ולכן היא נרדפה, היא מנסה לצאת מהמדינה, בדרך נסחרת ועוברת עינויים בסחר שכוללים אלימות ברמת אינוס והתעללות ברוטלית.

<טלי אהרנטל: היא אחר כך נפדית על ידי מישהו פה בישראל, מגיעה כאן לישראל, נכלאת אחר כך, יוצאת מכליאה, בדרך כלל עם חובות עצומים למי שפדה אותה, במקרה הטוב יש לה פה איזה שהיא משפחה שיכולה לקלוט אותה, אבל גם כן, שקורסת תחת נטל החובות ולכן הרבה פעמים מחתנים אותה או שהיא מהר מנסה למצוא איזה שהוא פתרון בדמות נישואים כדי להחזיר את דמי הכופר.

<טלי אהרנטל: היא נכנסת למעגל של הורות כשבעצם היא יכולה מעט מאוד לעבוד ולפרנס את עצמה כי יש מעט מאוד מסגרות שהן רלוונטיות, ובטח לפעוטות מתחת לגיל 3, כך שהיא יכולה לעבוד מעט שעות ביום ומפה הדרך לחיים בעוני דרמטי ובהמשכיות של מעגל הפגיעה היא ישירה.

<טלי אהרנטל: האוכלוסיות המרכזיות שאנחנו רואים פה בתוך עמותת אס"ף זה באמת נשים שמגיעות במצבי עוני פשוט מחפירים, אלה נשים שאין להם יכולת כלכלית להאכיל את הילדים שלהם, שלא לדבר על לחתל אותם או לדאוג לביגוד וכן הלאה.

<טלי אהרנטל: צריך לזכור שגם נשים שכן יש להם בני זוג בתמונה, נוכח העובדה שאין להם אישורי עבודה מוסדרים, נוכח העובדה שרוב הנשים עובדות במסגרות פרטיות, בבתים, תחום שהוא הרבה יותר פרוץ, שכמובן זו אוכלוסייה שהרבה יותר חשופה לפגיעה בזכויות העובדים שלה, מרחיבה את הסיכויים שבאמת הן יהיו חשופות להמשך ניצול ופגיעה.

<טלי אהרנטל: נשים שהן חד הוריות, ויש לנו את הדוח שהוצג בפניכם, שיזף, שהיא מנהלת את מרכז התמיכה שלנו ואת קבלת הקהל שלנו, תוכל להרחיב עליו בהמשך.

<טלי אהרנטל: נשים שמתמודדות עם נכות פיזית ונפשית, כפי שתואר פה על ידי מיכל, למעשה שירותי הרווחה כיום לא נגישים לחלק גדול מהאוכלוסיות שאנחנו עובדים איתן.

<טלי אהרנטל: זאת אומרת אם אישה היא בגירה והיא מתנהלת עם נכות פיזית או נכות נפשית, אז סל המענים שנגיש לה הוא מאוד מאוד מצומצם ולכן הן מגיעות לכאן.

<טלי אהרנטל: נשים שהן נפגעות אלימות במשפחה, כאמור ככל שמצבי הדחק בקהילות הללו רק עולים העובדה שכיום אישה נפגעת אלימות במשפחה יכולה לקבל מענה רק במצב שבו היא זקוקה כבר להגנה ולמקלט ובשלבים מוקדמים אין לה שום מענים אחרים ורשת שיכולה למנוע את הסלמת האלימות או להתמודד איתה בתוך המרחב הזה, היא לא רלוונטית.

<טלי אהרנטל: נשים ניצולות עינויים, שכאמור במידה שהן גם חייבות כספים כדי להשלים את דמי הכופר, אז מצבן פגיע אף יותר ולצערי אנחנו רואים לא מעט נשים ניצולות עינויים שממשיכות את מעגל הפגיעה ואת מעגל הניצול וחלקן אף ממשיכות להיסחר בצורה פורמלית או בלתי פורמלית פה בישראל.

<טלי אהרנטל: יש לנו פה את אשלי, שהיא עובדת סוציאלית שהיא מרכזת את התחום פה בעמותת אס"ף, היא תשמח בהמשך גם להרחיב עליה.

<טלי אהרנטל: כך שבאמת הפגיעות של קהל היעד שלנו היא מאוד מאוד גדולה.

<טלי אהרנטל: לדאבוני עמותת אס"ף איפה שהוא נותרה בתוך המרחב הזה די בודדה, זאת אומרת חלקים מאוד מאוד גדולים מקהל היעד שמגיע לכאן הן נשים פגיעות, הן נשים במצבי סיכון ונשמח ככה להציג יותר לעומק תוך כדי הסיור היום את התופעה ולחשוב ביחד איתכם איך אפשר להרחיב את המענים.

עאידה תומא סלימאן: איזה סוג של שירותים אתם מספקים באס"ף?

<טלי אהרנטל: אנחנו מספקים גם שירותים של הנגשת הזכויות המעטות הקיימות, שבכל זאת קיימות במרחב הזה.

<טלי אהרנטל: אני עובדת סוציאלית ומכל לימודיי הקודמים וכל ההכשרות הקודמות שלי אני יודעת לעבוד עם תע"סים, אני יודעת לעבוד עם חוקי רווחה ולדאבוני במרחב הזה שום דבר לא רלוונטי, זאת אומרת כמעט שום דבר לא חל על הקהילה שאנחנו פועלים למענה.

<טלי אהרנטל: המשמעות בפועל היא שחלק גדול מהעבודה שלנו נשען על שותפות עם ארגוני זכויות אדם אחרים שמיוצגים פה במרחב ובאמת אנחנו מנסים לייצר כל דבר יש מאין.

<טלי אהרנטל: העבודה שמתקיימת כאן זה גם עבודה של טיפול ותמיכה פרטנית, גם עבודה קבוצתית, יש לנו קבוצות תמיכה לקהלים שונים, קבוצות תמיכה לגברים ונשים ניצולי עינויים, קבוצת תמיכה, למשל, לנשים חד הוריות, לבעלי מוגבלויות ועוד קבוצות נוספות ובאמת פרויקטים ייעודיים שונים שהמטרה שלהם היא כמה שאפשר לנסות להקל ולנסות באופן הכי יצירתי שיש להקל על חייהם של מבקשי המקלט.

<טלי אהרנטל: חשוב לציין שמיכל אמרה שאנחנו כמו לשכת רווחה, המענים הנגישים שלנו והיכולת לספק שירותי רווחה על ידי עמותה צנועה כעמותת אס"ף הם מאוד מאוד מוגבלים, אנחנו עושים את המקסימום שלנו, אבל כמובן שאנחנו לא מסוגלים לענות לצרכי הרווחה של קהילת מבקשי המקלט בכלל ולבטח לא לקהילה פגיעה כמו קהילת הנשים.

<מיכל פינצ'וק: וחשוב לומר, אנחנו כמובן מתקיימים רק מתרומות, אנחנו לא מקבלים תמיכה ממשלתית בכלל וסך הכול הפרויקטים שתוארו פה כולם מנוהלים על ידי רכזות בהיקפים של חצי משרה.

<מיכל פינצ'וק: זה באמת היקפים מאוד מצומצמים כשהמספרים שאנחנו מגיעים אליהם זה 50, 70 בני אדם בשנה.

<מיכל פינצ'וק: למעט קבלת הקהל, שבאמת מגיעים אליה כ-250 פניות בחודש, הפרויקטים הפסיכו סוציאליים שלנו מלווים כ-70 איש, לא יותר.

<מיכל פינצ'וק: היכולת לתת מענה היא מצומצמת.

מירב בן ארי: אין מעורבות של המשרד בכלל?

עאידה תומא סלימאן: משרד הרווחה לא מעורב בכלל בעשייה שלכם?

<מיכל פינצ'וק: לא.

מירב בן ארי: והרשות?

מירב בן ארי: תל אביב?

<מיכל פינצ'וק: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה עם מסיל"ה בדברים מסוימים , יש דברים לא מועטים שקיימים.

<מיכל פינצ'וק: אולי זה באמת לא עונה על מסגרות עינויים עם משהו ייחודי ספציפי.

<רות סופר: אני רותי סופר, אני יועצת מעמד האישה ומנהלת תחום קהילה בעיריית תל אביב-יפו.

<רות סופר: אנחנו הקמנו את הארגון שנקרא מסיל"ה, שהוא ארגון עירוני, מבוסס כולו על כספים עירוניים.

<רות סופר: אנחנו הרשות היחידה שהקימה שירות, ואני משתמשת בדברייך, הומניטרי לכל אוכלוסיית ה - - -

<קריאה: בואי נתקן, משרד הרווחה שם 4 מיליון שקלים שם.

<קריאה: תיכף אני אגיד, פה היא אומרת מה מסיל"ה.

<רות סופר: ומסיל"ה מספקת שירותים חברתיים קהילתיים והומניטאריים ונמצאת בקשרי עבודה עם אס"ף.

<רות סופר: מי שאחראי על נושא ילד ומשפחה יכולה לפרט יותר.

<אירית מוסל: שלום, שמי אירית מוסל, אני מנהלת את תחום ילד, נוער ומשפחה בעיריית תל אביב, מלווה, הייתי אומרת, את נושא הקהילה מ-1992-3, כשרק התחילו הראשונים להגיע מארצות אפריקה ודרום אמריקה ואסיה, ובוודאי משנת 2007, כשהתחילו להגיע האוכלוסייה מסודן ואריתריאה בעיקר.

<אירית מוסל: במשך שנים אנחנו התרענו בפני הממשלה על הצורך לפתח שירותים לטובת ילדים ומשפחותיהם ואכן נענינו ואני אגיד מה הסטטוס היום.

<אירית מוסל: כמובן הוא לא עונה על כל הצרכים, גם אנחנו, בתור רשות עירונית, חושבים שצריך הרבה יותר, אבל בוודאי היום יש פי כמה וכמה ממה שהיה בשנים קודמות ואני אתאר מה קיים.

<אירית מוסל: קודם כל הייתה התכנית הלאומית לילדי מהגרי עבודה בהיקף של 333,000 ₪, זה היה המנה הראשונה, כשכל התכניות מבוצעות על ידי מסיל"ה, הקמת מועדונית, תכנית להורים שמתמודדים עם קשיים בחינוך ילדיהם, תכנית לילדים בגן כדי לקדם אותם וכהנה וכהנה.

<אירית מוסל: לאחר מכן קיבלנו ממשרד הרווחה, השירות לילד ונוער, סכום של 4.2 מיליון ₪ לטובת פיתוח מועדוניות לילדים ושירותים נוספים לילדים עם צרכים מיוחדים, כלומר ילדים שנולדים עם נכויות, פיגור, אוטיזם וכיוצא בזה, פעילויות קהילתיות, אבחונים פסיכולוגיים שהיו כל כך דרושים לילדים הללו, כמובן גם תקציב נטו כדי לתת סיוע למשפחה אם צריך טיפול שיניים, אם צריך - - -

מירב בן ארי: זה היה תקציב חד פעמי או תקציב שנתי?

<אירית מוסל: לא, תקציב לארבע שנים.

עאידה תומא סלימאן: מאיזו שנה?

<אירית מוסל: מ-2014 יש לנו אותו וזו השנה השנייה וחצי, בחצי של השנה השנייה שממצים אותו.

<אירית מוסל: הייתה תלונה צודקת עד מאוד אודות מצבם המזעזע של מה שקראו מחסני הילדים, הבייבי סיטרים, כולנו זועזענו.

<אירית מוסל: אנחנו כתבנו אין ספור מכתבים ואכן בשנה שעברה הוקצה סכום של 14 מיליון ₪ לשנה, סך הכול 54 מיליון לארבע שנים.

<אירית מוסל: תיכף תתקנו אותי אם אני טועה, אולי קצת יותר, על מנת לבנות חלופה ראויה ומתקדמת ומודרנית שעומדת בסטנדרטים ראויים.

<אירית מוסל: עובדים על זה, זה קשה, בגלל הרישוי של מכבי אש, רישוי של כל הגופים הרגולטורים האחרים, אבל יש תקציב, המדינה העבירה לנו את התקציב ואנחנו מקדמים כדי אכן לפעול להקמת אותם מקומות שייתנו חלופה ל-1,500 ילדים בסופו של יום וזה ייתן מענה לרוב רובם של מחסני הילדים.

<אירית מוסל: כמובן יהיו עדיין ילדים שלא יקבלו את המענה וזה יגרום לנו לרצות להיאבק כדי לקבל עוד תקציב, אבל יש - - - חוץ מזה יש 82 ילדים בעיר תל אביב שמסודרים בפנימיות על חשבון העירייה ומשרד הרווחה גם יחד.

<אירית מוסל: כמובן שהילדים האלה הוצאו לפנימיות רק כאשר לא היה מנוס, אנחנו לא רוצים להוציא ילדים מחיק הוריהם.

<אירית מוסל: כמו במשפחות ישראליות אנחנו דואגים שילדים כן יגדלו עם ההורים, אבל לפעמים אין מנוס, כי הילדים נתונים להתעללות כזאת או אחרת, פיזית או נפשית, לעתים גם מינית, ואנחנו מסדרים ילדים בפנימיות.

<אירית מוסל: 82 ילדים בעיר, זה יותר מ-15% מסך המסודרים של ילדי העיר בפנימיות.

עאידה תומא סלימאן: כמה ילדים יש בבתי הספר?

<אירית מוסל: יש 5,800 ילדים מגילאי לידה עד 18, של מהגרים באופן כללי, שכיום אפשר להגיד שחלק ניכר זה תושבים לשעבר של סודן ואריתריאה, נתח הולך וגדל, ככל שהשנים עוברות, של שתי המדינות הללו.

<אירית מוסל: כמובן שיש שני בתי ספר מרכזיים, אבל לא רק הם, בית ספר ביאליק רוגוזין ובית ספר הירדן בשכונת התקווה, אבל כמובן שאין ילד בעיר שלא נמצא במסגרת זו או אחרת והחל מגיל 3 כיום הם נמצאים בגני הילדים, כי, אתם יודעים, ועדת טרכטנברג החליטה שגני ילדים מגיל 3 לכלל ילדי ישראל, זה כולל כמובן גם אותם.

<אירית מוסל: אם עכשיו, למשל, קרן הידידות נותנת לנו לקראת חג הפסח דמי חג הפסח אז כמובן שגם הילדים הללו נכללים בנושא הזה כי לעולם חלילה לא ניתן לילד אחד ולא לילד אחר.

<אירית מוסל: זאת אומרת שגם כאשר יש שי לפסח, בגובה 700 ₪, דרך אגב, הילדים הללו מקבלים את הכול.

<אירית מוסל: תיכף את תספרי מה נעשה בתחום הסחר, כי אני פחות מומחית בו כי זה לא בתחום ילד, נוער ומשפחה, את אמרת שהמקום הזה, אס"ף, משמש כעין לשכת רווחה, אני יודעת שזה נכון, מי כמוני יודעת שזה נכון, אני קוראת את הניוזלטרים שלכם, אתם מה זה משמשים לשכת רווחה, אבל צריך להודות ביושר שגם מסיל"ה משמשת מעין לשכת רווחה.

<מיכל פינצ'וק: אני חושבת שמאוד בולט מהדברים שאמרת שבאמת - - -

<קריאה: היא שירות משלים, כל מה שאתם לא יכולים אנחנו משלימים.

<אירית מוסל: כן, מאות מאות משפחות, אני יודעת שנמצאות בקשר עם מסיל"ה, ואיך אני יודעת?

<אירית מוסל: כי אני מקבלת ממסיל"ה הפניות, מיה שולחת לי הפניות ואחרים, אודות הטיפול שנעשה במסיל"ה.

<אירית מוסל: כמובן שהצרכים הם אין סופיים והלוואי שגם הכנסת וגם משרד הרווחה יביאו עוד ועוד תקציב, כי יש צורך, בהחלט יש צורך, זאת האוכלוסייה הפגיעה בעיר, החלשה בעיר, אני בוודאי חושבת שמגיע לה, אין ספק בכלל.

עאידה תומא סלימאן: אז בעצם אני מבינה שהמדינה מעבירה שנתית 4 מיליון.

<אירית מוסל: זה לילדים, פלוס 14 מיליון למעונות יום.

<אירית מוסל: פלוס 333,000, זה נראה מנה קטנה, אבל בכל זאת נותן לנו חמצן לכמה תכניות מאוד נחמדות שיש לנו שמועילות גם ל - - -

עאידה תומא סלימאן: זה הכול מהמדינה?

<אירית מוסל: כל מה שאמרתי עכשיו זה המדינה.

<אירית מוסל: העירייה הקימה את מסיל"ה ומממנת משרות במסיל"ה, מיה למשל.

<אורית מרום: חברת הכנסת סלימאן, יש לומר שכל הרפורמה הזו ב-2014 נעשתה תחת שר הרווחה לשעבר מאיר כהן, שעשה את הרפורמה, ומטיפול בילדים בסכנה בלבד הוא החליט על טיפול בילדים גם בסיכון.

<אורית מרום: לצערנו הרפורמה הזו מיושמת עד היום רק בתל אביב.

<אורית מרום: מיכל הזכירה את דוח מבקר המדינה שאומר יופי, עשיתם רפורמה, מה לגבי יתר הילדים חסרי המעמד ברחבי הארץ?

<אורית מרום: ילד היום בערד שהוא במצב של הזנחה, עיריית תל אביב תטפל בילד כזה ועיריית ערד לא תטפל בילד כזה.

<אורית מרום: אז כאן המאבק שלנו הוא כמובן מחוץ ל - - -

<איריס פלורנטין: לא צריך לעשות מאבק, יש לנו נוהל שכבר יוצא לדרך, הוא כרגע נמצא במשרד המשפטים לאישורים אחרונים.

<איריס פלורנטין: אנחנו כבר תקצבנו את שאר הרשויות שיש בהם ילדים ומשפחות, באותה פרופורציה שאנחנו מתקצבים את תל אביב.

<איריס פלורנטין: ברגע שזה יעבור, לפי דעתי ביום ראשון, את משרד המשפטים אנחנו נוכל כבר להוציא את זה לדרך.

<איריס פלורנטין: לצד זה אנחנו גם נוגעים בדברים של אפוטרופסות ואימוץ, שזה גם מקום שצריך לגעת בו.

<איריס פלורנטין: אני כן רוצה לומר שבגלל - - -

<קריאה: זה החדשות הכי טובות ש - - -

עאידה תומא סלימאן: בואו נעשה את זה קצת בסדר.

עאידה תומא סלימאן: אתן מכירות את הזירה טוב מאוד, לי לפחות קצת לוקח זמן להתמצא.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה, גברתי.

<איריס פלורנטין: אני כן רוצה להרחיב ולומר שלפי הנוהל החדש, שעבר כבר את השלטון המקומי, וגם זה היה תהליך מאוד חיובי שישבנו ודנו איתם, בעצם כל ילד יזכה בטיפול והמשפחה יחד איתו בכל הרשויות המקומיות שיש להם אנשים שנמצאים שם וצריך לתת להם מענה, וכרגע אנחנו נחלק את זה.

<איריס פלורנטין: לפי דעתי, אם אני לא טועה, זה שבע-שמונה רשויות מקומיות שיקבלו את התקציב הראשון ואנחנו בהחלט נעקוב אחרי התהליך.

<איריס פלורנטין: מדובר גם בתוספת, אם צריך, לנושא פנימיות, מדובר גם בחוק פעוטות בסיכון, שלראשונה הם יוכלו להיכנס למעונות ולזכות במה שהם לא קיבלו עד היום.

עאידה תומא סלימאן: מה עם נשים?

<איריס פלורנטין: זה המשפט הבא שלי.

<איריס פלורנטין: בנושא נשים יותר מורכב לנו, אני רוצה להגיד מה כן קיים.

<איריס פלורנטין: מה שכן קיים זה טיפול מאוד טוב במסגרת המקלטים לנשים מוכות, מה שמאוד חסר זה מה שקורה לפני ואחרי.

<איריס פלורנטין: לכן בהרבה מאוד מצבים אנחנו מוצאים את הנשים נמצאות הרבה מאוד זמן בתוך המקלטים, כי גם כשהן נמצאות בתוך המקלטים אין ביטוח רפואי, אין הבטחת הכנסה, הרבה מאוד דברים שאנחנו חייבים אותם כדי לעשות את העבודה, אז בטח ובטח כשהן יוצאות מהמקלטים יש בעיה בגלל המעמד בהמשך הטיפול.

<איריס פלורנטין: זה משהו שאני חושבת שצריך להסתכל עליו ולהעביר איזה שהוא מסר יותר ברור מהממשלה והכנסת ואולי נתקדם גם בתהליך הזה.

<טלי אהרנטל: אוכלוסיות נוספות שמטופלות במסיל"ה זה אוכלוסיות של נשים שמתמודדות עם מוגבלות פיזית, נשים עם מוגבלות נפשית.

<טלי אהרנטל: זאת אומרת יש עוד קהלים נוספים ש - - -

עאידה תומא סלימאן: שזה לא רק עניין של אלימות אלא - - -

<טלי אהרנטל: כמובן שאנחנו משתפים פעולה עם מסיל"ה וזה באמת אחד הגופים המרכזיים שאנחנו עובדים בשותפות.

<טלי אהרנטל: גם כל השירותים שניתנים במסיל"ה, אנחנו גם לא מייצרים כפל שירותים ונותנים את המענה, זאת אומרת מה שניתן במסיל"ה הוא חשוב ומבורך, אבל בהחלט - - -

<מיכל פינצ'וק: וחשוב מאוד לומר, וזה עלה פה בצורה מאוד ברורה מהדברים, הפוקוס הוא הילדים וכאשר מדובר באנשים מבוגרים למעשה עדיין אס"ף והארגונים של החברה האזרחית הם הכתובת היחידה.

עאידה תומא סלימאן: בעצם המדינה לקחה על עצמה בעיקר את הנושא של הילדים ואת הנושא של הנשים או אוכלוסיות מבוגרות, זה לא נמצא לו שום פתרון בסל השירותים.

<אירית מוסל: דוח מבקר המדינה תוקף בעיקר את הנושא הזה.

<הדס צוקרט: שמי הדס, עובדת במסיל"ה ואחראית על הטיפול בשורדי סחר ועבדות במסיל"ה.

<הדס צוקרט: מה שרציתי להגיד, שבאמת צריך לעשות את ההפרדה בין הנושא של הילדים בסיכון גבוה ובסכנה, שכן מטופלים באיזה שהיא צורה על ידי המדינה, לעומת המקרים האחרים והמקרים של הבוגרים.

<קריאה: גם האמהות שלהם מקבלות שירות סוציאלי.

<קריאה: זה חשוב להגיד.

עאידה תומא סלימאן: השאלה אם הן מקבלות שירות סוציאלי בהורות שלהן.

<קריאה: הם יהיו עם תיק סוציאלי כמו כל דבר בלשכת רווחה, הבעיה שיש מגבלות לפעמים.

<קריאה: למשל אמא שהיא חולה במחלה נפשית ויש לה HIV ואין מסגרת שתטפל בה, אז אנחנו נופלים בין הכיסאות.

<קריאה: זו דוגמה למשל.

<קריאה: אבל כן תהיה עובדת סוציאלית שתלווה את זה ותעשה את הכול כדי - - -

עאידה תומא סלימאן: אבל סל הכלים מוגבל וגם אני יודעת שמטיפול עם נשים במסגרת היותן אמהות, אפילו במקלט לנשים, בדרך כלל יש שני כיוונים שעובדים עם הנשים, עובדים איתה כאישה ועובדים איתה כהורה, כאמא.

עאידה תומא סלימאן: לא בהכרח מי שעובד עם האישה כאמא, שהוא מספק את התשובות או את המענה הטיפולי גם כן לנושאים אחרים שלא קשורים בהורות שלה.

עאידה תומא סלימאן: בגלל זה אני שאלתי האם הטיפול באישה במקרה הזה הוא טיפול באמא לילד שנמצא בסיכון או כאישה.

<מאיה קלפוס: לפעמים הטיפול באישה מעבר לאמהות שלה והדברים קשורים, כי אם את מחזקת את האמא בקושי שהיא נמצאת בו אז את משפיעה גם על ההורות שלה.

<מאיה קלפוס: זה בא ביחד.

<אורית מרום: אנחנו חייבות לצאת לסיור.

<אורית מרום: תהיה לנו כמובן הזדמנות בהמשך, תכננו לצאת כבר לפני חצי שעה, פנינו כעת לנווה שאנן פינת לוינסקי ומשם למרכז הנשים האריתראיות.

<אורית מרום: (בסיור)

<רות סופר: כאן מרכז סלעית, לנשים שעוסקות בזנות ונמצאות ברחוב.

<רות סופר: אנחנו נותנים להם פה גם שירות הומניטרי ומשם הן ממשיכות את השיקום בהוסטל ובמרכז - - -

<אורית מרום: רציתי להפנות את תשומת לבכם פה, אי אפשר לדבר על הנושא של נשים מבקשות מקלט, בכלל על הנושא שלנו של פליטים בישראל, בלי לדבר על המצב של שכונות דרום תל אביב.

<אורית מרום: אנחנו הרבה פעמים מואשמות בזה שאנחנו עיוורות למצב של השכונות וחשוב לומר שאנחנו לא עיוורות למצב הזה.

<אורית מרום: ראיתם, המשרדים שלנו פה ברחוב גולומב כבר שמונה שנים, אנחנו היינו עדים יום יום, בשנים הראשונות להגעה של מבקשי המקלט, לאיך אוטובוסים שהגיעו מהכלא, מסהרונים, מפתחת ניצנה, לכאן, לגינת לוינסקי, שתיכף נראה, ושופכים פה נהרות של בני אדם, מ-2008, 2009, 2011, שיא של אלפי בני אדם בחודש לשכונות המסכנות האלה.

<אורית מרום: ולמה אני אומרת מסכנות?

<אורית מרום: אל"ף, כי הן היו שכונות שהוזנחו, במכוון או שלא במכוון, על זה אפשר להתווכח, עד אז, ובשנים האחרונות קיבלו למעלה מ-30,000 בני אדם בבום, בחמש שנים, ולא סתם בני אדם, בני אדם מוחלשים, גברים, שהפרו פה את האיזון הגם ככה שביר של השכונות האלה, והיום הזעקה של השכונות, כבר כמה שנים, היא זועקת לשמים והפירורים שזורקים להם זה 'אנחנו נכלא' ו'אנחנו נגרש' וכו' וכו', וכמובן שאף אחד מהפתרונות האלה לא מוכיח את עצמו.

<אורית מרום: אל"ף, הוא לא באמת קורה, הוא לא ישים, הוא לא מוסרי ומעבר לזה, השכונות האלה רק הולכות - - -

עאידה תומא סלימאן: הוא פוליטי.

<אורית מרום: הוא פוליטי, נכון, וזה מה שעובד.

עאידה תומא סלימאן: הוא נמכר טוב.

<אורית מרום: אז רק לומר, המצב של השכונות לא הולך ומשתפר, הוא נהיה יותר ויותר קשה וככל שהאוכלוסייה של מבקשי המקלט מוזנחת כך יש יותר פגועי נפש שלא מקבלים שירותי רווחה מסתובבים ברחובות ויושבים על איי תנועה ומטרידים אנשים.

<אורית מרום: אין מה לעשות, כי כשלא מטפלים באנשים חולים אז הם נמצאים בחוץ.

<אורית מרום: פה שני הבניינים האלה, אולי גם השלישי והרביעי, אלה בניינים תעשייתיים שהוסבו בשנים האחרונות גם לבייבי סיטרים, אותם מחסני ילדים.

<אורית מרום: אולי ממסיל"ה יגידו אם זה עדיין קיים.

<אורית מרום: הם עדיין פה, הבייבי סיטרים?

<קריאה: כן.

<אורית מרום: כן, חלקם מפוקחים, חלקם לא, וגם נמצאות פה כנסיות של הקהילות המערב אפריקאיות והסודניות.

<אורית מרום: אם אתם תבואו לכאן ביום שבת הרחוב כאן נראה אחרת לגמרי, זאת אומרת שגם בתוך כל הקושי והמצוקה וההישרדות היומיומית הקהילות עצמן מצליחות ככה למצוא את הפינה שבה הן יכולות לתמוך אחת בשנייה.

<אורית מרום: אנחנו נעלה מכאן, נראה מבחוץ את מסיל"ה, אותו ארגון היחיד שנותן היום סיוע בתל אביב מטעם העירייה, ומשם נמשיך לגינת לוינסקי ונשמע את דפנה שתספר לנו על המצוקה של האמהות דרך הפרספקטיבה של הילדים.

<רות סופר: פה זה טיפת חלב שלנו, בעיריית תל אביב יפו טיפות החלב הן חלק ממינהל שירותים חברתיים.

<רות סופר: זאת אומרת שכבר יש פה הנגשה, כשבאות אמהות עם תינוקות הן מקבלות את החיסונים פה וכו'.

<רות סופר: פה, מהצד השני, זה מסיל"ה עצמה.

<רות סופר: בשנת 98' התאספנו פה ואז הוכרזה מסיל"ה כשכולנו התרגשנו כי צריך לזכור תמיד, אפשר להגיד גר וגרה, היינו בארץ מצרים, ואנחנו באמת חייבים וחייבות לתת את מקסימום הזכויות לגרים ולגרות שפה.

<רות סופר: כפי שאמרנו, העירייה משקיעה מיליונים לא מעטים פה.

<רות סופר: כשאת דיברת על הנושא של האוכלוסייה הוותיקה, בנוסף לכל הקושי והכאב לראות את האנשים מגיעים ונשפכים מתוך מכליות, בסופו של דבר מה שקורה זה שאנשים גרים בכל מיני דירות ואז יוצא שבבניין כזה העומס שנוצר על התשתיות הוא בלתי נסבל.

<רות סופר: אני מדבר על תשתיות פיזיות.

<רות סופר: כל הסיפור הזה מעורר קשיים בין הקהילה הוותיקה לקהילה הזרה.

<אורית מרום: ואחד הכלים, אנחנו יכולים להגיד, של עיריית תל אביב זה המלחמה בפיצולי דירות שקורית, אבל לא קורית מספיק, כל הנושא של אכיפה, שבין היתר מאפשרת את העומס הזה, את המצב הזה, הוא מאוד מאוד מיוחד.

<רות סופר: כן, מבחינה חברתית נוצר מצב של גילויי גזענות, של פערים, של שסעים.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לשאול, נשים בהיריון מקבלות את כל הטיפול?

עאידה תומא סלימאן: אני מתכוונת לטיפול לה ולא לעובר.

<אלישבע מיליקובסקי: אני מרופאים לזכויות אדם, אנחנו עוקבים מקרוב.

<אלישבע מיליקובסקי: יש בטרם בתחנה המרכזית מעקב היריון בסיסי.

<אלישבע מיליקובסקי: דבר ראשון, זה באמת רק בתל אביב, חשוב לדעת שמחוץ לתל אביב אפילו זה אין, וגם כל הזכויות של - - -

עאידה תומא סלימאן: מי מממן?

<אלישבע מיליקובסקי: בטרם זה מרפאה של משרד הבריאות שמממן, וזה יש בתל אביב, אבל כל הנושא של נשים בהיריון בסיכון גבוה מאוד במחסור, כלומר אין להפנות.

<אלישבע מיליקובסקי: כמה בתי חולים כן מוכנים לקבל ועושים את זה באפס תקציב בכלל, אבל עדיין המון נשים נמצאות בסיכון בגלל זה, וגם מחוץ לתל אביב כמעט שאין פתרון.

עאידה תומא סלימאן: וכאשר הן יולדות מי מכסה את דמי הלידה שלהן?

<אלישבע מיליקובסקי: כאשר הן יולדות, אם הן עבדו קודם אז ביטוח לאומי מכסה, אבל אם הן לא עבדו אז נצבר להן חוב בבית חולים, שאחר כך מייצר בעיות וכו' וכו'.

<קריאה: בית החולים סופג את זה בסופו של דבר.

עאידה תומא סלימאן: לא, תאמיני לי, הרבה בתי חולים לא סופגים.

<קריאה: איכילוב סופג.

<קריאה: יש 800 עד 1,000 לידות בשנה שאיכילוב סופג אותן.

עאידה תומא סלימאן: אני טיפלתי בסורוקה בהרבה מקרים שסורוקה תבעו את הנשים.

<קריאה: איכילוב תובע, אבל הוא יודע שהוא לא יראה את הכסף.

<סיגל רוזן: כן, גם איכילוב תובע, הוא גם מחזיק את תעודות הלידה של הנשים בתור בן ערובה.

<קריאה: הם מקבלים אישור לילוד חי.

<סיגל רוזן: אתמול טיפלתי בכזה מקרה שבאיכילוב סירבו - - -

עאידה תומא סלימאן: את יודעת מה את עושה?

עאידה תומא סלימאן: את שולחת שניים-שלושה מקרים ואני מטפלת בזה.

<סיגל רוזן: זה בית כנסת שהיום הוא פאב.

<סיגל רוזן: ועדת הפנים בשבוע שעבר התעכבה על המקום הזה, שזה באמת עצוב שבית כנסת שיכול היה להיות בניין לשימור הפך להיות בר אריתראי.

<סיגל רוזן: זה מדגים נורא את המתח הזה שיש פה, בן אדם שזה בית הכנסת שלו ומסכן, הוא נשאר פה לגור, אבל סגרו לו את בית הכנסת, הוא עובר יום יום ליד בית הכנסת שלו והיום זה פאב.

<אורית מרום: למעשה לא נשארה כמעט אוכלוסייה ישראלית פה בנווה שאנן והיום זה כמעט לגמרי אוכלוסייה של מבקשי מקלט.

עאידה תומא סלימאן: את יודעת כמה עוברים ליד המסגדים שלהם שהפכו לפאב?

עאידה תומא סלימאן: עכשיו מתחילים להבין.

עאידה תומא סלימאן: לצערי.

<אורית מרום: לחניה הזו ממש היו מגיעים אותם אוטובוסים שדיברתי עליהם מקודם, מ-2008, 2010, 2011, הם פשוט היו שופכים את האנשים כאן, כולם היו יודעים שזו נקודת המפגש, במידה שהיו להם קרובים להתקשר אליהם הם היו מגיעים לכאן, אחרים היו מגיעים לתחנה המרכזית, למפגע הכי גדול בתל אביב, היו מגיעים, מוצאים את דרכם איכשהו החוצה, ידעו שהם צריכים להגיע ללוינסקי גרדן, היו מגיעים לכאן.

<אורית מרום: רבים מהם, זו הייתה התחנה הראשונה שלהם ללילה ראשון, שבוע ראשון, חודש, תלוי כמה הבן אדם היה חזק.

<אורית מרום: אם הוא היה חזק, שורד, תופס פה עבודות צ'יק צ'ק.

<אורית מרום: אני חניתי היום פה, עד היום בבוקר יושבים כאן שוק עבדים קטן, מכוניות שעוברות, אוספות אנשים, אף אחד לא שואל כמה, כולם צריכים את הפרנסה היומית שלהם.

<אורית מרום: היום פחות מבעבר, לשמחתנו, היום רוב מבקשי המקלט עובדים ועובדים יחסית בצורה מוסדרת, אל תתפסו אותי במילה.

<אורית מרום: כאן הגינה הזו שימשה מקום מפלט לאלפי בני אדם.

<אורית מרום: זאת אומרת אין פליט אחד שלא התחיל את דרכו כאן בגינה ועד היום אם תגיעו לכאן אתם יכולים לראות כאן אנשים ישנים, אגב לא רק מבקשי מקלט.

<אורית מרום: הרבה מההומלסים, הנרקומנים הישראלים גם מוצאים את מקומם כאן.

<אורית מרום: כך שהגינה הירוקה היחידה באזור הזה היא לא המקום האידיאלי למשחק של ילדים.

עאידה תומא סלימאן: גם בחורף?

מירב בן ארי: כן, בחורף הם עשו פה ציליות אז.

<דפנה ליכטמן: חשוב להגיד שבאמת המצב מאוד השתנה.

<דפנה ליכטמן: אני דפנה, אני מנכ"לית של הארגון שמפעיל פה את הספרייה ועוד כל מיני שירותים חינוכיים למבקשי מקלט באזור.

<דפנה ליכטמן: אני עובדת בספרייה כבר שלוש שנים.

<דפנה ליכטמן: קוראים לזה ספריית גן לוינסקי, אבל היום זה מרכז קהילתי.

<דפנה ליכטמן: השאלה הבאה שבדרך כלל שואלים אותי 'העירייה מממנת את זה?' ואז אני צריכה להגיד שלא.

<דפנה ליכטמן: בנווה שאנן, אני גם תושבת השכונה, אין אף מרכז קהילתי או מתנ"ס.

<דפנה ליכטמן: מה שהעירייה מפעילה פה, שזה מרכזי למידה, חוגים, קבוצות כדורגל שלנו שמתאמנות פה שלוש פעמים בשבוע, זה מרכז התרבות היחיד שיש לקהילה, הוא גם עובד למבוגרים בשעות הערב וגם לילדים.

<דפנה ליכטמן: הגינה מאוד מאוד השתנתה, אם פעם היא באמת הייתה מחנה פליטים, העירייה פתחה פה אוהלים, הגיעו לפה קבוצות שחילקו מזון, היום באמת רוב מי שחי פה זה אנשים שלא הצליחו לעבוד, לא כי הם לא מצאו עבודה, כי הם פגועי נפש, כי יש להם איזה שהיא בעיה קוגניטיבית, שכלית, פציעות למיניהן, אנשים שנפצעו במהלך עבודה ואלה האנשים שחיים פה היום.

<דפנה ליכטמן: אנחנו בקשר מאוד מאוד טוב עם המשטרה והם עוזרים.

<אורית מרום: שנמצאת ממש כאן.

<דפנה ליכטמן: האמת שהם כבר לא.

עאידה תומא סלימאן: אני עדיין תקועה במשפט שלך, שזה המרכז הקהילתי היחידי.

<דפנה ליכטמן: העירייה עכשיו החליטה להקים עוד מרכז, ברחוב הגר"א, אבל המרכז הזה יהיה פתוח ליהודים בלבד, הוא לא ישמש את הקהילות שלנו, לא ייצרו שם תכנים לילדים.

עאידה תומא סלימאן: אתם רק נותנים שירותים ל - - -

<דפנה ליכטמן: לילדים וגם למבוגרים.

<דפנה ליכטמן: גם ישראלים באים אלינו.

<דפנה ליכטמן: ביום שבת בצהריים את יכולה לבוא ולראות את רחמים, בחור בן 70, שנולד פה וחי פה ומנגן בשיעור גיטרה ליד אחמד ואיסמעיל ואדם, החברים שלו הסודנים.

עאידה תומא סלימאן: והעירייה בכל זאת לא נתנה לכם?

<דפנה ליכטמן: העירייה לא נותנת, ולא רק זה, זה לא קשור לנשים, אבל אני רק אספר שהעירייה מתכננת להרוס את הגינה הזאת בשנה הקרובה.

<דפנה ליכטמן: אנחנו הולכים לצאת למאבק כנגד זה.

<דפנה ליכטמן: להרוס את הגינה ולבנות פה בית ספר.

<דפנה ליכטמן: אנחנו מאוד בעד הקמת בית ספר לילדים, אבל אנחנו לא חושבים שהוא צריך להיות, גם כתושבת השכונה, על המרחב היחיד הירוק אל מול המפלצת הזאת.

עאידה תומא סלימאן: האם יש תכנית להרוס את הגן הזה?

עאידה תומא סלימאן: אני הופתעתי לגלות שהעירייה לא מממנת את המרכז הקהילתי שגם עובד עם מהגרים ומבקשי מקלט וגם עם אנשי הקהילה?

<אירית מוסל: אל"ף, אני לא מינהל החינוך, אני מינהל השירותים החברתיים, אני לא יודעת תשובה לשאלה אם עומד לקום פה בית ספר.

<אירית מוסל: אני באמת לא יודעת.

<אירית מוסל: אני לא מנסה להתחמק, אני באמת לא יודעת.

<דפנה ליכטמן: אני עובדת מול גופים בעירייה ואנחנו מתחילים איזה שהוא תהליך מולם - - -

<אירית מוסל: יכול להיות שאם רוצים לבנות פה בית ספר, זה רק בגלל שיש פה מאות ילדים שלא הולכים - - -אבל לא זאת התשובה.

<דפנה ליכטמן: אבל אולי אני אסיים את הדברים שרציתי להגיד.

<דפנה ליכטמן: יש פה מתחם של התחנה המרכזית הישנה, מתחם שעומד ריק, את המתחם הזה קיבלה להקת בת שבע במתנה מעיריית תל אביב כשאת הגינה הזאת משמידים ומקימים בית ספר.

<דפנה ליכטמן: אבל זה לא הנושא שלשמו התכנסנו, נדבר קצת על - - -

מירב בן ארי: קודם כל זה שלהקת בת שבע מקבלת זה טוב בפני עצמו, זה לא אומר שצריך להרוס, אבל אנחנו דווקא בעד, כי אם להקת בת שבע מקבלת משהו זה גם די נדיר.

מירב בן ארי: אז אפשר להעריך גם את זה.

מירב בן ארי: זה לא צריך לבוא על חשבון כמובן - - -

<דפנה ליכטמן: אבל אלה השטחים הציבוריים היחידים שיש וברגע שלהקת בת שבע מקבלת שטח כזה גדול זה בא על חשבון התושבים, הפליטים והישראלים שחיים פה.

<דפנה ליכטמן: אני אספר לכם, כי התכנסנו לדבר על נשים וילדים, הצצתי בדוח של אס"ף וכל מה שהם כתבו בדוח על לי מכל הדברים שעולים לי בשטח ובפגישות עם הילדים וכשתסיימו תעברו גם בספרייה ותראו, יש לנו גם את המקלט העירוני שעליו אנחנו גם משלמים כסף כדי לשכור אותו וגם את השטח בחוץ לפעילות הפתוחה.

<דפנה ליכטמן: בתוך המקלט מתקיימת פעילות סדורה, מרכזי למידה וחוגים, אבל אני אספר לכם על הדוח הזה, שתקראו אותו בהמשך, על אמא אחת שדיברתי איתה בשבוע שעבר, שממחישה את כל מה שעולה מפה.

<דפנה ליכטמן: אני לא אציין את שמה, אבל היא קורבן סחר לא מוכר, זאת אומרת בכלא לא זיהו אותה כקורבן סחר למרות שהיא הייתה ביחד עם בתה משהו כמו ארבעה או חמישה חודשים במחנות העינויים בסיני.

<דפנה ליכטמן: גם הילדה שלה, שהיא פעילה מאוד אצלנו בספרייה ובאה ארבע פעמים בשבוע לספרייה - - - אותה בחורה, קורבן סחר, הגיעה לישראל, חיכה לה פה בעלה, היא לא יצאה שנה ושלושה חודשים בבית, נשארה בבית מדיכאון, היא לא מוכרת אז אין אף גוף שמטפל בה, היא בעצמה מדברת איתי על דברים אובדניים.

<דפנה ליכטמן: היא לא מסוגלת ללכת לעבודה, היא אומרת שכשיש הרבה אנשים ורעש היא מפחדת, היא בורחת, היא מספרת לי שהיא הולכת לים הרבה.

<דפנה ליכטמן: היא איבדה את כל הסמכות ההורית על הבת שלה, בן זוגה, שחי איתה, הכה אותה, אחרי שנה בערך היא הצליחה לעזוב אותו ולהיפרד ממנו ובגלל לחצים כספיים בשבוע שעבר היא סיפרה לי שהיא חזרה אליו והחזירה אותו הביתה.

<דפנה ליכטמן: זה בתמצית כל הדברים שכתובים בדוח הזה והחיים של הילדים והילדות ושל הנשים מבקשות המקלט שחיות פה.

<דפנה ליכטמן: יש פה גם הרבה אמהות חזקות, חשוב גם להגיד את זה, יש פה גם הרבה מאוד נשים חזקות שמחזיקות תא משפחתי ולוקחות את הילדים שלהם לפה כל שבוע ויושבות איתם בחוגים ורוצות לראות איך הוא מצייר ואיך הוא לומד במרכז הלמידה.

<דפנה ליכטמן: זאת אומרת חשוב להדגיש שיש גם את זה, כי כששואלים אותי, אני עובדת עם האנשים הכי חזקים במדינה הזאת, אין אנשים חזקים מהקהילה הזאת.

<דפנה ליכטמן: יש גם אנשים שקשה להם, אבל אני חושבת שיש פה גם אנשים מאוד מאוד חזקים.

<דפנה ליכטמן: אבל מה שעולה מהדוח הזה הוא מאוד חשוב ואני מרגישה אותו מהשטח.

<דפנה ליכטמן: עוד דבר שהיה לי חשוב לומר, הרגשתי מהישיבה באס"ף כאילו נזרקים פה מיליונים ואנחנו לא יודעים רק מה לעשות איתם.

<דפנה ליכטמן: חוץ ממרכז מסיל"ה - - -

מירב בן ארי: לא, זה לא נכון.

מירב בן ארי: אני אגיד לך משהו - - -

עאידה תומא סלימאן: תני לה לסיים, מירב.

מירב בן ארי: אני יכולה להעיר הערה, היא מדברת כבר עשר דקות, אנחנו מקשיבים לה באמת.

מירב בן ארי: גם בגלל שהייתי חברת מועצת תל אביב וגם בגלל שאני חברת כנסת, באמת הדברים שלך הם מאוד מאוד חשובים, אבל זה לא נזרקו, דווקא נאמר ספציפית מאוד ונאמר לנו שיש חוסר.

מירב בן ארי: אמרו, 330, 56 ו-14, אז זה לא נזרקו לאוויר, נא לדייק.

<דפנה ליכטמן: אני אגיד לך מה, עם החוסר שאני מרגישה מהצורך, עם האמא הזאת שאין לה שום טיפול, אז איפה כל המיליונים האלה?

<דפנה ליכטמן: מהתחושה שלי - - -

מירב בן ארי: ברור, כן, יש לנו בעיה.

<דפנה ליכטמן: זה שעיריית תל אביב שמה רק חצי מיליון שקל על מסיל"ה ו-80% מהכסף שהן מגייסות זה מתרומות, בעיניי זה בעייתי.

<דפנה ליכטמן: זה שהמרכז הקהילתי היחיד שפועל פה, העירייה לא מסבסדת אותו, זה בעייתי.

<דפנה ליכטמן: אז קצת היה לי צורם עם כל הדיבור על מיליוני השקלים שמפוזרים פה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שזה שדיברו על 14 מיליון ועוד 4 מיליון ועוד 330,000, היה ברור מהתחלה שזה לא מספיק וזה נאמר באופן מאוד ברור שזה רק לילדים ועל זה הערנו.

עאידה תומא סלימאן: אני אומרת ככה, אפילו אי אפשר ליצור את הפערים האלה בין הילדים ובין המשפחות שלהם, כאשר את מחזקת את הילדים את פוגעת במרקם החברתי כאשר את לא מחזקת את האמהות ואת ההורים איתם.

<דפנה ליכטמן: הנה, רואים את כל אובדן הסמכות ההורית שקורית פה.

עאידה תומא סלימאן: אז מאבדים סמכות הורית ואז ההורים הופכים לעול על הילדים והופכים למשהו שבעצם הילדים צריכים לטפל בהורים במקום מה שבטבע קורה.

עאידה תומא סלימאן: אז אני חושבת שזה מחייב ראייה יותר רחבה, זה מחייב גם שהמדינה לוקחת על עצמה, אם היא רוצה לטפל בילדים אז צריך לטפל גם בנשים.

עאידה תומא סלימאן: אותם ילדים שהולכים לבתי הספר חוזרים ורואים אלימות בבית, אז מה עשינו?

עאידה תומא סלימאן: הוא למד לקרוא ולכתוב אבל חזר לבית שיש בו אלימות והוא רואה את אמא שלו מקבלת מכות, או אפילו לפעמים אולי נרצחת מול העיניים שלו.

עאידה תומא סלימאן: אי אפשר לקחת רק סגמנט אחד מהחברה, תמיד זה מצטייר מאוד יפה לתמוך בילדים, אבל זה חייב להיות עם גישה יותר רחבה, וזאת המטרה מהביקור הזה, מהסיור הזה, שנכיר את הבעיה כדי לקחת את הנושא הלאה.

<אורית מרום: מחכות לנו נשים מבקשות מקלט במרכז האריתראי שלא רק נשים לבנות תדברנה על, אז הן שם.

עאידה תומא סלימאן: אני לא לבנה.

עאידה תומא סלימאן: (בישיבה במרכז הקהילתי)

<אורית מרום: רק נציג את סיגי, שהיא יושבת ראש הוועד המנהל של המרכז לנשים אריתראיות.

<סיגי גבריוט: (אומרת דברים באנגלית להלן התרגום החופשי) שלום, עאידה ומירב.

<סיגי גבריוט: תודה שבאתם לבקר אותנו במרכז וגם כולכם.

<סיגי גבריוט: שמי סיגי גבריוט אני יושבת ראש הוועד המנהל של המרכז לנשים.

<סיגי גבריוט: המרכז הזה פתוח 24/7 על ידי נשים אריתראיות מתנדבות, הן מנסות לעזור לנשים מאריתריאה בישראל.

<סיגי גבריוט: המרכז מנסה לעזור מאספקטים שונים, אבל זה לא מספיק שאנחנו מנסות לעזור לנשים מאריתריאה, אנחנו צריכים את עזרתכם.

<סיגי גבריוט: אנחנו, הנשים הפליטות מאריתריאה בישראל סובלות פעמיים, אנחנו סובלות כפליטים באופן כללי ואנחנו סובלות גם כנשים.

<סיגי גבריוט: אנחנו, הנשים האריתראיות בישראל, יש לנו אחריות על הילדים שלנו וגם אנחנו מנסות לתמוך בעצמנו.

<סיגי גבריוט: זה מאוד קשה כפליטים באופן כללי בישראל, אין לנו סטטוס ואנחנו סובלות כנשים פליטות שסובלות לרוב מאלימות בבית, וחלקנו גם הופכות להיות הורה יחיד, וזה קורה יותר ויותר.

<סיגי גבריוט: זה באמת קשה.

<סיגי גבריוט: אתם יכולים לדמיין לעצמכם להיות חד הורי ופליט ללא תמיכה, כמה זה קשה לנשים.

<סיגי גבריוט: אנחנו באמת צריכות את העזרה שלהם, אני מקווה שהדיון הפתוח פה יביא לידי כך.

<סיגי גבריוט: אנחנו, הנשים האריתראיות במרכז הזה, פתחנו אותו ואנחנו מתייחסות אליו כאל בית, כדי שנוכל לדבר אחת עם השנייה.

<סיגי גבריוט: אנחנו מנסות לעזור אחת לשנייה, עם ציפיות קטנות, משום שאין לנו את הכוח לשנות את המצב שלנו, אבל אנחנו מנסות לתמוך אחת בשנייה ולהקל מעט על הקשיים הנפשיים שיש לנשים.

<סיגי גבריוט: אנחנו גם עושים פעילויות, אנחנו נותנים שיעורי שפה, מחשב, תכנון משפחה, נושאים כאלה שבאים כדי לעזור לנשים אריתראיות.

<סיגי גבריוט: אבל זה לא מספיק כי אנחנו סובלות מהרבה קשיים.

<סיגי גבריוט: יש יותר ויותר אמהות חד הוריות בשל המצב של פליטות.

<סיגי גבריוט: הרבה מהבעלים פשוט נעלמים בלי להגיד לאן, הם עוזבים בלי תמיכה לאישה.

<סיגי גבריוט: אין להן אמא או אבא או משפחה מכל סוג שהוא כדי לסייע לאישה כזו, לכן כל האחריות היא על כתפיהן.

<סיגי גבריוט: זה המצב שלנו בישראל.

<סיגי גבריוט: למרות זאת אנחנו מנסות לעשות את המיטב כדי לסייע אחת לשנייה.

<סיגי גבריוט: למשל, אתמול חגגנו אירוע, יום האישה הבינלאומי, מצטערת שלא הזמנו אתכן.

עאידה תומא סלימאן: בשנה הבאה.

<סיגי גבריוט: שזה היה מדהים, ניסינו לפחות לשמר את הזהות שלנו.

<סיגי גבריוט: בארצנו זה קצת קשה לשמור על מקומנו בגלל המשטר, אבל אנחנו מנסות לשמור את זהותנו כנשים.

<סיגי גבריוט: בזמן האחרון אנחנו עושים הרבה פעילויות, למשל אנחנו מתחילות עם השפה הטיגרינאית ואנגלית ואז אנחנו ממשיכות עם השפה המסורתית שלנו ואנחנו עושות - - - ואנחנו נותנות סוג של אישור כדי לתת קצת חיזוק לנשים האריתראיות בישראל, אנחנו גם עושות פעילויות, עם אוכל מסורתי, מוזיקה וכו' וכו'.

<סיגי גבריוט: הדבר החשוב שאני רוצה להגיד, אנחנו, הנשים הפליטות האריתראיות, למה אנחנו פה.

<סיגי גבריוט: לא באנו לכיף, לא באנו כדי לחפש משהו קל, באנו לישראל כי היו לנו הרבה קשיים ובעיות בארצנו שלנו.

<סיגי גבריוט: לכן עזבנו את התרבות שלנו, עזבנו את המשפחות שלנו, עזבנו את המולדת האהובה שלנו, רק כדי להציל את חיינו.

<סיגי גבריוט: זאת אומרת אנחנו עדיין צריכות לשמור על חיינו, אנחנו עדיין צריכות מקום בטוח בשבילנו, כנשים.

<סיגי גבריוט: אני מעריכה שבאתם הנה, אבל אני מבקשת מכם, במיוחד מיס עאידה ומיס מירב, לדון יותר ויותר ולראות את המצב שלנו ולנסות לעזור לנו בפתרון הבעיות שלנו.

<סיגי גבריוט: תודה.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

<הני גני: (אומרת דברים באנגלית להלן התרגום החופשי) אני שמחה שאתם פה, שבאתם לבקר אותנו במרכז.

<הני גני: אין לי הרבה מה לומר, כי סיגי הציגה את הדברים ואת הקשיים שיש לנשים פליטות בישראל.

<הני גני: אבל אני רוצה להגיד דבר אחד על הגברים או הבעלים של הנשים האריתראיות שעוזבים את המדינה בלי לדאוג לאישה והנשים הופכות להיות חד הוריות והאחריות על הילדים היא עליהן, לפעמים יש להן ילד אחד או יותר וזה מאוד קשה להיות אחראים עליהם.

<הני גני: אתם צריכים לעזור לנו, לעצור את הגברים האלה לפני שהם עוזבים את המדינה.

<הני גני: תודה, אני מקווה שאתם תיתנו לנו את האפשרויות לדבר כך ולבקר את המרכז שלנו שוב.

<הני גני: ותודה שבאתם .

עאידה תומא סלימאן: תודה לך.

עאידה תומא סלימאן: בת כמה את?

<הני גני: באפריל אני אהיה בת 26.

עאידה תומא סלימאן: כמה זמן את כבר פה?

<הני גני: ארבע שנים וכמה חודשים.

מירב בן ארי: את נשואה?

<הני גני: אני נשואה, יש לי תינוקת, בת שנתיים ושישה חודשים.

מירב בן ארי: והבעל שלך פה?

<הני גני: כן, הוא איתי, אבל יש הרבה נשים שבאות למרכז ש - - - זו בעיה גדולה.

<קריאה: כמות האמהות החד הוריות עולה, משום שמשרד הפנים לא שואל את הגברים שעוזבים אם יש להם אישה או ילדים, ולגברים יש אפשרות לעזוב את האישה בלי להגיד לאף אחד, הוא לוקח את כל הכסף, כך שהאישה נשארת חסרת כול.

<קריאה: זה חשוב לדעת על הסבל של הנשים.

עאידה תומא סלימאן: אתן קתוליות?

<קריאה: אורתודוקסיות.

עאידה תומא סלימאן: (אומרת דברים באנגלית להלן התרגום החופשי) אני שואלת, כי זה משאיר אותן גם בלי לדעת מה המצב שלהן, היא לא גרושה, היא עדיין נשואה.

<הני גני: לא, יש הרבה נשים שבאות לכאן, אנחנו שומעים את מה שעבר עליהן, את הקשיים שלהן, אנחנו לא יכולים לעשות כלום, אבל לפחות אנחנו מסייעים להם מורלית.

עאידה תומא סלימאן: (אומרת דברים באנגלית להלן התרגום החופשי) לא, אני יודעת, אני מתכוונת לעובדה שגברים נשואים עוזבים והאישה לא יודעת גם מה המעמד שלה, במיוחד בחברה שהיא דתית.

<הני גני: הן יודעות כשהן מגיעות לחדש את הוויזה שלהם, ואז ממשרד הפנים אומרים להם 'הבעל שלכן עזב את המדינה', זה ממש ככה.

<אורית מרום: אבל כך או כך אין אכיפה בנושא של מזונות, כלומר גם כשהגבר עוזב הן לא זכאיות, אין שום מנגנון של אכיפה שהן תקבלנה את המזונות.

עאידה תומא סלימאן: לא, אני שאלתי לא בקטע של מזונות.

עאידה תומא סלימאן: אני שמתי לב שרובן הולכות עם צלב, כלומר זאת חברה שעדיין הדת משחקת תפקיד אצלם ואז כשהוא קם ועוזב את אשתו, היא בעצם לא יודעת אם היא גרושה או לא גרושה, היא לא יכולה להתחיל חיים חדשים, היא - - - כמו עגונה במקרה הזה.

<אורית מרום: נכון.

<יסמין קונפינו: יש עוד עניין שהוא מאוד חשוב בהקשר הזה ספציפית, לפי מה שהבנתי אין רישום של הגבר כאבי הילד או אבי הילדים ואז הרבה יותר קל להתגרש מבלי שזה ייחשב חטיפה, מבחינת המשפט הבינלאומי, כי משרד הפנים לא יודע שמדובר באבא של הילדים, אז הוא יכול או לגרש או לחילופין - - -

עאידה תומא סלימאן: למה הוא לא רשום כאבא?

<קריאה: כי משרד הפנים מסרב לרשום אותו כאבא, למרות שהחוק מחייב.

<קריאה: למרות שהעתירות כבר מחייבות עדיין משרד הפנים מסרב לרשום.

<אורית מרום: אחד מהנושאים שרצינו להעלות כעת, יש לנו כאן את ראווה שרוצה להעיד בפנינו על הסיפור המאוד קשה שלה, זה הנושא של קורבנות עינויים, ניצולות מחנות העינויים בסיני.

<אורית מרום: הוועדה הרבה פעמים דנה בקורבנות הסחר המוכרים, ההנחה היא היום, יסמין אולי תעדכן אותי, שעד היום הוכרו בקרב מבקשי ומבקשות מקלט מאריתריאה כ-250 איש, העניין הוא שיש עוד אלפים של ניצולי מחנות ועינויים שלא הוכרו כקורבנות סחר, אפילו לא עברו בתהליך, הם לא נמצאים תחת ההגדרה המשפטית, אבל לפעמים הסיפורים שלהם לא פחות קשים.

<אורית מרום: היום הפוקוס הוא על נשים, יש פה אלפי נשים שהן ניצולות הגיהינום המחריד הזה שקרה בסיני ולנשים האלה אין שום מענה.

<אורית מרום: זאת אומרת אם הן אמהות אז אולי הן תקבלנה את הסיוע ששמענו קצת ממסיל"ה, אבל כקורבנות סיני, כניצולות עינויים, אין להן שום מענה.

<אורית מרום: היום חצי המשרה שיש לנו באס"ף זה הטיפה בים שישנה גם לגברים וגם לנשים.

<אורית מרום: ראווה נמצאת בקבוצת התמיכה שלנו והיא רוצה לספר בכמה מילים את הסיפור שלה.

עאידה תומא סלימאן: מה המשמעות של השם שלך?

<ראווה-שוהה: אני נביאה בעברית.

עאידה תומא סלימאן: השמות נשמעים כמו השמות שלנו.

<ראווה-שוהה: (מדברת בשפה זרה).

<מתורגמנית: השם שלי ראווה ואני בת 24.

<מתורגמנית: מהתחלה לא הייתה לי כוונה לבוא לפה, לא רציתי לבוא לישראל, הייתי בדרך ללוב.

<מתורגמנית: אחרי זה חטפו אותנו לסיני.

<מתורגמנית: בסיני הייתי שלושה חודשים וזה היה מאוד מזעזע וקשה מאוד.

<מתורגמנית: ממה שעברנו, עברנו אונס, אתה לא יודע מי אונס אותך, כל אחד בא ואונס אותך.

<מתורגמנית: אנחנו כל הזמן ערומות ושורפים אותנו גם באש.

<מתורגמנית: מי שהיה שם בעל הבית רצה להתחתן איתה והיא לא הסכימה והוא היה עושה הרבה דברים.

<מתורגמנית: היו נותנים לה עונש בגלל שהיה הדוד שלה והם רצו שהוא יעשה איתה מין.

<מתורגמנית: הם היו מכריחים אותה כל הזמן שהיא תעשה את זה איתו והיא לא הייתה מסכימה אז הם היו נותנים לה עונש.

<מתורגמנית: זה היה מאוד קשה והם רצו גם להרוג אותה.

<מתורגמנית: הבחור שרצה להתחתן איתה, בגלל שהוא אהב אותה הוא כל הזמן הגן עליה שלא יהרוג אותה, אבל הוא רצה שהיא תשלם הרבה כסף ושתצא בגלל שהיא לא הסכימה להתחתן איתו.

<מתורגמנית: היד שלה נשברה והם קשרו אותה למעלה.

<מתורגמנית: היו מחשמלים אותה והיו קושרים אותה גם ברגל.

<מתורגמנית: שלושה חודשים הייתי שם ושלושה חודשים לא ראיתי בעיניים, כל הזמן הן היו קשורות ככה.

<מתורגמנית: אני לא יודעת מי מרביץ לי, מי עושה לה, מי נוגע בגוף שלה, היא קשורה כל הזמן.

<מתורגמנית: הם עשו להם גם אש ברגליים, שרפו אותם.

<מתורגמנית: ואז אחרי שהיא שילמה 35,000 דולר הם רצו עוד למכור אותה לאנשים אחרים ואז האנשים שרצו למכור אותה היו שומרים ביום, האנשים שקיבלו את הכסף היו שומרים בלילה ואז האנשים האלה ששמרו בלילה הבריחו אותה בלילה.

<מתורגמנית: אני הגעתי לישראל, לא ראיתי שום פתרון, מישראל לא קיבלתי כלום, אף אחד לא עזר לי.

<מתורגמנית: הם בחרו כמה מהבנות שם, רצו לקחת להם כליות והיא הייתה אחת מהבנות שהיו צריכים לקחת לה את הכליות, עשו לה זריקת הרדמה, היא לא יודעת מתי עשו לה את הזריקה, היא לא יודעת מה עשו.

<מתורגמנית: היא לא יודעת.

<מתורגמנית: אני אומרת תודה לאל שהגעתי אולי קצת לארץ של בני אדם, קצת, אחרי מה שעברתי.

מירב בן ארי: איך היא הגיעה לישראל?

<מתורגמנית: האנשים ששמרו בלילה, הם הבריחו אותה, כי הם קיבלו את הכסף, את ה-35,000 דולר.

<אורית מרום: פדו אותה ב-35,000 דולר.

מירב בן ארי: מאיפה הכסף?

<אורית מרום: מה שגייסו, כל האלפים שהיו שם גייסו כספים מכל הגולה האריתראית.

<סיגי גבריוט: (אומרת דברים באנגלית להלן התרגום החופשי) זה הרבה כסף, הם ביקשו מהם להתקשר למשפחות ולבקש מהן.

<סיגי גבריוט: המשפחות מכרו את הבתים שלהם ועשו הכול כדי לאסוף כסף, זה לא קל, 35,000 דולר זה לא כסף קל.

<סיגי גבריוט: הם ביקשו מאלה שבישראל, אלה שבאירופה, הם אספו, הם ביקשו עזרה ואספו כדי להציל את החיים שלה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאין הרבה מה להגיד.

עאידה תומא סלימאן: היא אישה אמיצה שהיא שרדה, אבל זה מאוד כואב לדעת שאחרי סיפור כל כך קשה אני מבינה שהיא לא זוהתה או לא הכירו בה כנפגעת עינויים?

<יסמין קונפינו: לצערי הרב, שוב, אני גורם טיפולי, אני גם משפטנית, אבל החוק היבש, ההגדרות שלו הן מאוד מאוד מסוימות והן נתונות לפרשנות עד גבול מסוים.

<יסמין קונפינו: הסיוע המשפטי, שהוא זה שמנסה לזהות או לסייע לאותם מקרים להגיע למשטרה לצורך זיהוי, בעצם נצמד לסיפור שאותם אנשים מספרים.

<יסמין קונפינו: לצערנו הרב, מהניסיון שלנו, יש אנשים שעברו עינויים מאוד מאוד קשים, חלקנו לפחות ממשפחות עם עבר של ניצולי שואה, והסיפורים האלה מפגישים אותנו עם סיפורים אישיים שלנו ויחד עם זאת הם לא ביצעו איזה שהן מטלות, כלומר שירותים מסוימים במסגרת אותם עינויים שהם עברו, אני לא מדברת על הסיפור הזה ספציפית, את הסיפור הזה ספציפית אנחנו נבדוק איך הוא נדחק, אנחנו כן ננסה לראות אם יש אפשרות להכיר בה כקורבן, אבל הרבה סיפורים אחרים, שאם היא עברה, ואני לא כל כך רוצה בפורום הזה לשתף על החוק היבש או על המגבלות שלו, אונס רק מספר בודד של פעמים אז זה לא הופך להיות מתן שירותי מין ואז נורא קשה לזהות כקורבן עבדות או קורבן סחר.

<הדס צוקרט: מבחינה משפטית צריך להיות יסוד של עבודות כפייה ולא רק עינויים לשם העינויים עצמם.

עאידה תומא סלימאן: אבל לקשור בן אדם ול - - -

<הדס צוקרט: זה לא סחר, זה עינוי.

<טלי אהרנטל: הברוֹך הוא יותר גדול, שהיום למדינה אין מנגנון רשמי לזיהוי של קורבנות סחר.

<טלי אהרנטל: זאת אומרת היחידים שעוסקים בזיהוי של קורבנות סחר הם ארגוני הסיוע שכמובן לא מוכשרים לכך בשום צורה שהיא ויתרה מכך, גם מי שלא עומדת בתנאים של הכרה כקורבן סחר והיא רק, במרכאות, ניצולת עינויים, לא זכאית לשום שירותים כיום.

<מיכל פינצ'וק: אני חושבת שזה מה שחשוב לומר, זו הזוועה הגדולה.

<מיכל פינצ'וק: זאת אומרת שבסופו של דבר רק כ-250-300, לא חשוב מספרים, מעטים מוכרים כקורבנות סחר.

עאידה תומא סלימאן: זה גם מנגנון שליטה תקציבית.

<מיכל פינצ'וק: בסופו של דבר ברגע שאתה לא מוכר אתה בעצם לא זכאי לכלום.

עאידה תומא סלימאן: אתה לא מקבל שום דבר.

<מיכל פינצ'וק: ואישה במצב כזה לא מקבלת שום תמיכה.

מירב בן ארי: מה היא עושה היום?

<ראווה-שוהה: מה זה אומר?

מירב בן ארי: היא עובדת?

<ראווה-שוהה: (מדברת בשפה זרה).

<מתורגמנית: אני לא עובדת הרבה בגלל המכות שהיא קיבלה בגב, יש לה כאבים תמיד, ויש לה גם בבטן, בגלל זה היא לא עובדת הרבה.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו לא שואלים כי היא חייבת לעבוד, אנחנו פשוט שואלות מדאגה, איך היא מסתדרת.

מירב בן ארי: איך היא מסתדרת?

מירב בן ארי: יש לה מישהו מהמשפחה?

<סיגי גבריוט: יש לה בעל עם ילד.

מירב בן ארי: היא התחתנה פה בישראל?

<סיגי גבריוט: כן.

עאידה תומא סלימאן: (אומרת דברים באנגלית להלן התרגום החופשי) אני רוצה להגיד שני דברים.

עאידה תומא סלימאן: זה ידוע בכל העולם שבדרך כלל נשים וילדים הם הכי פגיעים במצבים של קונפליקט או במצבים של פליטוּת.

עאידה תומא סלימאן: רוב הפליטים בעולם הם נשים וילדים, זה ידוע.

עאידה תומא סלימאן: זה ידוע סטטיסטית, אבל זה לא מובן כמה סבל קשור לפליטות, בלהפוך להיות פליט.

עאידה תומא סלימאן: כמי שעובדת עם פליטים, לפני שנבחרתי לכנסת הייתי שנתיים עם נשים פליטות מסוריה ואני יודע את הסיפורים האלה, אני שמעתי זאת במשך שנתיים ואני שמעתי איך נשים צעירות היו צריכות לשלם כדי להשתחרר ממחנות הפליטים, הן היו צריכות להתחתן כילדות צעירות, כדי להיות מוגנות מכל מה שקורה מסביב.

עאידה תומא סלימאן: כך שאני כן מבינה על מה אתן מדברות, אבל אני רוצה לומר שזה גם ידוע שאם חברה של פליטים שרדה ובנתה את עצמה מחדש זה היה על ידי נשים.

עאידה תומא סלימאן: הנשים הן הכי פגיעות, אבל הן גם הכי חזקות, הגברים לא לקחו אחריות כאשר נקלעו למצב של פליטות והנשים תפסו שליטה כאמהות ומפרנסות ואלה שמגנות על הילדים ואני יודעת שיש לכן הרבה מה לעשות.

עאידה תומא סלימאן: אז אם אתן אומרות 'עזרו לנו', תגידו לנו ספציפית מה אתן צריכות.

עאידה תומא סלימאן: אל תגידו 'עזרו לנו', ספרו לנו מה אתן צריכות בדיוק.

עאידה תומא סלימאן: אני לא אומרת את זה משום שאני מבטיחה שאנחנו נוכל להיענות לכל מה שאתן צריכות, זה לא תמיד תלוי בנו, אבל אנחנו יכולים להשתמש בכוח שיש לנו במטרה לסייע לנשים הנפלאות האלה שעובדות איתכן.

עאידה תומא סלימאן: אז בבקשה, מה אתן צריכות ספציפית.

עאידה תומא סלימאן: כשמשרד הפנים לא רושם את הילד בשם אביו כשאתן אומרות 'זה האבא', בשבילי זה לא מובן.

עאידה תומא סלימאן: הנשים הישראליות היהודיות ואפילו הערביות, כשאני הלכתי ללדת את הילד שלי אני אמרתי 'זה האבא' והוא אמר 'כן, אני האבא' וכך זה נרשם.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שזה מספיק לשם כך.

עאידה תומא סלימאן: אז בבקשה, תגידו לנו בדיוק, אני אומרת את זה כי יש גם נשים אחרות, הנשים הפלסטינאיות, שאין להן סטטוס במדינה הזאת ואני גיליתי שיש להן את אותה בעיה של רישום הילדים.

עאידה תומא סלימאן: יש להן את אותה הבעיה, שהאבות לא נרשמים.

עאידה תומא סלימאן: אז בבקשה, מה אתן צריכות.

<הני גני: כשבאתי לרשום את הילד הם נתנו את הוויזה - - - הדבר השני הוא, כשהם נותנים להם את האישור לצאת מהארץ, הם צריכים לשאול אותם - - - זה מה שאנחנו צריכות.

עאידה תומא סלימאן: הנישואים שלכם לא רשומים?

<הני גני: אנחנו רשומות, אבל בגלל שהם יכולים לעזוב את המדינה, הם לא - - - הם רק מאפשרים להם לעזוב את הארץ.

<הני גני: הדבר השני, אני חושבת שאם אתם יכולים לתת להן את האפשרות לקבל סיוע מהרשויות כחד הוריות.

<הני גני: זה דבר מאוד חשוב.

<סיגי גבריוט: (אומרת דברים באנגלית להלן התרגום החופשי) יש פה הרבה שירותים בישראל, אנחנו לא מקבלות שום דבר מהמדינה, ואנחנו זקוקים לשירותי הרווחה סוציאליים.

<סיגי גבריוט: זה מאוד חשוב לנו.

<סיגי גבריוט: ולנשים שהן חד הוריות, למרות שהן מקבלות סיוע מאס"ף, זה לא מספיק, האמהות חד הוריות, כמו שאמרתי קודם, מספרן עולה, כך שהן זקוקות לסיוע סוציאלי ולשירותי בריאות.

<סיגי גבריוט: כשהילד חולה או האמא חולה, אין לה את היכולת לשלם על זה, כך שהיא לא יכולה לקבל טיפול.

עאידה תומא סלימאן: הילדים זכאים לשירות בריאות?

<אורית מרום: יש הסדר מיוחד, אבל הוא וולונטרי, רק הורים שיש להם את המודעות ו-240 שקל בחודש לבטח את הילדים שלהם אז הם מבטחים, אבל הוא וולונטרי.

<הדס צוקרט: או שהם גרים ליד סניף של מאוחדת, כי אם אין סניף מאוחדת, למשל חסרי מעמד בערד, שאין קופת חולים מאוחדת, אין מה לעשות.

עאידה תומא סלימאן: זה הסדר רק עם מאוחדת?

<אורית מרום: כן.

<אורית מרום: רוב הילדים מבקשי המקלט לא מבוטחים.

<קריאה: גם אין להן אפשרות לעשות הוראת קבע וזה הופך את כל הפרוצדורה להרבה יותר מעיקה, צריך להגיע פיזית.

<אורית מרום: הם צריכים להגיע כל חודש ולשלם.

<אורית מרום: אנחנו רצינו לגעת בעוד נושא שמאוד מתקשר.

<אורית מרום: הרבה פעמים המצוקה של החד הוריות, של ניצולות סיני, מביאה, כאסטרטגיה של הישרדות לזנות.

<אורית מרום: רצינו לשים את הפוקוס על זנות בקהילה האריתראית גם באמצעות צליל וגם מיעל גור ממרפאת לוינסקי שתוכלנה שתיהן לשפוך קצת אור על הנושא הזה, שהוא מאוד מאוד קשה.

<צליל לוטם: אני צליל לוטם ממרכז התמיכה של מבקשי מקלט וחסרי מעמד של הוועד למלחמה באיידס.

<צליל לוטם: הדבר הראשון שאני אגיד זה שאיסוף המידע שרק בתקופה הממש אחרונה אנחנו מתחילים ללמוד ולהבין יותר, זה נעשה גם במוקד של דרום תל אביב, עיקר האיסוף היה מגיע משיתוף פעולה של מרפאת לוינסקי, שבגלל שמרפאת לוינסקי מוציאה ניידת - - -

מירב בן ארי: היינו איתם ועם הניידת.

<צליל לוטם: בעצם המידע היחידי שיש לנו היום על זנות בקהילה מגיע מתוך העבודה של הניידת, הניידת עצמה ומגשרת קהילתית שלנו, מהקהילה האריתראית, שלצערי לא יכלה להגיע היום.

<צליל לוטם: המחקר או הידע הגיע ומגיע עדיין משם ושני הדברים העיקריים שאני אגיד, שהם בעיקר מאוד חשובים בשביל להבין את התופעה של זנות בקהילה האריתראית של מבקשות מקלט, זה שהיא לא דומה לתופעת הזנות הישראלית בשני דברים עיקריים, אחת, היא לא מדוברת באותה שפה, ושתיים, הנראות שלהם מאוד מאוד שונה.

<צליל לוטם: אני אתחיל מהנראוּת, כי זה לא הזנות שמאופיינת על ידי זנות רחוב, זה זנות שנעשית בעיקר על ידי תיווך של סרסורים, שעיקר המוקדים הם בברים שמופעלים בתוך קהילת מבקשי המקלט, בעיקר בדרום תל אביב, באזור נווה שאנן.

<צליל לוטם: צריך להגיד שהנשים עובדות בתוך הברים האלה ולכן גם המילה זונה לא כל כך מוכרת או לא כל כך מדוברת בשפה ובתרבות.

<צליל לוטם: כשמדברים על נשים שעוסקות בזנות בתוך קהילת מבקשי המקלט הרבה פעמים שומעות את המונח נשים שעובדות בברים ומכאן אפשר להניח, או למדנו להסיק שרוב הנשים שאנחנו רואות, שנמצאות בברים בשעות הלילה, שהן עוסקות גם בזנות.

<צליל לוטם: הן עובדות גם בתור ברמניות או מלצריות בתוך הברים ולאחר שהבר נסגר הן בדרך כלל נלקחות עם צרכני זנות או עם הסרסורים שלהן למקומות אחרים.

<צליל לוטם: ושוב, הצריכה של הזנות עצמה לא נעשית ברחוב או בבר, היא בדרך כלל נעשית או בדירה של לקוח או של צרכן הזנות או באיזה שהוא בית מלון או חדר להשכרה.

<צליל לוטם: כרגע עוד לא הצלחנו לאתר את המוקדים הספציפיים שאליהם הנשים האלה נלקחות.

<צליל לוטם: דבר שני, התיווך.

<צליל לוטם: שוב, התיווך נעשה אך ורק על ידי סרסורים, אין באמת מפגש ישיר בין הלקוח לאישה שעוסקת בזנות, אלא דרך גורם שלישי שזה הסרסור.

<צליל לוטם: אני חייבת להגיד שאחד הדברים שאנחנו מזהים ולומדים זה שחלק ניכר מהנשים שעוסקות בזנות זה אמהות חד הוריות שבשל צורך כלכלי הדבר היחידי שהן מצליחות לכלכל את עצמן זה דרך הירידה או ההידרדרות לעולם הזנות.

<צליל לוטם: זה משתי סיבות עיקריות, התשלום הוא במזומן ולא צריך ויזה, לפעמים להרבה נשים אין ויזה בתוקף, הן לא יכולות לעבוד במקום מוסדר, והן באמת מגיעות בלית ברירה לעולם הזנות.

<צליל לוטם: יעל, היית רוצה להוסיף?

<יעל גור: אני אוסיף עוד כמה דברים.

<יעל גור: קודם כל אני מסכימה עם מה שאמרת, למעט העובדה שזה נורא שונה מזנות של נשים אחרות וזה לא, זה מאוד מאוד דומה, לצערי.

<יעל גור: גם נשים ישראליות בזנות, יהודיות או ערביות, הן נשים חד הוריות, גם אצלן, כמו אצל הנשים האריתראיות, זה אות קלון מאוד רציני, הן מתויגות ומנודות ומאוד קשה להן ליצור קשר.

<יעל גור: לאחרונה חמש נשים מתוך קבוצה שאנחנו מיפינו של קרוב ל-50 נשים הצליחו להתחתן ועבורן זו הקלה מאוד גדולה שהן נישאו, כי זה אפשר להן לצאת מהזנות, אבל עבור רוב הנשים זה לא המצב.

<יעל גור: הילדים לא אצלן בבית, או שהרווחה לקחה אותם או שהם בגנים כאלה שהן יכולות לראות את הילדים, פשוט כי אין להן אפשרות אחרת, פעם בשבועיים או פעם בחודש, הגנים הפחות מטפחים שיש כאן בתל אביב.

<יעל גור: אני אגיד גם שהנשים לא מועסקות רק באזור בתי הבושת, זה לא בתי בושת, זה כאילו פאבים כאלה, אבל מבחינתי זה בית בושת לכל דבר, גם אם שותים בו אלכוהול ומשלמים בשביל סקס זה בית בושת, הן מועסקות גם בבתי בושת מחוץ לתל אביב.

<יעל גור: אנחנו פגשנו שלוש נשים בראשון לציון בדירות דיסקרטיות.

<יעל גור: הן לא אתיופיות, הן נשים אריתראיות שהגיעו לשם כי זה מקום שמאפשר להן אולי איזה שהן תנאים אחרים ופחות מפגש עם הקהילה האריתראית אז זה מצליח להיות יותר סודי עבורן.

<יעל גור: נגיד שהלקוחות, הגברים שמשתמשים בנשים אריתראיות בזנות הם ישראלים, יהודים, ערבים, אבל לא מהקהילה האריתראית, כלומר גברים אריתראים שהולכים לצרוך זנות בדרך כלל צורכים זנות מנשים ישראליות.

<יעל גור: יש עוד פן אחד אפל במיוחד בתופעה הזאת, זה שיש גברים אריתראים בזנות.

<יעל גור: גם זה יש.

<יעל גור: זה התחיל מזה.

<יעל גור: לפני שלוש-ארבע שנים בעיקר ראינו גברים, אמנם מעטים, ארבעה או חמישה, אבל לא ראינו נשים.

<יעל גור: התופעה של נשים אריתראיות בזנות זה משהו של השנה-שנתיים אחרונות.

<יעל גור: כלומר, כמו שהגדרת, צליל או אורית, זה מוצא אחרון מפני רעב אצל חלק גדול מהן.

<יעל גור: (אומרת דברים באנגלית להלן התרגום החופשי) אני רוצה לתמוך בדברים שאת אמרת, שאין שירותים סוציאליים לנשים האלה או לגברים האלה, משום שמקלט מעגן לא יכול לתת טיפול לאנשים האלה כי הן לא נכללות בתוך חוק קורבנות סחר וסלעית הוא גם לא המקום בשבילם כי הן לא ישראליות.

<יעל גור: השירות היחיד שהן מקבלות זה מכאן, מהמרכז הזה, מאס"ף, מהוועד למלחמה באיידס וממרפאת לוינסקי ושום דבר מהשירותים האלה הוא לא מקלט, שזה הדבר שנשים וגברים אלה מאוד צריכים.

<יעל גור: אני מכירה שני גברים שהגיעו לזנות, הם גברים ביום ונשים בלילה, הם סובלים מאלימות רבה ומנידוי של הקהילה האריתראית והחיים שלהם נוראיים.

<יעל גור: אין שירות בישראל בשבילם.

<צליל לוטם: אני רוצה להוסיף דבר אחרון על הפן של כל עניין האלימות שיעל התחילה לדבר עליו.

<צליל לוטם: זה לא חדש שנשים שעוסקות בזנות סובלות מהרבה אלימות ואני חושבת שאחד הסיפורים שממש קרה לאחרונה היה בספטמבר האחרון, ב-2015, שאישה נרצחה על ידי בן הזוג שלה בגלל שהיא עסקה בזנות.

<צליל לוטם: זה קרה ממש קרוב לכאן.

<צליל לוטם: זו דוגמה אחת מני רבות של נשים שסובלות מאלימות מאוד מאוד קשה, נשים בכלל, אבל גם נשים שעוסקות בזנות.

<אשלי דרחיל: אני עובדת סוציאלית באס"ף, אני מנהלת את התחום לניצולי עינויים וקורבנות סחר ואני רק רציתי להוסיף, כי ביקשת לדעת מה אנחנו צריכות.

<אשלי דרחיל: נגיד רק בקבוצת התמיכה שלנו, ביקשנו שהיא תבוא לדבר, כי היא אומרת שחלק מהדברים שעוזרים לה לחיות עם המצב שלה זה לדבר ולספר את הסיפור, אבל רוב הנשים שאני רואה יום יום לא יכולות כמוה והן לא חזקות כמוה.

<אשלי דרחיל: מה שאני רואה ושיהיה ברור לכם גם, שאנחנו צריכים זה זיהוי והכרה לקורבנות עינויים.

<אשלי דרחיל: יש את זה לפי פרוטוקול איסטנבול ולפי החוק הבינלאומי, אז זה מה שאנחנו צריכים.

עאידה תומא סלימאן: עד כמה שידוע לי המדינה עוד לא חתמה על פרוטוקול איסטנבול.

עאידה תומא סלימאן: זה אחד הנושאים שאולי זה לא משנה הרבה, המדינה חתמה על 1325 ועוד לא נבנתה שום תכנית בנושא הזה, אבל זה מספק איזה שהוא רקע שאפשר להסתמך עליו במאבק שלנו.

מירב בן ארי: תודה לראווה ששיתפה אותנו, זה היה מאוד קשה, לכולם פה.

מירב בן ארי: חשוב לי שהיא תדע שאנחנו שומעים את הדברים שלה ואנחנו מקשיבות לה.

מירב בן ארי: אז קודם כל תודה.

מירב בן ארי: וגם לכן, שהכנסתן אותנו לפה ושיתפתן אותנו בעולם.

מירב בן ארי: אני מאוד מקווה שכשנקיים את הדיון החשוב בכנסת תבואו ותדברו.

מירב בן ארי: אמרת שאת רוצה לראות אותנו כאן, אז אני מאוד אשמח אם אתן תבואו לשם.

מירב בן ארי: אנחנו נזמין אתכן, את יכולה להיות בטוחה, כי אני חושבת שכששומעים אתכן אי אפשר להישאר אדישים.

מירב בן ארי: ואני רוצה לראות את משרדי הממשלה יושבים שם ומגיבים.

מירב בן ארי: אני יכולה לתת לך דוגמה אחת.

מירב בן ארי: יש לי ועדה שלי שמתעסקת בחסרי בית צעירים וכל הזמן דיברתי ודיברתי ודיברתי ובסוף הגיע אותו חסר בית צעיר והוא מספר על כמה שהוא משתדל לחיות וכמה שהוא לא חלש, הוא חזק למרות שהוא גר ברחוב.

מירב בן ארי: אין יותר אמיתי מסיפור, לכן זה באמת חשוב.

מירב בן ארי: אני אגיד עוד מילה אחת לסיום.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד תודה לכל מי שיושב פה.

מירב בן ארי: זה לא מספיק, נכון, צריך לעשות עוד, באמת אם בילדים התחיל שינוי, בנשים אנחנו עדיין עדיין רחוק מאוד ובשביל זה אנחנו כאן.

מירב בן ארי: אני לא יודעת מתי הייתה כאן יושבת ראש הוועדה למעמד האישה וישבה כאן, אני תמיד נותנת לה מחמאות, אבל באמת באמת לשבת פה, בשבע וחצי בערב, היא עוד גרה בעכו, אני פה בעיר, אז זה לא נורא, אבל לשבת ולשמוע ולהקשיב לכן, אז באמת אני רוצה להגיד תודה לכולן.

מירב בן ארי: אני רואה את כולכן, שלכולן יש פה מטרה אחת והמטרה היא לעזור לכן.

מירב בן ארי: אז למרות כל מה שעברת ולמרות הקשיים הרבים חשוב להסתכל על מה שכל מי שנמצא כאן, והרוב כאן ישראליות בעיקר, שהן באמת מגויסות ובמינימום תנאים ועם משכורות על הפנים, לא נמוכות, אני יודעת, כי לפני שהגעתי לכנסת באתי מפה, אני באמת רוצה להגיד לכם תודה.

מירב בן ארי: אני חושבת שאנחנו צריכים לעשות, בקטע של הנשים אנחנו ממש, לא האמנתי עד כמה אנחנו בחוסר.

מירב בן ארי: אז אני מאוד מודה לכן שאירחתן אותנו כאן ואני מודה לכל מי שהגיע מהמשרדים להיות איתנו בסיור החשוב הזה, ממש ריגשתן אותנו וגם למדנו היום וזה הכי חשוב.

מירב בן ארי: תודה.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו עובדות הרבה ביחד ולכל הסיורים שאני יוצאת תמיד מירב נמצאת וכנראה התחלנו כל כך להבין אחת את השנייה שהיא יכולה לדבר ואני יכולה להסכים ואני יכולה לדבר ואז היא תסכים.

עאידה תומא סלימאן: אז אני מסכימה קודם כל לכל מה שאמרה מירב.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהסיור הזה פקח את עינינו לראות אזור חשוך בתוך המדינה ואני חושבת שלמרות כל העשייה הטובה שנעשית על ידי נשים אמיצות שלקחו על עצמן את האחריות ואת המעט שיכולנו להשיג מהמדינה, אני חושבת שמה שלא מבינים עדיין במדינת ישראל, שאם נתעלם מהבעיה הזו זה לא יפתור אותה, להיפך, אנחנו נשלם יותר ביותר עליה.

עאידה תומא סלימאן: כל הדרך לפה אני דיברתי עם נשים ואני אמרתי, אם מטפלים באישה שסובלת מאלימות בתחילת הדרך זה הרבה יותר זול למדינה, אפילו מהכיוון האינטרסנטי לגמרי.

עאידה תומא סלימאן: אני לא אדבר על העניין האנושי, כי אי אפשר לנטוע גישות אנושיות רק בפוליטיקה, אפילו מהכיוון האינטרסנטי של מה הוא האינטרס של המדינה בעניין טיפול בנשים ובילדים ובגברים מבקשי מקלט, זה יותר זול להתחיל לטפל בבעיה בתחילת הדרך מאשר עד שמסתבכים ועד שהיא נעשית יותר ויותר קשה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאי אפשר גם להתעלם מהעובדה שבלתי מתקבל על הדעת לא לראות את מבקשי המקלט ומבקשות המקלט כחלק מהאנושות שהם שווים לנו.

עאידה תומא סלימאן: שווים לכולנו.

עאידה תומא סלימאן: יחס כזה שהוא מתנשא, יחס שהוא מתעלם, יחס שלא רואה את הצרכים בעיניי הוא עוול שלא נסלח וחייבים לשנות את זה.

עאידה תומא סלימאן: אם יש לנו מטרה, כולם צוחקים עליי לפעמים כשאני מדברת, חברי כנסת אמורים לחוקק ולבקר מדיניות, אני, לצערי הרב, עדיין מבינה שחלק מהתפקיד שלי זה לשנות ולשנות באמת, לעומק, את הגישות שקיימות.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאנחנו היום למדנו הרבה, יש דברים שאפשר לחכות עד שהשינוי המהותי יקרה, אבל יש דברים שאי אפשר לסבול אותם ולשתוק עליהם.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו כבר עשינו דיבורים עם חברת הכנסת קארין אלהרר, יושבת ראש הוועדה לביקורת המדינה, תתקיים ועדה משותפת בקרוב של הוועדה לקידום מעמד האישה עם הוועדה לביקורת המדינה, אנחנו נזמין את כל הגורמים של המשרדים השונים שאמורים לטפל בבעיות האלה, כל מי שעוסקת בנושא הזה ומטפלת ונותנת שירותים תהיה מוזמנת להגיע וכמובן כמובן לפני כולם יהיו שם הנשים האמיצות האלה שלוקחות על עצמן את כל המאבק הזה.

עאידה תומא סלימאן: אני רק רוצה להגיד לכן, יש פתגם שעברית שאומר שהמכה שלא הורגת אותך רק מחשלת אותך.

עאידה תומא סלימאן: אני תמיד האמנתי בכוחות שיש לנשים ואני תמיד מאמינה ועצם העובדה שבניתם לכם את הבית הזה זה כבר מעיד.

עאידה תומא סלימאן: תצליחו ואנחנו נהיה לצדכן.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו גם נתחיל לדבר עם המשרדים כדי לנסות להגיע לישיבה כבר עם משהו התחלתי.

עאידה תומא סלימאן: תודה לכן.