הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, כנסת 20, פרוטוקול מספר 58, 2016-02-14 10:00

עאידה תומא סלימאן: אנחנו נתחיל וחברות הכנסת יצטרפו אלינו, כי בכל זאת אנחנו מוגבלים מבחינת הזמן.

עאידה תומא סלימאן: תנו לי לברך קודם כל על עצם קיום הביקור הזה.

עאידה תומא סלימאן: חיכינו לזה הרבה זמן ואני אומרת חיכינו, כי לפני שנכנסתי לתפקיד כיושבת ראש הוועדה אנחנו חיכינו לקיום המקום הזה בארגוני הנשים.

עאידה תומא סלימאן: כל מי שעסק בנושאים שקשורים, אנחנו כל הזמן דיברנו על החשיבות בקיום מסגרת כזו שתהווה חלופה לצעירות, לנשים, וכל הזמן התעכב העניין, גם בגלל תקציבים וגם כדי למצוא מקום.

עאידה תומא סלימאן: אחר כך אנחנו התבשרנו בישיבה שהייתה, ממש בתחילת דרכי בוועדה שיש מכרז, אנחנו מחכים לקיומו, בישיבה אחרי חודשיים שלושה ציפי בישרה לנו שאנחנו רק מחפשים מנהלת עכשיו.

<ציפי נחשון גליק: ומצאנו.

עאידה תומא סלימאן: ואני מאוד שמחה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שכולנו מתרגשים ומתרגשות, אני לפחות התרגשתי כשנכנסתי בדלת של המקום.

עאידה תומא סלימאן: אני יודעת כמה זה מחייב עבודה קשה, להקים מסגרת כזו, במיוחד כשגם היא מהווה מודל מסוים וצריך לפתח את המודל הזה.

עאידה תומא סלימאן: עם הזמן אני יושבת שאצלכם העבודה די קשה, בתחילת הדרך בדרך כלל כל מסגרת - - -

נחמן שי: כמה זמן המתקן הזה קיים?

עאידה תומא סלימאן: זה חדש.

נחמן שי: מדצמבר?

עאידה תומא סלימאן: מספטמבר.

עאידה תומא סלימאן: אבל אני יודעת שמסגרות כאלה צריכות הרבה זמן עד שיישבו טוב גם מבחינת בניית המודל הטיפולי, גם בוא נגיד בניית המודל ההתנהגותי בתוך הבית.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו נשמח מאוד לשמוע, אנחנו נדבר פחות, נשאל הרבה ויותר נפנה אליכם.

עאידה תומא סלימאן: אני מאוד שמחה לראות שחברי וחברות הכנסת או חברות הכנסת וחבר הכנסת ראו חשיבות להתלוות לסיור הזה.

עאידה תומא סלימאן: אני מברכת על זה, חבר הכנסת נחמן שי, חברת הכנסת מיכל רוזין ועוד יצטרפו אלינו חברת הכנסת עליזה לביא וחברת הכנסת מירב בן ארי.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו בהתחלה, כשקבענו את הסיור הזה אמרנו שאנחנו קודם כל נשמע על מערך הטיפול בנפגעות תקיפה מינית והצגת החלופה האשפוזית.

עאידה תומא סלימאן: אני בטוחה שהגב' ציפי נחשון גליק, יש לה המון מה לספר לנו על הדרך הארוכה, ואחר כך נקדיש זמן למאפיינים ודרכי הטיפול בחלופה האשפוזית ואחר כך נדבר על הטיפול.

עאידה תומא סלימאן: אני רק רוצה להגיד שאתמול בערוץ 10, אני לא יודעת מי מכם ראה את הכתבה שהייתה על איך המדינה מתייחסת לכל הנושא של הכרה בנכות אצל נפגעות תקיפה מינית.

עאידה תומא סלימאן: זה היה מזעזע לראות איך מתפתלת הפסיכיאטרית ואיך בעצם המדינה מתייחסת לכל הנושא הזה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאנחנו גם נקדיש לזה זמן ודיון בוועדה כדי לראות איך אפשר להתקדם.

עאידה תומא סלימאן: אני ישבתי עם מנכ"ל הביטוח הלאומי לפני יומיים-שלושה ואחד הנושאים שדיברתי איתו עליהם היה הנושא הזה.

עאידה תומא סלימאן: הוא אמר, 'אני לא יודע מה לעשות עם זה.

עאידה תומא סלימאן: מצד אחד הנפגעות עצמן לא רוצות לקבל את התווית הזו של נכות ומצד שני אין לי אופציה אחרת מבחינת הפרוצדורה בביטוח לאומי איך באמת לתמוך בהן'.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שיהיה צורך לשבת ולדון ולראות איך אפשר להקל על התהליך הזה כדי שהנשים יקבלו את כל התמיכה.

מיכל רוזין: נעשו כמה פרויקטים מעניינים בעניין הזה.

עאידה תומא סלימאן: כן, הוא אמר לי שהיו לו כל מיני ניסיונות, הסביר את זה.

עאידה תומא סלימאן: בדיון שהתקיים אנחנו גם סיכמנו שהוא יגיע לדיון מיוחד בוועדה אצלנו על מכלול הנושאים שקשורים לנשים וכנראה נצטרך יותר מישיבה אחת עם הביטוח הלאומי, אבל נצטרך לדבר על זה.

עאידה תומא סלימאן: אני מסבה את תשומת לבכם לכתבה הנרחבת שהייתה היום על רצח נשים ונשים במעגל האלימות.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שנתחיל.

עאידה תומא סלימאן: חברות הכנסת אמורות להגיע כל רגע, אז נשמע.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה, ציפי.

<ציפי נחשון גליק: קודם כל ברוכים הבאים למעוננו החדש.

<ציפי נחשון גליק: זה באמת מרגש, כמו שאת אומרת, כי הרבה זמן תכננו את זה.

<ציפי נחשון גליק: דרך אגב, לפני שש שנים אנחנו כמעט עמדנו לפתוח את זה, כבר יצאנו למכרז והייתה לנו עמותה ובסוף אמרו לי 'את לא יכולה להתקשר לעמותה הספציפית כי יש נגדה הליך משפטי, היא הפקירה לקוחות אחרים' ואז זה התבטל, הכסף נלקח לצרכים אחרים והיינו צריכים באמת להתגלגל עוד כמה שנים עד שהמקום הזה יהיה עובדה מוגמרת.

<ציפי נחשון גליק: בהחלט חשוב לציין שהמענה הזה הוא על רצף של מענים שמשרד הרווחה מייצר עבור נפגעות התעללות מינית.

<ציפי נחשון גליק: נתחיל דווקא ברצף, שהוא החלק שהוא באמת משמעותי כי הוא גם 24 שעות וממש שבעה ימים בשבוע.

<ציפי נחשון גליק: הרצף הראשוני הוא מרכזי הסיוע, שכל אחד מופעל על ידי עמותה, תשעה מהם מאוגדים באיגוד מרכזי הסיוע שמשרד הרווחה נותן להם תמיכה כספית.

<ציפי נחשון גליק: כשאני התחלתי לפני חמש שנים זה היה 4.5 מיליון, היום זה כבר מגיע ל-7 מיליון בשנה.

עאידה תומא סלימאן: 7 מיליון?

עאידה תומא סלימאן: זה ל-2016?

עאידה תומא סלימאן: כלומר יש עלייה השנה?

<ציפי נחשון גליק: כן.

עאידה תומא סלימאן: היה 6.5.

מיכל רוזין: העלייה זה מעודפים או מ - - -

<ציפי נחשון גליק: את יודעת מה?

<ציפי נחשון גליק: זה לא משנה לי.

נחמן שי: לא, היא שואלת אם זה בבסיס התקציב.

<ציפי נחשון גליק: 4.5 היה בבסיס התקציב.

<ציפי נחשון גליק: העליות, אני לא יודעת להגיד לכם, כי לי חשוב שיש את הכסף.

עאידה תומא סלימאן: קודם כל אני שמחה שהעלו את החצי מיליון - - -

<ציפי נחשון גליק: שיטת ההעברה הכספית לתמיכות היא מסורבלת, זה מבחנים וזה לוקח להם ומשרד המשפטים מעורב, אבל זה תהליך שהעמותות שמקבלות את התקציב מוכנות לספוג אותו, כי הוא באמת מסורבל, כי האופציה השנייה זה להוציא מכרז ושמי זוכה אני מרוצה.

<ציפי נחשון גליק: אז באמת התקציב הזה, שהיה 6.5 בשנת 2015, מאפשר תקציב מאוד מכובד למרכזי הסיוע שעושים עבודה נפלאה, החל ממענה טלפוני של הרבה מאוד פניות בשנה, יש קרוב ל-10,000 צעירות, נשים וגברים, שפונים לקבל איזה שהוא סיוע טלפוני, להכוונה, לסיוע נפשי, ובערך 40,000 שיחות טלפון של התקשרויות.

<ציפי נחשון גליק: בנוסף למענים האלה הם האוטוריטה המקצועית שעוזרת בנושא של מניעה, הגברת מודעות, על ידי סדנאות שמעבירים בעיקר לנערות במצוקה, גם במסגרות של משרד הרווחה וגם בבתי ספר.

<ציפי נחשון גליק: לא מספיק לטעמי, כי אנחנו כל הזמן שומעים חזור ושמוע שבבתי ספר הכניסה היא רק על בסיס רצונו של מנהל בית הספר, אם הוא פותח את שעריו לנושא של מניעת אלימות, לנושא של התעללות מינית, נושאים של התמכרויות וכו'.

<ציפי נחשון גליק: עדיין זה לא מקצועות החובה שכל תלמיד בכיתה מסוימת חייב לעבור.

עאידה תומא סלימאן: אני רק חייבת להגיד שבשבוע הזה יש לנו דיון משותף עם משרד החינוך על כל התכניות האלה, במיוחד שהם מונעים כניסה של - - -

נחמן שי: זה גם לא הנושא היחיד שצריך להוסיף אותו לתכנית הלימודים.

עאידה תומא סלימאן: ברור.

<ציפי נחשון גליק: כן, וזה לא מקצועות חובה.

<ציפי נחשון גליק: זה מרכזי הסיוע.

<ציפי נחשון גליק: ממרכזי הסיוע אנחנו עוברים למרכזי טיפול.

<ציפי נחשון גליק: יש לנו קודם כל חמישה גדולים, שהם אזוריים, שזה נצרת, שנותנת מענה למגזר הערבי בצפון, חיפה לחיפה והצפון, תל אביב לא מתוקצב על ידי המשרד, אלא על ידי משרד הבריאות, זה השישי בעצם, יש לנו באר שבע והסביבה, ראשון לציון והסביבה וירושלים והסביבה.

<ציפי נחשון גליק: המרכזים הגדולים האלה נותנים במקביל מענה ל-100 אנשים בו בזמן, זה קרוב למיליון וחצי שקלים כל מרכז כזה.

נחמן שי: 100 בכל המרכזים?

<ציפי נחשון גליק: 100 במקביל בכל מרכז.

מיכל רוזין: בכל מרכז ויש כמה תורי המתנה, נכון?

<ציפי נחשון גליק: תלוי איפה, רק בתל אביב, שזה לא שייך אלינו.

<ציפי נחשון גליק: במרכזים האחרים שלנו - - -

מיכל רוזין: בינתיים.

מיכל רוזין: אבל ירושלים?

מיכל רוזין: ירושלים היה שנה.

מיכל רוזין: כמה זמן בירושלים המתנה?

<ציפי נחשון גליק: בירושלים היה חצי שנה.

<ציפי נחשון גליק: אבל אין רשימות המתנה, תיכף אני גם אסביר למה.

נחמן שי: אז יש 500 נשים בעת ובעונה אחת או יותר?

מיכל רוזין: 600.

נחמן שי: 600, כולל תל אביב.

נחמן שי: לא, לתל אביב יש יותר מ-100 מטופלות, אבל אני כרגע מדברת על המערך של משרד הרווחה.

נחמן שי: בתל אביב באמת יש יותר מ-100 מטופלות, אבל יש שם רשימות המתנה מאוד מאוד גדולות, שגם הן הולכות ומתקצרות ותיכף אני גם אסביר למה.

עאידה תומא סלימאן: מעניין מאוד, ציפי, שתסבירי, כי בדיון שהתקיים אצלנו וגם בדיונים שהיו על הרפורמה בבריאות הנפש דובר הרבה על כל הנושא של - - -

<ציפי נחשון גליק: מה שחשוב לציין, שהנשים שמטופלות במרכזים האלה, זה ללא השתתפות עצמית, שום שקל הן לא צריכות לשלם.

<ציפי נחשון גליק: בנוסחה של משרד הרווחה 25% תקציב הרשות המקומית ו-75% זה תקציב המשרד, אבל אם יהיו נשים או צעירות שלא מוכנות להזדהות במחלקה לשירותים חברתיים בכתובת המדויקת, או לא רוצות להיכנס למערך הרישום שלנו, אנחנו מתקצבים את זה ב-100% גם ואז היא לא נרשמת.

<ציפי נחשון גליק: זה יכול להיות עובדת סוציאלית שמטפלת והיא לא רוצה להזדהות כדי שלא יידעו, זה יכול להיות - - -

מיכל רוזין: האם נאמר לה?

<ציפי נחשון גליק: בוודאי.

<ציפי נחשון גליק: קודם כל אומרים לנשים שהטיפול ניתן על ידי משרד הרווחה, התקציב הוא גם על העירייה, הוא ניתן בחינם, אבל היא צריכה להיכנס לרישום במערכת.

<ציפי נחשון גליק: הן כולן מסכימות, כי ברגע שאת אומרת שהרישום במערכת מאפשר להן - - -

מירב בן ארי: שלום.

מירב בן ארי: סליחה על האיחור.

מירב בן ארי: כל החברות שלי פה, ציפי, תמר.

<ציפי נחשון גליק: מירב, אני התחלתי בסקירה על מה משרד הרווחה עושה במרכזי הטיפול לנפגעות תקיפה מינית, כשהחלופה האשפוזית שפה אנחנו נמצאים היא בעצם בקצה של המענה, המאוד מאוד אינטנסיבי, 24/7, והתחלתי במרכזי הסיוע, שמשרד הרווחה תומך בהם, עד 2015 6.5 מיליון בשנה ב-11 מרכזי סיוע, כשתשעה מהם מאוגדים באיגוד מרכזי הסיוע, אחד הוא עירוני באילת, שממש העירייה מחזיקה אותו, וה-11 הוא עמותה בעצמה, שלא קשורה לאיגוד מרכזי הסיוע.

<ציפי נחשון גליק: עברתי למרכזי הטיפול שמשרד הרווחה מחזיק.

<ציפי נחשון גליק: חמישה מרכזים גדולים, 100 מטופלות בכל מרכז במקביל, כאשר ההשתתפות היא של משרד הרווחה והרשות המקומית, הנשים שמטופלות לא משלמות עבור הטיפול.

<ציפי נחשון גליק: בירושלים הייתה לנו רשימת המתנה.

<ציפי נחשון גליק: תל אביב קיים, הוא לא מתקציב של משרד הרווחה, הוא מתקציב של משרד הבריאות, וכן יש שם רשימות המתנה.

<ציפי נחשון גליק: מה שאנחנו עשינו כדי לצמצם, גם את רשימות ההמתנה וגם כדי להנגיש שירות, כי בסופו של דבר אם מדובר בירושלים אזורי, שאישה ממעלה אדומים ומבית שמש צריכה לנסוע לירושלים, זה גם עולה לא מעט כסף וגם זמן, פתאום שעת הטיפול הופכת להיות ארבע שעות בשבוע, ואם ראשון צריכה לתת גם לאשדוד וגם לאזורים אחרים, אז זה באמת לא נגיש, ומה שאנחנו עשינו לפני שנתיים, פתחנו עוד 14 יחידות ברשויות המקומיות, שיחידה יכולה להיות לפעמים חצי משרה של עובדת סוציאלית מומחית שמטפלת ב-12 נשים, או משרה מלאה, שזה כבר 24 מטופלות במקביל.

מיכל רוזין: איך זה בצפון?

מיכל רוזין: שם הבעיה הכי קשה.

<ציפי נחשון גליק: אנחנו הלכנו גם לפי רשויות מקומיות.

<ציפי נחשון גליק: בדרך כלל כשיש לי תקציב אני פונה קודם כל לרשויות המקומיות, להוכיח שיש את המטופלות ויש את ההיתכנות להפעיל את השירות הזה.

<ציפי נחשון גליק: להודות על האמת, לא כל הרשויות המקומיות מתלהבות, אבל פתחנו כבר בצפת, ששם לא האמנו, אבל באמת בעקבות הסיפור הקשה של נדמה לי 20 נשים חרדיות שהותקפו על ידי רב - - -

עליזה לביא: יש שם שינוי מאוד גדול עם המודעות.

<ציפי נחשון גליק: כן.

<ציפי נחשון גליק: אנחנו אפילו המלצנו לרשות המקומית שכדאי לטפל בנשים האלה ונתנו שם תקציב.

<ציפי נחשון גליק: 14 היחידות האלה, למשל נתניה, אם היו שולחים אחת או שתיים עד לחיפה או עד לתל אביב, אז בעצם בנתניה מטופלות היום 24 נשים.

<ציפי נחשון גליק: השנה אנחנו פותחים עוד שבע יחידות חדשות כי הכפלנו את התקציב ליחידות הקיימות.

עאידה תומא סלימאן: ציפי, איפה יש באוכלוסייה הערבית גם?

<ציפי נחשון גליק: בטירה אנחנו פתחנו עכשיו, העברנו את התקציב לטירה, היא רוצה לעשות התקשרות עם איזה עמותה וגם הם חשבו שהם רוצים לעשות את זה עם עמותה שמפעילה סוג של בית חולים, כאילו שהן באות - - -

עאידה תומא סלימאן: יש לנו פרוטוקול וזה מקשה על הפרוטוקול.

<ציפי נחשון גליק: בנצרת, אני אתחיל דווקא בנצרת, הרבה מהנשים מעדיפות לנסוע לנצרת ובדרך כלל יש גם תחבורה ציבורית ושזה לא יהיה משהו מקומי.

<ציפי נחשון גליק: בטירה אנחנו פתחנו עכשיו יחידה, היא תעבוד באמצעות עמותה, שעיריית טירה מתקשרת איתה, והם אמרו שעדיף שאו שזה יהיה חלק ממרכז טיפול באלימות, שזה יהיה אזורי, שנמצא שם בטירה, או שזו תהיה עמותה שמפעילה סוג של בית חולים כי לבית חולים ולקופת חולים באים כאילו לשירות אוניברסאלי, כמו המרכז שלנו שנמצא בנצרת.

נחמן שי: את לא רוצה שזה יהיה מזוהה עם התחום הספציפי.

<ציפי נחשון גליק: בדיוק.

<ציפי נחשון גליק: כי כשאתה עושה נגיד ביישוב כמו ג'לג'וליה או קלנסווה - - -

עאידה תומא סלימאן: כן, אבל מה שמפחיד אותי, העניין של עמותה שמפעילה בית חולים.

עאידה תומא סלימאן: אין דבר כזה אצלנו באוכלוסייה, יש רק עמותה אחת שאני הייתי רוצה לבדוק.

<ציפי נחשון גליק: בסדר, נבדוק איתם.

<ציפי נחשון גליק: אין שום בעיה.

עליזה לביא: מה עם הבדואיות?

<ציפי נחשון גליק: אנחנו רצינו לפתוח ברהט, אבל דווקא אנשי המשרד אמרו שעדיף שתהיה עובדת סוציאלית שדוברת את השפה בתוך המרכז שפועל בבאר שבע, ואם כן, אז דווקא בבאר שבע יש לנו את המענה האזורי.

<ציפי נחשון גליק: אנחנו למשל פתחנו גם בדימונה ובאחת המועצות האזוריות, אני חושבת אשכול, באמת כדי להנגיש את השירות.

עאידה תומא סלימאן: ציפי, אם אפשר לקבל אחר כך במסודר איפה היחידות הקיימות וכמה יתוגברו ואיפה בדיוק יתוגברו, גם מבחינת תקנים וכוח אדם.

<ציפי נחשון גליק: בסדר, מצוין.

<ציפי נחשון גליק: זה אנחנו נעביר.

<ציפי נחשון גליק: אלה מרכזי הטיפול.

<ציפי נחשון גליק: בתוך שני מרכזי הטיפול הגדולים והוותיקים, שזה חיפה וראשון לציון, יש לנו גם תכנית תעסוקה שהיא ייעודית לנפגעות תקיפה מינית וגם מרכז יום.

<ציפי נחשון גליק: יש נשים שזה לא מספיק השעה בשבוע לבוא לטיפול וצריך עוד משהו שיכול לארגן אותן.

<ציפי נחשון גליק: אז היא יכולה לבוא למרכז יום שפתוח עוד פעמיים או שלוש פעמים בשבוע, היא נפגשת עם נשים כמותה, זה באמת מנרמל את השיגעון שתוקף הרבה מאוד נשים כאלה.

<ציפי נחשון גליק: בתכנית תעסוקה יש עובדת שהיא מומחית בהתעללות מינית ויש מתאמת תעסוקה ובתהליך של שנה עוזרים להם למצוא מקום עבודה, לעבור הכשרה מקצועית וכו'.

<ציפי נחשון גליק: אנחנו שואפים להגדיל את התקציב לקראת אמצע השנה הזאת כדי לעשות את קבוצות התעסוקה בכל המרכזים.

<ציפי נחשון גליק: במרכז נוסף יש לנו דירת מעבר אחת ששוהות שם חמש שנים שהן מטופלות על רקע של פגיעה מינית.

מיכל רוזין: זה גם בחיפה.

<ציפי נחשון גליק: לא, זה דווקא בראשון.

מיכל רוזין: אבל בחיפה הקמנו דירת מעבר, מה קורה איתה?

<ציפי נחשון גליק: לא, בראשון לא דירת מעבר לנפגעות, יש שם בית - - -

מיכל רוזין: לא, בחיפה, משרד הבריאות ב - - -

<ציפי נחשון גליק: לא, משרד הבריאות עם המרכז זה לא דירת מעבר, הם קוראים לזה בית טיפולי.

<ציפי נחשון גליק: זה לא מתקציב שלנו, זה מתקציב של - - -

מיכל רוזין: אני יודעת, זה סל שיקום.

<ציפי נחשון גליק: לקחו ארבעה סלי שיקום - - -

מיכל רוזין: אני יודעת, אבל זה בשיתוף הרווחה של עיריית חיפה.

נחמן שי: איפה עובר הקו ביניכם לבין משרד הבריאות?

נחמן שי: לא הבנתי, אם הם יכולים להפעיל ואתם יכולים להפעיל, אז על מי האחריות בסוף?

<ציפי נחשון גליק: הלוואי שהם היו יכולים להפעיל, כי הרפורמה במשרד הבריאות מאפשרת לאישה נפגעת התעללות מינית לפנות למשרד הבריאות, לקופת החולים, ואם קופת החולים חושבת שהיא זקוקה לטיפול היא יכולה להפנות אותה לעובד שהוא פרילנס.

<ציפי נחשון גליק: הם קוראים לזה, לצערי הרב, 12 מגעים - - -

<לילי ירין מלמד: או למרפאות ציבוריות.

<ציפי נחשון גליק: או למרפאות ציבוריות, בודדות, שיש שם מומחים להתעללות מינית.

<ציפי נחשון גליק: אין במרפאות האלה מומחים, הם בודדים ביותר.

<ציפי נחשון גליק: דרך קופות החולים היא באה עם טופס 17, היא מקבלת אישור, קוראים לזה 12 המגעים.

<ציפי נחשון גליק: אנחנו גם המלצנו לא לקרוא לזה ככה.

<ציפי נחשון גליק: בעצם יש לה אפשרות לקבל 12 טיפולים - - -

<קריאה: זה לא מדויק.

<ציפי נחשון גליק: אבל באותה פעם היא מקבלת עבור 12 מגעים ואם יש צורך להאריך אז מאריכים לה לעוד 12 מגעים.

עאידה תומא סלימאן: נכון.

מיכל רוזין: נגענו פה בבעיה הכי קשה.

<ציפי נחשון גליק: כשאתה אומר לאישה כזאת, אני אומרת לך מניסיון, 'את הולכת לטיפול ל-12', זה כבר מלחיץ אותה.

<ציפי נחשון גליק: אני אומרת לך, כי אתה צריך לתת להם מקום שהוא בטוח כדי לדבר פתוח.

<ציפי נחשון גליק: זה סודות שנשמרים שנים ועד שזה יוצא אישה צריכה להרגיש מספיק בטוחה כדי להפקיד בידיך כמטפל את הסוד שהיא צוברת בתוכה.

<ציפי נחשון גליק: נשים בודדות באות מיד אחרי הפגיעה.

<ציפי נחשון גליק: אתה גם תשמע ממרכזי הסיוע את הסטטיסטיקה, הן ברובן בגילאי 25-40 שמדברות על התעללות בילדות.

עאידה תומא סלימאן: ציפי, אני חייבת להגיד שאנחנו העלינו את זה כמה פעמים, גם בוועדה וגם בוועדת המשנה על רפורמה בבריאות הנפש, שעומדת בראשה חברת הכנסת קורן.

עאידה תומא סלימאן: אני ביקשתי ממנה השבוע לקיים דיון מיוחד בוועדת המשנה על כל הנושא של טיפול בנפגעות תקיפה מינית, כי אי אפשר להתייחס - - - עשינו את העבודה אצלנו בוועדה והיו המלצות ופנינו למשרד הבריאות, אבל צריך גם לגייס את ועדת המשנה להתייחס באותה מידה לנפגעות תקיפה מינית.

<ציפי נחשון גליק: בתוך ה-12 טיפולים, שהם קוראים לזה מגעים, היא באה נגיד לשלוש פגישות פעם בשבוע והמפגש הרביעי זה שיחת טלפון של חמש דקות, כי היא רוצה להתייעץ עם המטפל, זו פגישה רביעית.

נחמן שי: אז היא גומרת את 12 הפגישות ואז?

<ציפי נחשון גליק: אם המטפל מתרשם שהיא צריכה המשך הוא ימליץ לה להביא עוד טופס 17 בשביל עוד 12 פגישות.

עליזה לביא: אני מקבלת כל כך הרבה תלונות, אפרופו העניין של המאמר הזה, הן באות עם מטפל שלהן ועכשיו הן רוצות להמשיך איתו והוא לא ב - - -

<קריאה: בטח שלא.

עליזה לביא: יש פה הרבה בעיות עם אנשים שחלק את מכירה אותם.

מיכל רוזין: אני מזכירה לכם שרצו להוציא אותם מחוץ לרפורמה בכלל.

עליזה לביא: כן, כי יש בעיה מאוד חמורה עם הרפורמה הזו.

<ציפי נחשון גליק: משרד הרווחה גם מטפל, אנחנו לא מגבילים.

<ציפי נחשון גליק: אנחנו הרבה אומרים לאישה, להיפך, בהתחלה, יש לך את השנה להיות פה, שזה באמת נותן, ולפעמים אנחנו לא אומרים גם כמה זמן, יש לנו מטופלות שהן ארבע וחמש שנים מקבלות טיפול.

מיכל רוזין: נכון, זה לא נגמר.

<ציפי נחשון גליק: כן, יש כאלה שזה לא נגמר.

מירב בן ארי: אחרי שהן יוצאות מכאן, ציפי, מי - - -

עאידה תומא סלימאן: לא, זה עוד לא הגענו.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו עדיין ב - - -

<ציפי נחשון גליק: אני סוקרת את המענים שקיימים כדי להגיע לזה.

<ציפי נחשון גליק: יש לי תקציב, אני רוצה להקים עוד שתי דירות מעבר, אני מודה ואומרת שהרשויות המקומיות לא מתלהבות להקים עוד דירות מעבר.

מירב בן ארי: כן, זה הסיפור ש - - -

<ציפי נחשון גליק: לצערי הרב, ואז זה יאלץ אותי - - - יש צורך, זה לא שאין, אבל רשות לא רוצה להתעסק, עכשיו להשכיר דירה, לעשות הסכם שכירות ולפעמים אולי יהיו ולפעמים אולי לא יהיו, אז מה?

עליזה לביא: מה זאת 'לא יהיו אז מה'?

<ציפי נחשון גליק: ברגע שאין מישהי אז הם לא מקבלים - - -

עאידה תומא סלימאן: הם לא מקבלים את התקציב.

עליזה לביא: ומה הסטטיסטיקה מלמדת אותנו?

<ציפי נחשון גליק: אני יודעת שיש יותר פניות על חמש המיטות שיש בראשון וראשון לא קולטת רק מראשון.

<ציפי נחשון גליק: זה לא שאני מוותרת, אני פשוט אצא למכרז ואני אצא למפעיל ש - - -

מירב בן ארי: מכרז פשוט לוקח שנה.

מירב בן ארי: אם העירייה הייתה לוקחת זה לא היה לוקח לה חצי שנה.

מיכל רוזין: ציפי, אולי תעני לנחמן על מי מגיעות לדירת מעבר?

<ציפי נחשון גליק: לדירת מעבר בדרך כלל מגיעות צעירות, בנות 25, 30, 35, שנמצאות בטיפול קודם כל על הפגיעה המינית, אין עורף משפחתי, אין משפחה.

<ציפי נחשון גליק: לפעמים הפוגע הוא מתוך הבית אז אי אפשר להמשיך לגור שם.

<ציפי נחשון גליק: יכול להיות שהיא ניסתה לצאת לחיים עצמאיים אבל זה לא צלח לה.

<ציפי נחשון גליק: היא צריכה להיות בדירת המעבר, אבל היא חייבת שתהיה לה הכנסה.

<ציפי נחשון גליק: אז או שזה מקצבה של המוסד לביטוח לאומי, שמבחינתנו זה בסדר, או שזה מקור עבודה בעצם, היא מתפרנסת ממנו.

<ציפי נחשון גליק: זה משלים את הטיפול ומאפשר לה לפתח חיים עצמאיים במסגרת השנה, שנה וחצי, שהיא נמצאת בדירה כזאת.

<ציפי נחשון גליק: כשמה כן היא, זו ממש דירת מעבר.

עאידה תומא סלימאן: ציפי, כי בעצם סגירת דירת המעבר של האוכלוסייה הערבית הייתה כולה מנערות שהן נפגעות באיזה שהוא שלב מהטרדה מינית.

<ציפי נחשון גליק: אבל הם לא רוצים להפעיל עכשיו.

עאידה תומא סלימאן: אז בואי נחשוב על זה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאני ואת נבדוק איפה הרשות רוצה להקים את הדירות ואז אולי נפנה לרשויות המקומיות.

עאידה תומא סלימאן: רק אתם צריכים ללכת לקראתם בעניין של לפחות שהמשרד, אם אין הפניות, שיכסה את שכר הדירה ואת ההוצאות הכלליות, כדי שלא - - -

עליזה לביא: אני לא חושבת שזאת המציאות של הפגיעות, כי יש איזה - - -

עאידה תומא סלימאן: לא, אני מתכוונת שלפעמים יש מצב כזה, לצערי הרב, כאשר התשתית הקיימת ברשויות המקומיות לפעמים לא מכוונת ומכווננת כדי להעביר את הנערות לדירות האלה, וכולנו יודעים שדירות כאלה, צריך תקופה של שהות בתוך המערכות הקיימות כדי שיידעו ויעבירו, אז לפחות במקרים כאלה, שהכלליות יהיו מכוסות כדי שהרשויות המקומיות לא ירגישו שמטילים עליהם - - -

מירב בן ארי: עאידה, אני רוצה להגיד לך, בגלל העניין של הדירות ולפעמים התנגדות אם לא חוסר שיתוף פעולה של הרשות, יש את זה עכשיו גם בחיפה וגם בתל אביב, הרמתי שם טלפון למהרטה כדי לשחרר שם את הלחץ על השלטרים שם וזה באמת קצת שחרר.

מירב בן ארי: עזבי פנייה, אני חושבת שמספיק שאת מרימה טלפון לרשות שציפי תיתן לך, למנהלת מחלקת הרווחה - - -

עאידה תומא סלימאן: זה מה שאמרתי לה.

מירב בן ארי: טלפון שלך ואת משחררת את הפקק.

עאידה תומא סלימאן: בואי נבדוק איפה אנחנו רוצים ואני אגש אליהם.

מירב בן ארי: איפה את רוצה?

<ציפי נחשון גליק: בנצרת, בחיפה אני מחר בפגישה עם מנהלת אגף הרווחה, בבאר שבע, בירושלים לא מעוניינים.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, נדבר על זה.

מיכל רוזין: בירושלים לא מעוניינים?

<ציפי נחשון גליק: בירושלים יש להם עכשיו קושי מאוד גדול ברווחה - - -

עאידה תומא סלימאן: אנחנו לא בהכרח חיים בנצרת, אבל - - -

מירב בן ארי: אבל היא אמרה בישיבה שהיא כבר - - -

<ציפי נחשון גליק: בסדר, אבל שהעיר תיקח את זה.

מירב בן ארי: ציפי, אבל היא אמרה בישיבה שעברה שהיא כבר לא בלחץ בירושלים.

מירב בן ארי: את זוכרת שאמרת את זה והיא אמרה שהם כבר בסדר, שהם מסתדרים?

מירב בן ארי: לא יודעת, אולי שווה לבדוק מולה.

<ציפי נחשון גליק: זה הדירות ועכשיו אנחנו מגיעים לחליפה האשפוזית.

עאידה תומא סלימאן: הגענו לפה.

<ציפי נחשון גליק: הגענו לחלופה האשפוזית שהיא הוקמה בעקבות פגישה של כמה נשות מקצוע שהיה להן ניסיון מאוד מאוד גדול עם נשים שנכנסות ויוצאות וחוזרות ונכנסות בבתי חולים פסיכיאטרים שאולי זה לא המקום שלהן, כי הן לא מוגדרות כנשים עם בעיות נפשיות קשות, אלא באמת סוחבות טראומה כתוצאה מהפגיעה המינית והמקום שלהם אולי לא צריך להיות במערכת הבריאות ממש באשפוזית, בעיקר שרוב האשפוזים זה מחלקות שיש גברים ויש נשים ויש הרבה פסיכולוגים ובעצם לא תמיד כשהיא מגיעה לאיזה שהוא בית חולים פסיכיאטרי יש את המומחיות לטפל עם הזיקה של נפגעות תקיפה מינית, לדוגמה מה שקיים בכפר שאול.

עליזה לביא: כפר שאול זה של משרד הבריאות, אבל אתם מעבירים לשם.

<ציפי נחשון גליק: מה שאנחנו יכולים להגיד, שהמסגרת שלנו היא משלימה, החלופה האשפוזית נמצאת בעצם בין רצף המענים בקהילה והיא הקצה מבחינת האחזקה של משרד הרווחה, אבל היא על רצף של מענים שכבר הוקמו וגם מוקמים במשרד הבריאות.

<ציפי נחשון גליק: באמת חבל שאין פה נציגה ממשרד הבריאות מירושלים - - -

<לילי ירין מלמד: לא מירושלים, אבל יש נציגה.

מיכל רוזין: שאלה אחת אחורה, דירת מעבר לחרדיות אין?

<ציפי נחשון גליק: נפגעות התעלות?

מיכל רוזין: דירת מעבר לנפגעות חרדיות.

עאידה תומא סלימאן: אין.

<לילי ירין מלמד: כמקלט חירום או כדירת - - -

מיכל רוזין: לא כמקלט חירום.

מיכל רוזין: אחת הבעיות שעולה בפניי כל הזמן, שנשים חרדיות לא מגיעות לאשפוז הפסיכיאטרי, כי הוא אשפוז מעורב, כי הן נאנסות, כי הן נפגעות, כי לא חשוב מה שם באשפוז, הן לא יוצאות, הקושי שלהן לצאת לטיפול - - -

עאידה תומא סלימאן: אבל, מיכל, יש אשפוז נפרד, רק בית חולים אחד שהוא לא - - -

מיכל רוזין: לא, זה לא בדיוק אשפוז נפרד.

מיכל רוזין: אבל לא משנה, זו בעיה קשה, השאלה אם יש דירת מעבר, כי בכל זאת גם זה יכול להיות חסימה בפני אישה חרדית לבוא לבית שיש נשים חילוניות.

מיכל רוזין: הן לא יבואו.

עליזה לביא: זה ברור, בשביל זה יש להן את המקלט הנפרד.

מיכל רוזין: מה זה מקלט נפרד?

עליזה לביא: בשביל זה יש לחרדיות מקלט נפרד.

מיכל רוזין: לנשים מוכות.

עליזה לביא: אני יודעת שזה נשים מוכות, אבל אני שואלת, הקבוצה המדהימה הזאת בבית שמש, אגב, הם קיבלו עכשיו פרס, אבל הקבוצה שצמחה מתוך הקבוצה הזאת, אי אפשר איתם לבוא בדין ודברים לגבי דירת מעבר?

עליזה לביא: הרי הם כבר מכירים את ה - - -

<ציפי נחשון גליק: יש לנו יחידה לטיפול, אנחנו מטפלים כרגע ב-30 נשים בבני ברק, חרדיות, לא היה צורך בהלנה.

עאידה תומא סלימאן: בואו נתמקד בחלופה.

נחמן שי: יש לי עוד שאלה אחת קטנה.

נחמן שי: כשאישה מבני ברק באה לטיפול, איך אתם מבטיחים את הסודיות המוחלטת של השמות שלהן?

נחמן שי: למשל, כשהן מטופלות יש רישום בשם שלהן, או בשם קוד?

<ציפי נחשון גליק: אין עם זה בעיה.

נחמן שי: אז זה לא טוב.

<ציפי נחשון גליק: אין עם זה בעיה.

<ציפי נחשון גליק: אם מישהי באה ואומרת 'אני לא רוצה להיות מזוהה במערכת שלהם', אז היא מממנת את זה במאה אחוז.

<ציפי נחשון גליק: אז היא לא נרשמת במערכת - - -

נחמן שי: אפשר לתת לה שם אחר או משהו?

<ציפי נחשון גליק: היא נותנת את השם שלה, היא לא נרשמת כתושבת בני ברק, היא נרשמת אצלי כמחוז תל אביב וזה לא עובר דרך המחלקה.

עאידה תומא סלימאן: חוץ מזה שגם היה - - -

<ציפי נחשון גליק: מי שמנגיש שם זה עמותה, עמותה שעושה התקשרות עם הרשות.

עאידה תומא סלימאן: איזה עמותה?

<ציפי נחשון גליק: בבני ברק זה 'בנפשנו', לדעתי.

עאידה תומא סלימאן: היה סיפור בדיון שהתקיים בוועדת המשנה לבריאות הנפש ש'בנפשנו' נותנים טיפול בלי לרשום שמות והם קיבלו היתר מיוחד ממשרד הבריאות בנושא הזה ואנחנו התרענו, אמרנו שאם כבר נותנים היתר לכלל המטופלים, אצלם במשרד הבריאות - - -

<ציפי נחשון גליק: אצלי הן מזוהות.

עאידה תומא סלימאן: שנייה, ואנחנו אמרנו בדיון ההוא, כמו שיכולים לתת היתר ל'בנפשנו' על טיפול נפשי בגלל העניין של חרדים, וליצמן היה מוכן להבין את זה, אז שייתנו אותו דבר לנפגעות תקיפה מינית כדי שזה לא יהווה מחסום, כל הנושא הזה של - - -

<ציפי נחשון גליק: זה לא מהווה מחסום, הן רשומות אצלי, זה מלא.

<ציפי נחשון גליק: עכשיו אני מגדילה להן ב-24 מטופלות.

עאידה תומא סלימאן: ציפי, אני מבינה שאת עושה את זה, אבל אני יודעת מה קורה בשטח.

עאידה תומא סלימאן: בשטח לא כולן יודעות שיש להן את האפשרות הזו, בשטח לפעמים המטפלים לא דואגים להודיע להן 'יש לכן אפשרות כזו' ואפילו לפני שהן פונות לטיפול, הרבה נשים חוששות כי אף אחד לא מספר להן ש'אתן יכולות לפנות ולא להיות מזוהות'.

עאידה תומא סלימאן: אז זה מה שאני אומרת, דווקא בעניין הזה משרד הבריאות היה מוכן לתת, אבל בנושא הזה אנחנו עדיין נלחמות מול משרד הבריאות.

<ציפי נחשון גליק: אני יודעת שאני חותמת בערך על 20% מהפניות שזה לא עובר דרך המחלקה לשירותים חברתיים.

<ציפי נחשון גליק: אפשרנו 30% וזה לא מגיע ל-30%.

<ציפי נחשון גליק: מי שמפעיל למשל בבני ברק זה עמותה, נשים מגיעות לעמותה ואם הן אומרות 'אנחנו לא רוצות להזדהות' הן לא מזדהות.

<ציפי נחשון גליק: יש את האופציה הזו.

נחמן שי: זה מאוד חשוב.

<ציפי נחשון גליק: מבחינת המענים של משרד הבריאות, זה לא מונע חלופה אשפוזית, בעצם את המיטות המיוחדות שכן צריך, גם בבריאות הנפש וגם בבית חולים רגיל בתוך מחלקה לבריאות נפש, שזה משרד הבריאות כרגע להקמה, חוץ ממה שיש בכפר שאול, שכן יהיו שלוש-ארבע מיטות מסומנות.

<ציפי נחשון גליק: ארבע באיכילוב, שזה בית חולים רגיל, פלוס בכל בית חולים פסיכיאטרי, שיהיו מיטות - - -

<לילי ירין מלמד: יש ברמב"ם, בשער מנשה, בבאר שבע.

<ציפי נחשון גליק: זה אמור להיות בכל בית חולים.

<לילי ירין מלמד: יש.

<לילי ירין מלמד: באיכילוב זה נפתח ביוני, ארבע מיטות.

מיכל רוזין: בסדר, זה לא מה שדרשנו - - - פשרה שהיא לא מקובלת עלינו - - -

עאידה תומא סלימאן: זה לא נפתח.

עאידה תומא סלימאן: באיכילוב, הייתה להם בעיה שם בכל הנושא של הפתיחה.

<לילי ירין מלמד: המחלקה פועלת, אני לא יודעת לגבי המיטות.

<לילי ירין מלמד: אני הבנתי שביוני - - -

עאידה תומא סלימאן: הודיעו לנו זה נפתח?

<לילי ירין מלמד: זה אתם יכולים לבדוק.

עאידה תומא סלימאן: נבדוק.

<ציפי נחשון גליק: אז אני אומרת שוב שהחלופה פה היא לא במקום, גם המערך שצריך לייצר במשרד הבריאות וחלקו כבר קיים.

<ציפי נחשון גליק: צעירות ונשים יכולות לבוא למסגרת הזאת, זה יכול להיות למספר ימים, עד שלושה חודשים.

<ציפי נחשון גליק: יש לנו מקום ל-12 מיטות, יש לנו את רוני, שהיא מנהלת החלופה, יש לנו עוד משרה 75%, עובדות סוציאליות, יש לנו שש מדריכות שמכסות את היום ואת הלילה, בלילה יש כאן תמיד שתי מדריכות, בגלל מצבים תגובתיים מאוד מאוד קשים, דיסוציאציות וכו' - - -

עליזה לביא: מה קורה באמת עם הפסיכיאטרית?

עליזה לביא: אני מוכרחה לשמוע.

<ציפי נחשון גליק: רוני היא עובדת סוציאלית ויש עוד משרה 75%, בנוסף לזה יש לנו שש וחצי מדריכות שמתחלקות על פני היום ובעיקר הלילה, כי בלילה זה שתי מדריכות, ויש לנו פסיכיאטרית בשליש משרה.

<ציפי נחשון גליק: אני כן רוצה שאנחנו נדבר על הפסיכיאטרית אחרי שאנחנו נשמע מרוני מי האוכלוסייה שכן מצליחה להגיע לפה וקצת באמת - - -

עליזה לביא: מה זה פסיכיאטרית בשליש משרה?

עליזה לביא: אני מבקשת לדעת.

<ציפי נחשון גליק: שאנחנו מחזיקים אותה פה והיא עושה את הבדיקות ומציידת במרשמים.

<ציפי נחשון גליק: יש מצבים, עדיין, שנשים מגיעות בצורות מאוד מאוד קשות, עם דיסוציאציות מאוד קשות שאנחנו חייבים להגיע לבית חולים ולפעמים לבקש ללילה שניים כדי לעזור לארבעה ואנחנו עוברים שם תהליך של ויה דולורוזה, רוני תשתף אתכם, לפעמים היא יושבת חמש שעות עם המטופלת בהמתנה והיא לא יכולה להיות פה בזמן הזה, כדי לקבל את המענה החירומי הזה, כי יש כאן מקרים מאוד מאוד מאוד קשים שאנחנו מקבלים לפה.

עאידה תומא סלימאן: אתם השגתם בסוף פסיכיאטר?

<ציפי נחשון גליק: מצאנו, הייתה מישהי שאמרה בפירוש אחרי כמה שעות שזה גדול עליה ואנחנו לוקחים פה מקרים - - -

עאידה תומא סלימאן: בגלל זה שאלתי אם מצאתם עוד אחת.

<ציפי נחשון גליק: מצאנו עוד אחת, כן.

עאידה תומא סלימאן: אבל עדיין בשליש משרה?

<ציפי נחשון גליק: כן.

<ציפי נחשון גליק: זה מה שמאפשר לנו ל - - -

עליזה לביא: מתי החדשה התחילה?

<רוני אלרן-ברק: מזמן כבר - - -

<ציפי נחשון גליק: שלושה חודשים, חודשיים?

מיכל רוזין: מה קורה בלילה?

מיכל רוזין: מותר להן לצאת, אסור להן?

<רוני אלרן-ברק: אוקיי, אז אני רוצה לשתף.

<רוני אלרן-ברק: קודם כל יש מטופלת שמאוד מאוד רוצה להיכנס ולשתף אתכם, אז אם תסכימו תיכף נכניס אותה.

עאידה תומא סלימאן: כן, בטח.

<רוני אלרן-ברק: מה שחשוב לי להגיד זה שבאמת המסגרת מאוד מתגייסת ויש כל הזמן כל הזמן משברים, כי באמת אלה מטופלות שעברו דברים מאוד מאוד קשים בחיים שלהם והמצב הנפשי שלהם מאוד לא יציב.

<רוני אלרן-ברק: המדריכות כאן באמת מציפות מצבים מאוד מאוד מקשים ואני אתן כמה דוגמאות.

<רוני אלרן-ברק: זה חסוי?

עליזה לביא: בלי שמות.

עאידה תומא סלימאן: כל זמן שאת לא נותנת שמות אז - - -

<ציפי נחשון גליק: אבל גם לא להגיד 'הייתי בחלופה והתוודעתי למקרים כאלה וכאלה'.

עאידה תומא סלימאן: ברור.

עליזה לביא: ודאי.

עליזה לביא: אגב, הכתובת לא ביומנים שלנו.

<ציפי נחשון גליק: זה חסוי.

<ציפי נחשון גליק: >

עאידה תומא סלימאן: מה תנאי הקבלה הבסיסיים בתוך המסגרת?

עאידה תומא סלימאן: את מי אתם מקבלים, התניות ואיך?

<רוני אלרן-ברק: אז אני יכולה להגיד שכמות הפניות למסגרת, יש הרבה התעניינות ואני מקבלת כמעט חמש פניות ביום, מה שרק אומר שיש צורך בהקמה של מסגרת נוספת.

עליזה לביא: אנחנו מדברים על שתיים נוספות.

<רוני אלרן-ברק: הפנייה היא אך ורק דרך הגורם המפנה, כי בעצם הדרישה הבסיסית שלנו זה שהמטופלות שיגיעו לכאן הן מטופלות שמטופלות, כי למה?

<רוני אלרן-ברק: כי הרבה מאוד מסגרות שעשו עבודה דומה לשלנו ראו שאם משקיעים אפילו את כל המשאבים ואת כל תשומת הלב במישהי למשך שלושה חודשים, או אפילו חצי שנה, ולאחר מכן אין בקהילה מישהו שיקבל אותה, כל העבודה הזו יורדת לטמיון.

<רוני אלרן-ברק: לכן אנחנו מקבלים רק מטופלות שהן מטופלות, כלומר שיש להן גורם מפנה, שהגורם המפנה הוא או עובד סוציאלי או פסיכולוג או פסיכיאטר.

מיכל רוזין: כמה קבוצות תמיכה במרכזים - - -

<רוני אלרן-ברק: זו הדרישה הראשונה, כלומר מטופלת שהיא מטופלת.

<רוני אלרן-ברק: כשבעצם מטופלת שהיא מטופלת זה אומר שכבר יש איזה תובנה ויש איזה שהיא הבנה ויש כבר יותר עם מי לעבוד.

<רוני אלרן-ברק: בנוסף, דרישה נוספת זה, ככה גם רשום במכרז, זה לא מטופלת שהיא חסרת קורת גג.

<רוני אלרן-ברק: וכאן יש אישיו מאוד מאוד רציני, כי נשים שעברו פגיעה מינית, אחת הבעיות שלהן שאנחנו רואים אצל המון נשים, זה שהכתובת היחידה שלהן בתעודת הזהות היא הכתובת בבית בו התרחשה הפגיעה.

<רוני אלרן-ברק: בבית בו התרחשה הפגיעה יש הרבה פעמים אבא פוגע ואמא שהרבה פעמים נעמדה בצד של האבא ולא מוכנה לתמוך בבת, בתהליך שהיא עושה על מנת לשקם את עצמה.

<רוני אלרן-ברק: ולכן אותן נשים צעירות, או לא צעירות, הן בעצם חסרות קורת גג.

<רוני אלרן-ברק: מה שאנחנו רואים היום זה שאם נכנסות אלינו אותן נשים שהן חסרות קורת גג, בתום שלושה חודשים של טיפול מאוד מאוד מאוד מסיבי, עדיין אין לאן להעביר אותן.

<רוני אלרן-ברק: מה שאתם אומרים, וזה נכון, כיום המסגרת היחידה בארץ שיודעת מבחינת סל שיקום במשרד הבריאות, לעבוד עם אותן נשים זה הבית הקבוצתי בחיפה, של סל שיקום, ארבע מיטות.

<רעות פכטר: שכבר איישנו שתיים מתוכן.

<ציפי נחשון גליק: את מכירה את הבית הקבוצתי בחיפה?

עאידה תומא סלימאן: לא, אבל - - -

<רוני אלרן-ברק: מה שבעצם - - - זה שיש שם מדריכה גם בבוקר וגם אחר הצהריים.

עליזה לביא: ובלילה?

<רעות פכטר: לא בלילה, בלילה - - -

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה להבין, ברגע שאת אומרת מטופלות שהן לא חסרות קורת גג את בעצם מנפה או מרחיקה את הרוב.

<רוני אלרן-ברק: בדיוק וזה הכאב שלי, זה הכאב המאוד גדול שלי.

עאידה תומא סלימאן: אז לאיפה הולכות הצעירות האלה?

<רוני אלרן-ברק: כרגע בעצם אנחנו מתמודדים עם סיטואציה שאין רצף מלא של שירותים.

עליזה לביא: אבל הפתרון קיים, רק צריך לייצר אותו, לעשות עוד ועוד כאלה - - -

<ציפי נחשון גליק: אין.

<ציפי נחשון גליק: משרד הבריאות לא - - - הבית הקבוצתי בחיפה נולד בחטא.

<ציפי נחשון גליק: היו מטופלות במרכז, נפגעות תקיפה מינית, אני ישבתי עם רונית דודאי, היא אומרת 'מה שנוצר בחטא, אני לא יכולה לאזרח אותי'.

<ציפי נחשון גליק: הייתה לי נוסחה חריגה, שמטופלות במרכז שלנו בחיפה, של רונית צנגר, שלא היה להם איפה לגור, אמרה 'ממילא הן מקבלות סל שיקום, קחי את סל השיקום של ארבעתן, תעשי להן בית קבוצתי אחד'.

<ציפי נחשון גליק: היא לא יכולה לעשות - - -

עאידה תומא סלימאן: אני לא מבינה למה לא לאזרח.

עאידה תומא סלימאן: אם יש לנו מודל שהוא מוכיח את עצמו ועובד ויש לו הצלחה, למה לא לקחת אותו?

עאידה תומא סלימאן: צריך כאילו ללכת רק על - - -

עליזה לביא: אבל כל המודל של ההוסטלים, זה אותו רעיון, למה לא לעשות את זה?

<רוני אלרן-ברק: אני חייבת להגיד שסל השיקום - - -

<ציפי נחשון גליק: אני פגשתי אותה, אמרתי לה 'בואי נעשה ליד כל מרכז אחד', היא לא יכולה.

עליזה לביא: למה?

עליזה לביא: בואו נצא מהקופסה, מה זה לא יכולה?

<רוני אלרן-ברק: אז כן אנחנו עושים - - -

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, אנחנו - - -

עליזה לביא: אני מזכירה לך שאת המקום הזה היה עוד יותר קשה להקים.

עליזה לביא: אז בואי - - -

עאידה תומא סלימאן: אנחנו נשב איתה ואנחנו נדבר - - -

<ציפי נחשון גליק: אני ישבתי איתה, אבל מה שאני רוצה לענות לך, כן תשובת ביניים, אז אם הן צעירות, אנחנו אומרים, אם יש לה כבר את סל השיקום, היא יכולה כן לבוא לפה ואנחנו נמצא לה את הדירה, לצאת עם סל השיקום.

<ציפי נחשון גליק: אבל אם אין לה סל שיקום והיא לא מוכרת בכלל בביטוח הלאומי אנחנו לא נתחיל את התהליכים - - -

נחמן שי: מי נותן סל שיקום?

<ציפי נחשון גליק: משרד הבריאות, אחרי ש - - - אם היא לא התחילה שום תהליך, לא הביטוח הלאומי ולא - - -

עאידה תומא סלימאן: חברות הכנסת, אי אפשר.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו במילא שהאקוסטיקה לא מי יודע מה, אז בואו - - -

<ציפי נחשון גליק: אם אין לה איפה לגור וכן יש לה סל שיקום, אנחנו ניקח אותה, כי זה ריאלי שהיא תהיה פה שלושה חודשים והתפקיד שלנו הוא למצוא לה מסגרת עם סל השיקום הזה.

<ציפי נחשון גליק: אבל אם היא לא התחילה מהלכים של סל שיקום וביטוח לאומי לא ניקח אותה, כי זה עניין של שבעה-שמונה חודשים טיפול.

מיכל רוזין: לא תיקחי אותה?

<ציפי נחשון גליק: לא, לא בשלב הזה שאין לה סל שיקום.

עאידה תומא סלימאן: לא לוקחים אותה לפה, זה מה שאני מנסה כבר - - -

<ציפי נחשון גליק: אם יש לה סל שיקום ניקח אותה - - -

עאידה תומא סלימאן: אם היינו מתמקדות, בגלל זה - - -

מיכל רוזין: מצוין, זה אומר שמי שלא מוכרת על ידי ביטוח לאומי או סל שיקום לא מגיעה לפה?

עאידה תומא סלימאן: אלא אם יש לה - - -

<ציפי נחשון גליק: אם יש לה בעיית דיור.

<ציפי נחשון גליק: אם אין לה בעיית דיור היא תבוא.

עאידה תומא סלימאן: הגענו לזה בגלל שבתנאי הקבלה הם אמרו שלא מקבלים אישה שהיא חסרת קורת גג.

עאידה תומא סלימאן: אמרתי שהרוב המוחץ של הנשים האלה, אין להן קורת גג, אז מה זאת אומרת?

עאידה תומא סלימאן: כאילו פתחנו לקבוצה מאוד קטנה.

עאידה תומא סלימאן: סל השיקום הוא על ידי ביטוח לאומי - - -

<לילי ירין מלמד: לא, בואו נעשה סדר.

עאידה תומא סלימאן: תעשי סדר, בבקשה.

<לילי ירין מלמד: כדי שאישה תהיה זכאית לסל שיקום היא צריכה להיות מוכרת על ידי ביטוח לאומי ב-40% נכות לפי סעיפים מאוד ספציפיים, שזה סעיפי נפש.

עאידה תומא סלימאן: שמענו על זה אתמול ב - - -

<לילי ירין מלמד: אני רוצה להגיד משהו.

<לילי ירין מלמד: אני נציגת משרד, אבל אני עובדת מרפאה, אז אני מכירה חלק גדול מהדברים האלה כי אנחנו נמצאים באותו צד.

עאידה תומא סלימאן: אף אחד לא תוקף אותך.

<לילי ירין מלמד: לא, בסדר, גם לי יש דברים מול המשרד לפעמים סביב נושאים שהם מוגבלים.

<לילי ירין מלמד: צריכה להיות מוכרת על ידי ביטוח לאומי ב-40% נכות נפשית לפי סעיפים 33, 34, שזה סעיפי נכות נפשית.

<לילי ירין מלמד: יש לנו בעיה, הרבה פעמים, מול ביטוח לאומי, כי הכרה של ביטוח לאומי זה פר אבחנה פלוס בעיה תפקודית של האבחנה הזו.

<לילי ירין מלמד: היום, PTSD, אי אפשר להכניס לזה, ועם ניסיונות אובדניים ואשפוזים זה יותר קל לקבל, אבל גם אנחנו - - -

מיכל רוזין: את צריכה שיהיה לך תחלואה - - -

<לילי ירין מלמד: מאוד מאוד מאוד נוראית.

<לילי ירין מלמד: ברגע שיש הכרה ב-40% נכות האישה זכאית לשירותים של סל שיקום כשבע

<לילי ירין מלמד: צם את הזכאות הזאת היא יכולה לממש בכל מקום טיפולי שהיא נמצאת בו.

<לילי ירין מלמד: זו איזה שהיא פרוצדורה שצריך לעבור איתה ביחד, ניגשים - - -

עאידה תומא סלימאן: מישהו פעם בדק כמה נשים ניגשות לבקשת נכות ומקבלות מעל ל-40%?

עאידה תומא סלימאן: נשים ב - - -

<ציפי נחשון גליק: את יכולה לקבל את זה מביטוח לאומי.

מיכל רוזין: לא, עאידה, את שואלת כמה נפגעות?

מיכל רוזין: את לא יכולה לקבל, אני אגיד לך למה, כי אין הגדרה בביטוח לאומי לתת לנפגעת תקיפה מינית.

מיכל רוזין: ההגדרות הן למחלות נפש ואז את יכולה לקבל כמה ל - - -

עאידה תומא סלימאן: אני לא ביקשתי מהביטוח הלאומי, את זה כבר שמעתי מהמנכ"ל שלהם לפני יומיים-שלושה.

עאידה תומא סלימאן: אני שואלת על מסגרות שמטפלות בנפגעות תקיפה מינית, שעוזרות להן גם כן לפנות, כלומר הפוך, מאלה שכבר הגישו ואנחנו יודעות שהן הגישו בגלל שהן עברו תקיפה מינית, כמה קיבלו מעל 40%.

עאידה תומא סלימאן: כי אתמול מה שהיה בכתבה בערוץ 10, ואני מאוד מצטערת, אני בקושי נושמת, הכתבה הראתה שמאוד קשה להשיג את ה-40% האלה ושבעצם המדינה מתנערת מהאחריות הזו.

עאידה תומא סלימאן: אני שאלתי כי יש לכם מסגרות שמטפלות בנפגעות תקיפה מינית, כמה מאלה - - - מישהו פעם בדק את זה?

<רוני אלרן-ברק: העדות שלנו היא לא כל כך רלוונטית כי המטופלות שמגיעות אלינו הן באמת בקצה של הקצה ואצלנו כל מי שהגשנו קיבלה.

<רוני אלרן-ברק: אבל אצלנו מטופלות שבקצה.

עאידה תומא סלימאן: אבל זה אצלכם ממש, כאילו בקצה - - -

<ציפי נחשון גליק: לא בדקנו, אנחנו יכולים לשאול בקרב המטופלות היום מי מקבלת - - -

עאידה תומא סלימאן: כן, למשל יש שישה מרכזים טיפוליים, בואו נבדוק בשישה המרכזים הטיפוליים כמה מהפונות קיבלו 40% נכות, מאלה שפנו לביטוח לאומי.

עאידה תומא סלימאן: פעם אחת נבדוק את זה ואז נדע איך הביטוח הלאומי מתייחס לבעיה הזו.

<לילי ירין מלמד: אני חושבת שאת צודקת, כי ביטוח לאומי לא מתייחס - - - הוא מתייחס לאבחנה פסיכיאטרית.

עליזה לביא: הוא לא נותן את הדיפרנציאציה.

מיכל רוזין: לא, להיפך, פגיעה מינית כשלעצמה, לא משנה כמה הטראומה כפולה ומכופלת, היא לא רלוונטית.

מיכל רוזין: רק אם את יכולה להוכיח הפרעת אישיות כזו או אחרת.

<לילי ירין מלמד: זה לגבי סל שיקום.

<ציפי נחשון גליק: - - - כמה זמן לוקח עד שביטוח לאומי מחליט, חודשים רבים.

<לילי ירין מלמד: נכון.

עליזה לביא: ומה אישה עוברת שם, אנחנו מכירים את זה פה, זה לא - - -

<לילי ירין מלמד: רק רציתי לעשות סדר בין ביטוח לאומי לסל שיקום כי אי אפשר סל שיקום בלי ביטוח לאומי.

עליזה לביא: יש לי שאלה משמעותית, איך מקבלים לפה?

<רוני אלרן-ברק: אז אמרנו.

<רוני אלרן-ברק: גורם מפנה - - -

עאידה תומא סלימאן: שהיא מטופלת והיא לא חסרת גג ואם היא חסרת גג, אז יש לה סל שיקום.

עאידה תומא סלימאן: אלה התנאים.

עליזה לביא: עוד שאלה אחת, כי זה עלה לי מנשים שהיו כאן.

עליזה לביא: מקום חדש, הרבה שנים חיכו לזה, הרבה מאוד שנים חיכו לזה בשטח והיו נשים שלא הגיעו עם הקטגוריות שכרגע הצגת בפנינו, מה היחס אליהן?

<רוני אלרן-ברק: יש לנו בנוסף לדברים האלה יש לנו כמה - - - בעצם מה שאנחנו רואים אצל נפגעות שהרבה פעמים כתוצאה מהפגיעה הן מפעילות כל מיני מנגנוני הגנה שחלקם לא לא-אדפטיביים, שזה אומר הפרעות אכילה, התמכרויות ומצבים דיסוציאטיביים.

<רוני אלרן-ברק: כשאנחנו מקבלות את כל אחת מהנשים האלה אנחנו צריכות לבדוק האם המנגנונים האלה שהיא מפעילה הם כאלה שאנחנו בתוך המסגרת שלנו - - -

עאידה תומא סלימאן: יכולים לטפל בה.

מיכל רוזין: אמירה מאוד מוזרה, אני חייבת לומר.

מיכל רוזין: אמירה מאוד קשה ומוזרה.

עאידה תומא סלימאן: כן, כי המסגרת הוקמה כדי לטפל בזה.

מיכל רוזין: בדיוק.

מיכל רוזין: כל הנשים האלה שמגיעות לפה - - -

<ציפי נחשון גליק: אבל הפרעת אכילה - - - עם כל הכבוד, אם היא מכורה פעילה היא לא יכולה להיות פה.

מיכל רוזין: אני אומרת, המקום הזה צריך להיות מפלטן האחורי לפני בית החולים הפסיכיאטרי.

עליזה לביא: ולא להחזיר אותן לשם.

מיכל רוזין: ואת אומרת לי שאם יש לה הפרעת אכילה, אם יש לה דיסוציאציות קשות, כל מה שאת אמרת זה חלק מובנה מכל מה שאמור להיות פה.

עליזה לביא: אז בשביל מה בנינו את זה.

מיכל רוזין: אם היא חותכת את עצמה.

מיכל רוזין: היא לא תבוא לפה אם היא אובדנית, היא לא תבוא לפה אם - - - אז למה באים לפה?

<ציפי נחשון גליק: אם היא מכורה לסמים פעילה היא - - -

<רעות פכטר: קודם כל זה בדיוק הפרופיל, אף אחת לא מגיעה עם - - - כולן מגיעות קודם כל כי הן רוצות לקבל הכרה שהן נפגעות, אבל הן מגיעות עם התמכרויות ועם הפרעת אכילה ועם סימפטומים מאוד קשים של פלשבקים ומצבים אסוציאטיביים ומאבדות שעות ארוכות מהיום שהן - - - זאת אומרת יש פה מטופלות שיכולות ביום לתפקד בצורה יוצאת דופן ובערב לחיות בתוך איזה שהיא חוויה שהן כאילו בנות 9.

<רעות פכטר: מטופלת כזאת לצורך העניין צריכה צוות שיחזיק אותה.

<רעות פכטר: הבעיה פה היא לא - - - ברעיון הבית הזה, לתפיסתי, צריך להכיל את כל אלה, כי זה מה שזה אומר להיות נפגעת התעללות מינית בילדות.

<רעות פכטר: זה מה שזה אומר, אין פחות מזה, התמונה הקלינית היא קשה מאוד מאוד מאוד ואין אף מקום אחר שעושה את זה.

<רעות פכטר: הבעיה היא שהתקציבים לזה והצוות שלנו פה - - - זאת אומרת עד היום אנחנו עובדות רוני ואני על שבע מטופלות עם צוות של מדריכות שהן מדהימות ונפלאות, אבל הן סטודנטיות, כולן שנה - - -

עאידה תומא סלימאן: מה זאת אומרת שבע?

עאידה תומא סלימאן: מאז שהתחלתם יש לכם רק שבע?

עאידה תומא סלימאן: או עכשיו, בנקודת הזמן הזו?

<רעות פכטר: השבוע כבר היינו שמונה.

<ציפי נחשון גליק: עוזבות, הולכות, חוזרות.

מיכל רוזין: ציפי, זה בעיית תקצוב?

<ציפי נחשון גליק: זה לא בעיית תקצוב, זה בעיה - - -

מיכל רוזין: לא, נשות המקצוע.

עליזה לביא: אבל, ציפי, למה הקמנו את החלופה הזאת?

עליזה לביא: הקמנו אותה לתת מענה לבית חולים.

<ציפי נחשון גליק: לא למכורות פעילות.

עליזה לביא: מה זה לא למכורות פעילות?

עליזה לביא: מכורה זה - - -

<ציפי נחשון גליק: אם היא מכורה פעילה היא לא תישאר פה.

עליזה לביא: מדברים גם על - - - בחורה שיש לה דיסוציאציות קשות מאוד - - -

מירב בן ארי: כן, אבל אי אפשר להתמודד עם זה - - -

<ציפי נחשון גליק: אם היא - - -

עאידה תומא סלימאן: סליחה, סליחה, אי אפשר ככה לנהל את ה - - - אי אפשר.

<רעות פכטר: אני חושבת שבנות שמגיעות לכאן עם התמכרות פעילה לעומת דיסוציאציה פעילה זה שני דברים שונים.

<רעות פכטר: התמכרות פעילה, גם יש - - -

מיכל רוזין: נכון, לא על זה מדברים, מדברים על דיסוציאציה קשה מאוד, מדברים על אובדנות - - -

<רעות פכטר: דיסוציאציה קשה מאוד - - - כי אין שום - - -

מיכל רוזין: על פגיעה נפשית.

<רעות פכטר: רגע, תנו לי שנייה להסביר.

נחמן שי: חבר'ה, עאידה, קחו בחשבון שאני למשל פחות בקי מכל המומחיות - - -

עאידה תומא סלימאן: לא, ויש גם דברים שחוזרים על עצמם.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת, שאלנו אותה שאלה, בואו נקשיב לתשובה ותעזרו לי, אני לא יכולה להתחרות איתכם עם הקול.

<רוני אלרן-ברק: מה שחשוב לי להגיד, אני אשים את הדברים על השולחן.

<רוני אלרן-ברק: מה שקורה זה שקודם כל צריך לזכור שזו חלופת אשפוז ובהגדרה זה אומר שאנחנו תמיד נהיה בדרגה אחת מתחת לבית חולים פסיכיאטרי.

<רוני אלרן-ברק: כלומר בכל מצב שהוא בית חולים פסיכיאטרי זה כאן ואנחנו כאן.

<רוני אלרן-ברק: לדוגמה, נתתי את המטופלת שלי שעכשיו היא מאושפזת בבית חולים שלוותה, שם היא מקבלת מצלמות שצמודות אליה 24/7, כי היא תלתה את עצמה כאן.

<רוני אלרן-ברק: כלומר צריך לזכור שיש דברים שבית חולים פסיכיאטרי יכול להכיל שאנחנו לא יכולים להכיל.

<רוני אלרן-ברק: עכשיו, מה שקורה זה שבעצם כדי להיות כאן צריך קריטריון אחד מאוד מאוד חשוב וזה קריטריון של שיתוף פעולה.

<רוני אלרן-ברק: עכשיו אני אסביר מה זה שיתוף פעולה.

<רוני אלרן-ברק: שיתוף פעולה זה בעצם מצב שבו מטופלת, גם כשהיא בקיצון של הקיצון, היא יכולה לשתף פעולה עם הצוות ולהיעזר בו.

<רוני אלרן-ברק: אז למשל מטופלת שתחת מצב דיסוציאטיבי של ניתוק, של פלשבק, היא בעצם מכה את עצמה, דופקת את הראש בקיר או עושה כל מיני פעולות שהאפשרות היחידה לעזור לה באותו מצב זה זריקת הרגעה, אני, עם צוות של מדריכות טיפוליות, לא יכולה להושיע אותה.

נחמן שי: ברור.

<רוני אלרן-ברק: ואת זה אני אומרת עם כל הכאב וכל האהבה לאותה מטופלת וכל ההבנה שהיא מגיעה למצב הדיסוציאטיבי הזה שהיא דופקת את הראש בקיר בחוזקה מאוד מאוד גדולה ופוגעת בעצמה - - -

<ציפי נחשון גליק: שזה סכנת חיים.

<רוני אלרן-ברק: אני הייתי הכי רוצה לעזור לה.

<ציפי נחשון גליק: דרך אגב את אלה היא מקבלת, הרי מתי היא יודעת על המצבים הקשים האלה?

<ציפי נחשון גליק: רק כשהיא חווה אותם פה.

נחמן שי: אז מה את עושה במקרה הזה?

עליזה לביא: מפנה אותה לכפר שאול.

נחמן שי: מפנה אותה לטיפול פסיכיאטרי?

<ציפי נחשון גליק: לבית חולים.

עליזה לביא: לא, לכפר שאול.

נחמן שי: לכפר שאול?

עליזה לביא: כן.

<רוני אלרן-ברק: אני אתן עוד דוגמאות לחוסר שיתוף פעולה.

<רוני אלרן-ברק: עוד חוסר שיתוף פעולה שהוא מאוד כואב זה באמת העניין של הפרעות אכילה.

<רוני אלרן-ברק: מישהי שיש לה אנורקסיה מאוד מאוד מאוד קשה והיא לא אוכלת, אז ביום הראשון שהיא כאן אני אנסה לשכנע אותה לאכול, ביום השלישי שהיא כאן אני אנסה לשכנע אותה לאכול, אם היא כאן שבוע, שבועיים, שלושה שבועות והיא לא אוכלת אני לוקחת על עצמי סכנה מאוד מאוד קריטית, מצב של סכנה וחיים ומוות.

נחמן שי: ברור.

עליזה לביא: ואז לאן את מפנה אותה?

<רוני אלרן-ברק: גם כאן אין לי ברירה אלא לקבוע לה תור למיון במחלקה בתל השומר ו - - -

מיכל רוזין: אבל מה עושים איתן שם.

מיכל רוזין: חבר'ה, תקשיבו רגע, המצוקות הן לא עליכן, וגם ציפי רצה איתי עם מטופלת שאשפזנו פה ואשפזנו פה ואשפזנו פה כי לא היה לנו בסוף לאן לשים אותה, זאת אומרת גם ציפי במצוקה הזאת.

מיכל רוזין: אנחנו כולנו באותו תסכול.

מיכל רוזין: צריך להבין, כשאתה אומר 'ברור', אין לה, היא יוצאת לרחוב, היא יוצאת לרחוב והיא תיאנס שוב בלילה ואין לה קורת גג.

מיכל רוזין: זה שהיא אנורקסית, אין מקום שייקח אותה ואני רבה עם מנהל מחלקת אנורקסיה בתל השומר כי יש אצלו המתנה והוא לא יקבל אותה ואם היא במצב קשה ודיסוציאטיבי הוא לא יקבל אותה, כי הוא מטפל רק בהפרעת אכילה - - -

עאידה תומא סלימאן: טוב, מיכל.

מיכל רוזין: שנייה, אז אני שואלת בסופו של דבר, זה בסדר שמפנים לאשפוז, כל הרעיון זה שכשהיא יוצאת מהאשפוז ומשחררים אותה - - -

<ציפי נחשון גליק: הן חוזרות.

מיכל רוזין: בדיוק.

<ציפי נחשון גליק: הן חוזרות, בוודאי.

<ציפי נחשון גליק: זה כדי לייצב.

מיכל רוזין: אז זה מה שאני אומרת.

<ציפי נחשון גליק: בוודאי.

מיכל רוזין: זה מה שאני אומרת, אבל את אומרת שמראש גם לא מקבלים כאלה.

<ציפי נחשון גליק: לא - - -

עאידה תומא סלימאן: אני מציעה ככה, אני רוצה לעשות סדר, כי אני מרגישה שאני מקבלת טפטוף של מידע.

עאידה תומא סלימאן: בואו נקשיב להם קודם, נשמע את כל מה שיש להם להציג ואחר כך נשאל את כל השאלות במרוכז.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו התחלנו בנושא של - - -

עליזה לביא: בואו נשמע אותה, היא מחכה.

<ציפי נחשון גליק: מטופלת, נשמע אותה ואז נמשיך את הדיון.

עאידה תומא סלימאן: הייתי רוצה לשמוע על המודל הטיפולי, דרכי ההתערבות, על סדר היום, למרות שסופר קצת, אבל הדילמות העיקריות שנמצאות מול הצוות וצריך להתייחס אליהן.

עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת עכשיו, כדי שנוכל להתקדם, כדי שנוכל לסיים, אכלנו ושתינו ואני מאוד מקווה שנרגענו.

עאידה תומא סלימאן: אז בואו נחזור לדיון, יותר לשאול ולהבין מה קורה במסגרת.

עאידה תומא סלימאן: סדר היום ודילמות במודל הטיפולי שאתן מנסות לפתח.

עאידה תומא סלימאן: ובאמת, חברות הכנסת.

<רוני אלרן-ברק: אז רק כדי להשלים את התמונה של השיחה שהייתה לנו עכשיו עם א', חשוב לי להדגיש שהיא מייצגת קבוצה די גדולה של מטופלות שהן מטופלות מתפקדות שבעצם התפקוד שומר עליהן מאיזה שהוא סוג של פירוק, אבל מה שאנחנו רואים אצל אותן מטופלות, שברגע שאין תפקוד, ברגע שאין דרישה לתפקוד יש פירוק מוחלט.

<רוני אלרן-ברק: וזה לא במקרה שהיא אצלנו עכשיו בחופשת הסמסטר, כי בחופשת הסמסטר, כאשר אין דרישה לתפקוד בעצם אם לא היה (004 1:18) המצב היה מאוד מאוד קשה.

<רוני אלרן-ברק: אני לא יכולה לפרט יותר בגלל - - -

עליזה לביא: לא שאלנו, היא רק בסוף דיברה על העניין של הכת, אבל המשפחה תומכת במקרה שלה?

<רוני אלרן-ברק: חצי.

מיכל רוזין: אני חייבת לומר, באמת, שוב, אני לא מחפשת את הפורנוגרפיה מאחורי הסיפורים, זה לא מעניין אותי, אבל אני חושבת שמי שהיה נכנס לרגע ופוגש אותה זו בדיוק ההטעיה במרכאות, שרוב הציבור לא רואה, זה מאוד קשה להבין מדוע אישה כזאת מגיעה למקום כזה או איך היא מצליחה - - -

<רוני אלרן-ברק: אבל זה בדיוק הכאב שלה ושל עוד כמה שכמותה, שאנשים רואים אותם בעבודה ורואים בלימודים ורואים אותן סופר מתפקדות, אבל ברגע שהן לבד בבית זה מחשבות אובדניות מאוד מאוד קשות.

<רוני אלרן-ברק: אני לא מדברת עליה, אני מדברת בכלל על הקבוצה הזאת, זה מצבים דיסוציאטיביים, זה פגיעה עצמית, זה פער מטורף בין שתי ה - - - הדבר הזה הוא משהו ששורשו בתוך הפגיעה המינית.

<רוני אלרן-ברק: כי תחשבו על זה, הרבה מהנשים האלה, שוב, אני לא מדברת עליה, אני מדברת באופן כללי, הן נפגעות בלילה על ידי אב או שכן או מי שזה לא יהיה כאשר ביום הן תלמידות מצטיינות, רקדניות בלט בנבחרת של בית הספר ואפילו חברות נהדרות לכל החברות בכיתה ואפילו הכי מקובלות.

<רוני אלרן-ברק: אז יש בעצם מין פער שנבנה החל משנות הילדות בין תפקוד ברמה הגבוהה ביותר לבין מצב מזעזע ובלתי נתפס שמתרחש מדי לילה.

<רוני אלרן-ברק: ואז המנגנון הזה של הניתוק או של שני חלקי האני הזה מתחיל בגיל מאוד מאוד צעיר ומושרש וממשיך הלאה גם בבגרות.

עליזה לביא: אבל זה לא המקרה שלה.

<רוני אלרן-ברק: זה מקרה של קבוצה של מטופלות שבעצם אנחנו רואים תפקוד מאוד מאוד גבוה.

עאידה תומא סלימאן: זה מקרה שלה בשנים קודמות, בשלבים יותר מוקדמים.

נחמן שי: יש לי שאלה, מה היכולות שלהן להקים משפחה אחר כך?

נחמן שי: היא נפגעה מאוד, היא - - - איך היית מדרגת את זה?

<רוני אלרן-ברק: שוב פעם, אנחנו כאן מטפלים באוכלוסיית הקצה.

<רוני אלרן-ברק: בין אוכלוסיית הנפגעות, שהיא אוכלוסייה מאוד רחבה ומאוד הטרוגנית, אנחנו מטפלים באוכלוסיית הקצה, כלומר באותן נשים שהפגיעה הביאה למצב הכי הכי גרוע שיש מבחינת - - -

עליזה לביא: אני יכולה להגיד לך שביקרתי בהוסטל של נערות ונאמר שם משפט שאני לא יכולה להוציא אותו מהראש, שהרבה מהנערות הן בנות לאמהות שהן פגועות והאמהות מנתקות את עצמן כשזה קורה לבנות.

עליזה לביא: כלומר חלק ששואלים איפה האמא, גם נשים שאתה רואה שהן לכאורה השתקמו והקימו משפחה, השאלה מה - - -

נחמן שי: זה נשאר.

עאידה תומא סלימאן: אני גם רוצה להוסיף שבעצם ברוב המקרים שאני הכרתי מהעבודה הקודמת שלי, אצל הצעירות האלה יש כעס נוראי על האמא יותר מהאבא הפוגע, ש'היא לא שמרה עליי', שהיא שתקה, שהיא ידעה ושתקה.

עאידה תומא סלימאן: ובדרך כלל הכעס שלהן כלפי האמא הוא יותר חזק.

עליזה לביא: יש סרט של יוצרת ערבייה שמביא את זה למסך בצורה - - -

נחמן שי: מה יקרה לה בעוד שלושה חודשים או חודשיים?

נחמן שי: היא חוזרת לעבודה והיא תחזור לבית שלה.

<ציפי נחשון גליק: היא מתפקדת, רק יש משברים, יש כאלה שדווקא באי תפקוד מתפרקות וההתפרקות היא קיצונית, עד כדי לפעמים דיכאונות ששולחים - - -

נחמן שי: יכול להיות שהעבודה היא תחליף לדחוק הצידה את כל הדברים האלה?

עאידה תומא סלימאן: אצל כולן.

עליזה לביא: סליחה, אצלנו לא, נחמן?

עליזה לביא: אצל כולנו העבודה היא תחליף, לכל אחד וה - - -

נחמן שי: אני יודע, אני מנסה להיות גם פסיכולוג בגרוש.

מיכל רוזין: אבל למה ת' למשל, שלה רצינו, שהיא המודל שרצינו נורא להקים חלופת אשפוז - - -

<ציפי נחשון גליק: ממש לא.

מיכל רוזין: למה?

<ציפי נחשון גליק: תגידי את, איזה תועלת היא יכולה להפיק מהמסגרת הזו?

מיכל רוזין: זה ייצב אותה.

<ציפי נחשון גליק: ת' צריכה בית לחיים.

<ציפי נחשון גליק: היום היא מצאה את מקומה, היא חוזרת לסל שיקום, היא עם קבוצה, היא ממשיכה להיות בקשר עם העובדים שהפנו אותה ויש לה מטפלת שאנחנו - - - עד עכשיו הגיעה לה מטפלת דרך איזה תרומה של מרכז הסיוע - - -

מיכל רוזין: את אומרת שזה לא המקום לקצה, זה מה שאת שמנסה - - -

<ציפי נחשון גליק: היא קצה אבל מסוג אחר.

<ציפי נחשון גליק: הקצה הוא, כל אחת היא עולם ומלואו ולכן כן צריך גם לנייד את מי שיכולה להפיק תועלת ממקום כזה של בין מספר ימים לשלושה חודשים, לבין איך זה גם מתחבר לאחרות.

<ציפי נחשון גליק: דיברתם על - - -

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאפילו היא הזכירה את ציפי.

<ציפי נחשון גליק: הן כמעט כולן סובלות מהפרעות אכילה, כולן כמעט אובדניות, אבל השאלה מה יביא אותה לקצה שהיא תולה את עצמה, זה החיבור לזאת שהגיעה, האחרונה שהגיעה, שהיא הייתה כל כך דיסוציאטיבית וכל כך קשה שזה עורר אצלה עד כדי כך שהיא תלתה את עצמה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שגם א' דיברה על זה, על ההבדלים, כשמיכל שאלה אותה איך זה משפיע מבחינת טריגרים וזה בעצם מה שאת אומרת.

עאידה תומא סלימאן: השאלה, אתן, כשאתן רואות שיש פער או הנשים נמצאות, נכון שהן על הקצה, אבל הקצה שונה אצלן והן כבר עברו כברת דרך, כמו א', לבין אלה שהגיעו ישר מהפגיעה ואתן - - - איך אתן מתמודדות עם זה בפנים?

עאידה תומא סלימאן: בסופו של דבר הן מקיימות אורח חיים שיתופי בתוך הבית, איך אתן עושות?

עאידה תומא סלימאן: זה לא דילמה שלכן?

<ציפי נחשון גליק: לא מגיעות לפה כאלה ישר מהפגיעה.

<רוני אלרן-ברק: ביום ראשון הגיעה.

<ציפי נחשון גליק: חוץ מזאת.

<רעות פכטר: אני חייבת להגיד ש - - - נפגעות כל הזמן.

<לילי ירין מלמד: זה חלק מדינמיקה של - - -

עליזה לביא: מה זאת אומרת נפגעות כל הזמן?

<רעות פכטר: קודם כל - - -

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד, אני מבקשת, תדברו אחת אחת למען הפרוטוקול.

<ציפי נחשון גליק: יש הבדל בין כאלה שממשיכות להיפגע מתוך הדיסוציאציה, כמו ת' למשל, לבין אחת ששלפנו אותה מתוך בית פוגע של שנים.

<ציפי נחשון גליק: אלה לא המקרים שבאים לפה בדרך כלל.

<ציפי נחשון גליק: מקרים שהן יושבות בבית ומנוצלות, לצערנו כי אין מסגרת אחרת, כי היו הרבה מסגרות בחיים שלה - - -

מיכל רוזין: אבל גם כשהן ממשיכות להיפגע במהלך השנים, נחמן, אני חושבת שזה חשוב, זה לא רק שהן נפגעות לפני 20 שנה ואז הן סוחבות מה שהן מגיעות לפה, אלא הן כל הזמן ממשיכות להיפגע שוב ושוב.

מיכל רוזין: זה חלק מהמצב של נפגעות קשות שהן מגיעות למצב של ניתוק, דיסוציאציה, והולכות ונפגעות שוב.

מיכל רוזין: לכן שאלתי על הלילה פה ולכן שאלתי האם יש פגיעה חוזרת.

<רעות פכטר: זה לא רק בלילה.

מיכל רוזין: ברור.

<רעות פכטר: כל יציאה מפה - - -

נחמן שי: עאידה, אי אפשר, אני לא שומע שום דבר.

נחמן שי: הגברת הצעירה רוצה להגיד משהו.

<רעות פכטר: אני אומרת שיש כאן

<רעות פכטר: מטופלות שכל יציאה מהמסגרת הזאת טומנת בחובה סיכון ש - - -

נחמן שי: מפה, מהבית הזה?

<רעות פכטר: מפה ברגע זה, סיכון לפגיעה.

<רעות פכטר: גם על ידי הפוגעים המקוריים - - -

נחמן שי: הן חוזרות הביתה, הן יוצאות הביתה לביקור?

<רוני אלרן-ברק: אז כתוצאה מזה אנחנו בונים תכנית אישית לכל אחת, שיש כאלה, כמו א', שאנחנו סומכים עליה ומתי שהיא רוצה לצאת היא יוצאת והיא חוזרת, היא רק אומרת לנו מתי היא יוצאת ומתי היא חוזרת וזה הכול, ויש כאלה שאנחנו נאלצים לעשות להם איזה שהיא תכנית שבעצם היציאות שלהן מוגבלות.

<רוני אלרן-ברק: תראו, השער כאן פתוח, השער כאן לא נעול, אז אותה אחת שאנחנו עושים לה תכנית שהיציאות שלה מוגבלות, היא בוחרת להשתתף בתכנית הזאת.

<רעות פכטר: זו העבודה הטיפולית.

<רעות פכטר: העבודה הטיפולית היא להכיר במנגנון הדיסוציאטיבי, להכיר בזה שמה שקורה הוא לא באשמתך, שאת יוצאת, את אוטומטית מתנתקת, מגיעה לאיזה שהוא מקום שהוא טריגר עבורך, סיטואציה, נהג מונית, לא משנה, חבורה של גברים שהולכת לידך באיזה שהיא צורה שמרגישה לך מאיימת, כל שינוי זורק אותך החוצה ובשנייה את מתנתקת מהכאן ועכשיו ונזרקת למקומות שאת בכלל לא במצב שאת יכולה לקבל את ההחלטות שהיית מקבלת במצב אחר וכו'.

<רעות פכטר: ואז זה קורה שוב ושוב ושוב וחלק מהעבודה זה לזהות את המנגנון הזה, שהיתרון בחלופת אשפוז זה שבתוך שלושה שבועות, להבדיל מאשפוז קצר של שבועיים, אפשר לראות את הדפוסים האלה לאורך זמן ואפשר לראות את המטופלות האלה לא רק בקליניקות, לשעה בשבוע, שעתיים בשבוע, אפשר לראות גם מה קורה בלילה, אפשר לראות בשחזורים, אפשר לראות את המצבים הכי הכי קשים וגם טיפה להוריד מהבושה, כי בעצם פעם ראשונה יש עדות לזה, זאת אומרת פעם ראשונה יש מישהו שרואה את מה שקורה לאותה מטופלת כשהיא בעצם בבית.

<רעות פכטר: זאת עבודה הרבה יותר מעמיקה.

<רעות פכטר: שוב, הפרעות אכילה ודיכאון זה בקטנה לעומת מה שאנחנו - - - זאת אומרת שתי האבחנות המרכזיות, שכל אחת מהן מאובחנת, זה קומפלקס PTSD או הפרעה דיסוציאטיבית שאלה שתי הפרעות מאוד מאוד קשות.

<רעות פכטר: באמת.

<רעות פכטר: אם הן מגיעות במצב דיכאוני כזה או אחר, זו אפיזודות, זה מתחלף משבוע לשבוע.

עאידה תומא סלימאן: השאלה היא האם שלושה חודשים הם זמן מספיק כדי לתת מענה לנשים שאת אומרת שאתן קולטות אותן במצבים הכי קשים.

<ציפי נחשון גליק: אם יהיה צורך יותר אנחנו נשאיר.

<רוני אלרן-ברק: כן, אנחנו מאריכים, אבל השאלה תלויה בקיומן של מסגרות המשך.

<רוני אלרן-ברק: אם היו מסגרות המשך שהיינו יכולות להפנות מכאן אליהן אז היה לנו הרבה יותר קל לעמוד - - -

עליזה לביא: רוני, במסגרת של הטיפול היחידני הזה אתם גם משתפים חלק מהמשפחות, אם אפשר כמובן.

<רוני אלרן ברק: זה תלוי.

<רוני אלרן ברק: לך יש מקרה אחד ש - - -

<רעות פכטר: מי שיש מקורות תמיכה, אנחנו תמיד ניעזר בהם.

<רעות פכטר: המטרה היא כמה שיותר לשמר מקורות התמיכה, הם פשוט לא רבים.

<רעות פכטר: אבל אם יש בן זוג, אז בן זוג, ואם יש הורים שיכולים להגיע אז הורים.

<רוני אלרן ברק: המקרים הקשים ביותר זה אותם מקרים שמגיעים לכאן, אין בעצם אף מקור תמיכה בכל העולם חוץ מאנשי מקצוע.

<רוני אלרן ברק: הגיעו לכאן כמה וכמה מטופלות שאין, לא אח, לא חבר, לא בן דוד, לא חברה, שום דבר.

<רוני אלרן ברק: כלום, שום מקורות תמיכה בכל העולם חוץ מאשר עובדת סוציאלית שהפנתה אותה אלינו.

<רוני אלרן ברק: אלה המקרים שגם הפרוגנוזה שלהן היא הקשה יותר, כי אם עד גיל 20-25 לא הצלחת למצוא אף קשר קבוע שיכול להוות עבורך מקור תמיכה זה מאוד מאוד מצביע על מנגנוני ההתקשרות שלך ועל היכולת לשקם את עצמך בהמשך.

מירב בן ארי: השכנים פה, הם יודעים?

<ציפי נחשון גליק: השכנים מאחורה זה בעל הבית.

<ציפי נחשון גליק: פה אין שכן, ממול אין שכן ויש רק שכנה - - -

<רוני אלרן ברק: שכנה אחת שגרה - - -

<רעות פכטר: אבל היא חיה עם זה, בינתיים.

עאידה תומא סלימאן: אבל זה לא רק השכנים הצמודים.

עאידה תומא סלימאן: בדרך כלל אנחנו רואים התארגנויות של שכונות שלמות כאשר יודעים שיש מסגרת כזו.

עאידה תומא סלימאן: זה שאתם - - -

<רעות פכטר: יש פה שבע-שמונה בנות.

<קריאה: אין ילדים.

<רעות פכטר: כן.

<רעות פכטר: אנחנו לא מייצרים פה הרבה רעש.

<ציפי נחשון גליק: מנהלת המחלקה לשירותים חברתיים בעיר היא בוועדת ההיגוי, מנהלת מרכז הסיוע לנפגעות תקיפה מינית, אני מקווה שאם חס וחלילה תהיה התנגדות המונית של שכנים, שיהיו לנו סנגורים אצל ראש העיר.

עליזה לביא: יש פה ראש עיר מדהים.

עאידה תומא סלימאן: השכונה בדרך כלל מתנגדת - - -

עליזה לביא: ראש העיר היה פה?

<ציפי נחשון גליק: עוד לא.

<ציפי נחשון גליק: מנהלת הרווחה הייתה פה.

עליזה לביא: צריך להביא אותו.

עאידה תומא סלימאן: השכונה בדרך כלל מתנגדת כאשר מתחיל להיות איזה שהוא - - -

נחמן שי: שיש איזה פעילות פה ש - - -

עאידה תומא סלימאן: פעילות מסביב - - -

נחמן שי: אם יבואו מכוניות בשתיים בלילה ויאספו נשים.

עאידה תומא סלימאן: זהו, אם מגיעים צעירים ו - - - זה בדרך כלל מה שמפריע ל - - - או אם יש רעשים גבוהים בתוך השכונה.

<רעות פכטר: אני חושבת שהשאלה שלך לגבי אורך השהות פה היא שאלה מאוד חשובה, כי השלושה חודשים הם - - - אני כן אהבתי את ההבחנה של האם זה הוסטל או - - - לא שיקומי, אבל האם זה הוסטל או האם זה חלופה, כשבעיניי אלה שני מודלים שהם שונים לגמרי ובאמת יש מטופלות שצריכות הוסטל, שזה משהו שהוא ארוך טווח, ששלושה חודשים הם כמו טיפה בים של הצרכים שהן צריכות, אלה מטופלות שצריך לתת דרך סל שיקום וזה באמת שיקום, ויש מטופלות שצריכות חלופת אשפוז, זאת אומרת שכרגע יש מצב אקוטי, שכרגע יש תקופת רגרסיה, זה יכול להיות יום הולדת של הפוגע, או חופשת סמסטר, או לא משנה מה זה יהיה, איזה שהיא תקופה מעברית כזאת שכרגע צריכה החזקה ששלושה חודשים יכולה מאוד מאוד להספיק לה.

<רעות פכטר: ברגע שיש את שתי האוכלוסיות האלה אנחנו כל הזמן מול השאלה של מה פרק הזמן הנכון.

<רעות פכטר: יש כאלה שגם פחות משלושה חודשים, מספיק שהן באו לשבוע, לשבועיים , שהן יידעו שבשבועיים האלה הן פה כי בשבועיים האלה זה שבועיים שמצפה להן איזה מפגש משפחתי מאוד מסעיר ו- - - ואם הם ייצאו למקום שיכיל אותן ויחזרו למקום שיכיל אותן זה יעזור להן לעבור אותו, וזה בעיניי יותר חלופת אשפוז.

<רעות פכטר: הוסטל זה יותר מודל של - - -

<ציפי נחשון גליק: זה לא הוסטל פה, יש פה מטופלות שצריכות - - -

עליזה לביא: מה התחזית לעוד מרכזים?

<ציפי נחשון גליק: קודם כל שנתמלא ב-12 ואחר כך נפנה לבא בתור, אבל לא לפני שזה מלא.

<ציפי נחשון גליק: זה להוכיח היתכנות.

עאידה תומא סלימאן: זה מה שמעניין אותי.

עאידה תומא סלימאן: אתן אומרות 'כל יום אנחנו מקבלות חמש פניות חדשות' והחלופה לא מלאה.

עאידה תומא סלימאן: זה אומר שתנאי הקבלה - - -

<ציפי נחשון גליק: כי יש כאלה שלא רוצות להיות פה.

<רוני אלרן ברק: לא, מה שאני עושה, אני עושה סינון ראשוני בטלפון לראות אם יש התאמה או אין התאמה.

<רוני אלרן ברק: למשל אם מתקשרת מישהי שיש בעיה של גמילה, שהיא על מתדון או דברים כאלה, אני יכולה להחזיק, אין לי גם אישור מבחינת משרד הבריאות לעשות גמילה, צריך - - - של רופא ודברים שאין לי כאן.

<רוני אלרן ברק: מה שקורה זה שבעצם לפתוח מסגרת כזאת ולהגיע ל-12 תוך זמן כל כך קצוב זה פשוט בוודאות להרוס את המסגרת.

<רוני אלרן ברק: מה שאנחנו עושים, אנחנו פשוט לומדים את העבודה ובאופן הדרגתי אנחנו ממלאים אותה בצורה שהיא נכונה והיא מתאימה.

<רוני אלרן ברק: כי המטופלות הן כל כך קשות והלמידה היא - - -

עאידה תומא סלימאן: את רוצה להגיד לי שלפעמים אתם לא מקבלים כי הקצב שלכם לא יכול לעמוד בזה עכשיו?

<רוני אלרן ברק: בטח.

<ציפי נחשון גליק: לא, סליחה רגע, הייתה לנו פגישה היום בבוקר, דווקא בעקבות המקרה הקשה שהיה, ואנחנו אישרנו הגדלת כוח אדם ללילה ו-12 יהיו פה, זה אין שאלה.

<רעות פכטר: הגדלת מתן של מדריכות?

<ציפי נחשון גליק: כן, רעות, את לא היית בפגישה, הייתה רוני.

מיכל רוזין: אבל לא צריך עוד כוח אדם מקצועי?

עאידה תומא סלימאן: לא במקרה - - - שמעתי עכשיו משהו שהוא מפריע לי, זה שאנחנו לא מקבלים נשים שיכולות להיות, למרות התנאים הקשים, מתאימות להיות בהוסטל, בגלל שהמסגרת עוד לא התארגנה לקלוט, בעיניי זה מחייב מיד מחשבה איך מתארגנת המסגרת כדי לקלוט עד 12.

עאידה תומא סלימאן: אני לא - - -

<רוני אלרן ברק: לא, אני מסכימה איתך - - -

עאידה תומא סלימאן: זה דבר אחד.

עאידה תומא סלימאן: יהיה לכם זמן לענות לי.

עאידה תומא סלימאן: דבר שני, אני שאלתי כבר אולי שלוש פעמים, המודל הטיפולי, מה הקשיים, מה הדילמות שלכם ועוד לא שמעתי על זה.

עאידה תומא סלימאן: אז בואו נעשה קצת - - -

<רוני אלרן ברק: כן.

<רוני אלרן ברק: בוא נעבור למדריכות.

<קריאה: אז קודם כל אני אתחיל בסדר היום.

עאידה תומא סלימאן: לא, לא.

עאידה תומא סלימאן: סדר היום - - - בואי על שתי השאלות האלה.

עאידה תומא סלימאן: אני מאוד מבקשת.

עאידה תומא סלימאן: אם לא מקבלים נשים שעונות על תנאי הקבלה שממילא הם קשים, שאני הייתי חולמת להגמיש אותם קצת, אם לא מקבלים והן עונות על תנאי הקבלה בגלל שהמסגרת לא יכולה בינתיים להכיל אותן, לא מאורגנת מספיק, אז בואו תגידו מה חסר כדי להתארגן מחר בבוקר.

עאידה תומא סלימאן: אולי לא נוכל לספק לכם מה חסר, אבל תגידו לי מה חסר כדי שתקבלו את כל הנשים ותגיעו למספר 12.

<ציפי נחשון גליק: קודם כל אנחנו לא יכולים לקלוט 12 בבת אחת.

<ציפי נחשון גליק: היה ברור שהמסגרת אחרי חמישה חודשים לא מגיעה ל-12.

<ציפי נחשון גליק: הקבלה פה היא בהדרגה, גם צוות חדש לחלוטין, שבע מדריכות שנשארות פה בלילה עם מקרים שלא יודעות איך להתמודד, סטודנטיות שעוברות הכשרה, שעוברות תמיכה.

<ציפי נחשון גליק: את לא יכולה ישר לפתוח ברגע ולהכניס 12, את חייבת להתאים מסגרת כזאת בהדרכה, בהדרגה, לאורך כל הזמן.

עאידה תומא סלימאן: איזה סוג של הכשרה הן מקבלות?

<ציפי נחשון גליק: הן מקבלות הכשרה, עשינו להן כמה ימים מרוכזים לפני שהן נקלטו בעבודה.

עליזה לביא: את מווסת את זה, ציפי?

<ציפי נחשון גליק: בוודאי.

<ציפי נחשון גליק: בוודאי.

<ציפי נחשון גליק: מתוך המציאות של מקרים מאוד מאוד קשים לא היה מתוכנן עוד מדריכה, אבל בגלל שאני מווסתת באמת את הסיטואציות הקשות, אם התשיעית עכשיו תיקלט, כי הגענו לשמונה, אני חייבת מדריכה שלישית.

<ציפי נחשון גליק: עוד אין לי פתרון תקציבי, אבל אני אישרתי היום לחפש.

<ציפי נחשון גליק: אני הולכת למשרד לעשות שיעורי בית ולבקש הגדלה של התקציב.

<ציפי נחשון גליק: זה דבר אחד.

<ציפי נחשון גליק: דבר שני, אנחנו חייבים להתמודד עם הנושא של הפסיכיאטרית.

<ציפי נחשון גליק: אני חושבת שמשרד הבריאות צריך לתת לנו פסיכיאטרית מתוך מערך של בריאות נפש, שבמקרים הקיצוניים שאנחנו צריכים את התמיכה ללילה או שניים, אי אפשר שאיש צוות שצריך להשגיח פה על 12 יהיה חמש שעות בהמתנה.

<ציפי נחשון גליק: אי אפשר.

<ציפי נחשון גליק: לא נעמוד בזה, לא נקלוט 12.

<ציפי נחשון גליק: אם אנחנו נצטרך, ופה אנחנו זקוקים לבריאות הנפש, אומרת הפסיכיאטרית 'מקרה יותר מדי מורכב בשביל הצוות פה, היא חייבת את הרגיעה של לילה-שניים בבית חולים פסיכיאטרי, בשביל לייצב'.

<ציפי נחשון גליק: אז אני לא יכולה להיות הצוות שלי כאחד האדם ולעמוד שם בתור חמש שעות.

<ציפי נחשון גליק: לא הגיוני.

עליזה לביא: אז מה אנחנו עושים - - -

<ציפי נחשון גליק: אני חושבת שצריך לעשות פנייה למשרד הבריאות, משרד הרווחה הקים פה מסגרת שחוסכת הרבה מאוד כסף למשרד הבריאות ולתת לנו את התמיכה של הפסיכיאטר.

עאידה תומא סלימאן: בסדר גמור.

עאידה תומא סלימאן: לפעמים כדאי מאוד לעצבן אותך.

<ציפי נחשון גליק: נכון.

עאידה תומא סלימאן: הנה, את מתחילה להגיד מה חסר.

עאידה תומא סלימאן: יאללה בואי.

<ציפי נחשון גליק: לא, רק שייתנו לי לדבר.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, אז אנחנו דיברנו על פסיכיאטרית ודיברנו על תחזוקה ועל צוות - - -

<ציפי נחשון גליק: כן, מה שעוד דיברנו, על סדר היום שהיא כן הזכירה, שאנחנו מרגישים שעדיין חסרות פה שעות של העשרה של מישהי מבחוץ, ואתם נמצאים פה במקרה בחדר שיש מוזיקה ויש פעילות של ציור, יש פה מדריכות שמגיעות, לא מספיק לטעמנו בתקציב.

<ציפי נחשון גליק: זה נכון שההשכמה בבוקר לוקחת לחלק מהן הרבה מאוד זמן וכשתבואו בבוקר זה שקט ביותר, אבל משלוש אחר הצהריים - - -

עאידה תומא סלימאן: גועש ורועש.

<ציפי נחשון גליק: מאוד מאוד מאוד.

עאידה תומא סלימאן: אין להן מה לעשות, בעצם?

<ציפי נחשון גליק: לא רק, לפעמים פג התוקף של תרופה ולפעמים אז עולות כל הדיסוציאציות.

<רוני אלרן ברק: הכניסה של הלילה.

<ציפי נחשון גליק: כן.

<רעות פכטר: הכניסה של הלילה.

<רעות פכטר: אני חושבת שאפילו אחר הצהריים, כשאנחנו הולכות הביתה.

<רוני אלרן ברק: כשנשארות רק המדריכות, זה גם עושה איזה שהיא השפעה.

נחמן שי: אבל נשארות איתן מדריכות.

עאידה תומא סלימאן: כן.

עאידה תומא סלימאן: אבל השאלה שלי, אם השעות הקשות - - - המדריכות, כמו שהבנתי, הן לא צוות מקצועי, הן קיבלו הכשרה לפני כניסתן שהיא בעיניי, כפי שאני מכירה, היא לא הכשרה אולטימטיבית.

עאידה תומא סלימאן: אז בעצם בשעות הכי קשות הצוות הלא מקצועי קיים פה והצוות המקצועי הולך הביתה.

עאידה תומא סלימאן: אתן לא חושבות גם צוות מקצועי שיהיה בשעות הערב?

עאידה תומא סלימאן: כי זה השעות של - - -

<ציפי נחשון גליק: גם.

<ציפי נחשון גליק: בשעות אחר הצהריים כן, אז העובדת הסוציאלית - - -

<תמר אלון: בדיוק דיברנו על הבוקר ואת אישרת את חצי המשרה של עו"סית, כאילו משרה אחת שתהיה - - -

<ציפי נחשון גליק: יש עוד חצי משרה של עובדת סוציאלית שהיום בבוקר שהיא תעבוד רק אחר הצהריים.

עליזה לביא: זה טוב.

<ציפי נחשון גליק: זו מסגרת להבניה.

<ציפי נחשון גליק: הקבלה פה חייבת להיות הדרגתית.

עאידה תומא סלימאן: בסדר, זה לא במקרה שהרגשתי שמשהו חסר.

עאידה תומא סלימאן: זה מאושר ויש תקציב לזה וזה יתחיל לפעול?

<ציפי נחשון גליק: יהיה, אני לא יודעת.

<ציפי נחשון גליק: אני ישבתי כאשת מקצוע עכשיו, כי אני אמרתי לה - - -

עאידה תומא סלימאן: אוקיי - - - כדי לפנות - - -

<ציפי נחשון גליק: נכון, אם יהיו לי קשיים אני אגיד לכם.

עליזה לביא: למה לא תביאו מתנדבות אולי?

עאידה תומא סלימאן: לא, זה לא יעזור, במצבים האלה זה לא עוזר.

<ציפי נחשון גליק: יש כרגע שתיים.

עאידה תומא סלימאן: אבל הן ביום בטח.

<רוני אלרן ברק: כן, אחת באה לבשל ואחת באה להעביר - - -

מירב בן ארי: את רוצה פעילות כאן של מתנדבים?

<רוני אלרן ברק: אנחנו עובדים נורא צמוד עם עיריית רעננה, עם מחלקת המתנדבים של עיריית רעננה.

<רוני אלרן ברק: כדי להכניס לכאן מתנדבת צריך הרבה מאוד הכשרה לאותה מתנדבת, להסביר לה את הצרכים המאוד ייחודיים של המטופלות.

מירב בן ארי: אני שואלת אם לכתוב למישהי, יש לי כאן חברה שיש לה סטודיו לפסיפס, נגיד ,שהייתה איתי במלכת המדבר, היא מאוד בעניין של נשים - - -

<רוני אלרן ברק: כן, כן.

<ציפי נחשון גליק: אני רוצה לומר עוד משהו, שהמודל נכתב בעצם על הנייר אחרי ניסיון של הרבה נשות מקצוע ואת עושה קולקטיב של רעיונות ואת כותבת מודל.

<ציפי נחשון גליק: בסופו של דבר את צריכה לבחון אותו בפרקטיקה במציאות.

<ציפי נחשון גליק: אז כמו שאמרתי, לא חשבנו שצריך הרבה מאוד חוגים, אנחנו כן מגיעים שכן צריך הרבה חוגים, אבל גם למשל שאת רוצה להתייחס, הזכירה פה הבחורה מקודם על הנושא של האוכל.

<ציפי נחשון גליק: בדרך כלל נותנים כאן במסגרת 24/7 שלוש ארוחות ביום, יושבים מסביב לשולחן, שיש לזה ערך.

<ציפי נחשון גליק: אז פה למשל לא ידענו, עד שרוני ואני לא קיימנו שיח שבעצם האוכל פה זה אישיו נורא נורא קשה, ואחר כך ניתן בעצם האישור לא לחייב לארוחת משותפות.

<ציפי נחשון גליק: זאת אומרת עושים מזנון פעמיים ביום, בבוקר כל אחת קמה בזמן אחר, גם כן, אין השכמה, כל אחת קמה בהתאם לזמן שמתאים לה, מפני שיש כאלה שאם תשכימי אותם אז זה טירוף נפשי על הבוקר.

עאידה תומא סלימאן: יש כאלה שהן על תרופות.

<ציפי נחשון גליק: נכון, בדיוק.

<ציפי נחשון גליק: אז כל אחת קמה בזמן, בבוקר היא מארגנת לה את מה שהיא רוצה לאכול, אבל בצהריים ובערב עושים שיטת מזנון, כל אחת אוכלת איפה שהיא רוצה, איפה שהיא מרגישה נוח, כדי לא לעשות מזה אישיו.

<ציפי נחשון גליק: מי ידע על דבר כזה כשהוא תכנן את המסגרת בכלל?

<ציפי נחשון גליק: לכן חלק מהדברים פה זה ניסוי וטעייה, אין מה לעשות, זו מסגרת שאין מה ללמוד ממנה אפילו בעולם, שאת אומרת 'אני אעתיק, אז מישהו אחר עושה משהו כזה'.

עאידה תומא סלימאן: בגלל זה אמרתי, המודל הטיפולי, איך - - -

מיכל רוזין: יש לי שאלה, אנורקסית, לאן אתם מפנים אם אתן מוציאות אותה מפה?

עליזה לביא: היא אמרה לתל השומר.

<רוני אלרן ברק: יש לנו מישהי אחת שהגיעה ומהיום הראשון היא לא אכלה.

<רוני אלרן ברק: קבענו לה - - - בתל השומר ב-23 בחודש ובינתיים אנחנו מחזיקים אותה כאן, למרות שהיא לא אוכלת כלום.

מירב בן ארי: אבל אם היא לא אוכלת כלום, יש רופא?

מיכל רוזין: מה לעשות, גם לא מקבלים אותה בבית חולים.

מירב בן ארי: כן, אבל יש פה - - -

<רוני אלרן ברק: חלק מהעניין הוא שבאמת אין לנו כאן צוות רפואי, אני לא מדברת על הפסיכיאטרי, הצוות הרפואי.

<רוני אלרן ברק: מה שקורה זה שכל אחת מגיעה עם קופת החולים שלה ואנחנו כאן, אני, הצוות, המדריכות, מסתובבים איתה, יום אחד אנחנו הולכים לרופא משפחה במכבי, יום שני אנחנו הולכים לרופא משפחה בכללית.

<רוני אלרן ברק: יום זה, יום זה, יום זה.

<רוני אלרן ברק: כל אחת מהמטופלות האלה מגיעה עם סט של בעיות רפואיות מאוד מאוד מאוד מאוד קשות, שחלק מהן באמת קשורות לפגיעה, בעיות גניקולוגיות ואחרות, ואנחנו פשוט מוצאות את עצמנו כאן מתזזות יום ולילה בלקבוע תורים, בללכת איתם לתורים.

<רוני אלרן ברק: למשל אותה אחת שלא הולכת, אני רואה שלחייב אותה לאכול זה לא מתאים, אבל לפחות המינימום שאני מצפה מעצמנו כמסגרת זה שפעם בשבוע סימנים חיוניים, שתלך לראות רופא, שיבדוק שהיא בסדר.

מירב בן ארי: למה לא יכול להיות בבית חולים שקרוב לפה פיזית, שיהיה להם מישהו?

<רוני אלרן ברק: הלוואי.

מירב בן ארי: למה היא צריכה כל הזמן להיגרר ל - - - הוא נותן שירות לכולם.

מירב בן ארי: לא רק לכללית, לכל ה - - - למה אי אפשר שיהיה שם מישהו?

<לילי ירין מלמד: אני יכולה להעביר את זה ואני יכולה לחשוב, מעצם היכרותי את מערכת הבריאות, שגם בשביל בית החולים צריך טופס 17 מקופת חולים.

מירב בן ארי: יש לה פה שש בנות, ששר הבריאות ייתן אישור במיוחד.

מירב בן ארי: מה יש, שש-שבע בנות, על ה-34 שקל?

<ציפי נחשון גליק: נגיד שיהיו 12.

מירב בן ארי: 12, על ה-34 שקל זה משהו שישבור אותנו?

מירב בן ארי: אני רק אומרת ש - - - את רוצה שאנחנו נעשה?

עאידה תומא סלימאן: אבל אותו דבר גם בנושא שהולכים איתם לבית חולים פסיכיאטרי, למה אין איזה שהוא הסדר עם בית החולים שיקבל את הצוות כאילו אס.

עאידה תומא סלימאן: או.

עאידה תומא סלימאן: אס.

<רוני אלרן ברק: אז אני יכולה להגיד שיש לי קשר ישיר עם המיון לבית חולים שלוותה, אנחנו בקשר ישיר, טלפוני, ד"ר שגב, מנהל מחלקת מיון בשלוותה - - -

<לילי ירין מלמד: שלוותה זה של קופת חולים, דרך אגב.

<רוני אלרן ברק: כן, הם עשו לי סידור מיוחד, כי בעיקרון בית חולים שלוותה זה אזורי והם לא שאלו על תעודות הזהות שלהן, הן מכל רחבי הארץ, הם לא חייבים לקבל אותם בשלוותה, אבל ד"ר שגב עשה לי מבצע מיוחד, שהוא מחשיב כאילו הן תושבות רעננה למרות שבתעודת הזהות הן בכל הארץ, ואז הוא מכניס אותן לשלוותה.

עאידה תומא סלימאן: אבל זה מה שאנחנו עושים במקלטים.

עאידה תומא סלימאן: במקלטים הנשים מקבלות את הטיפול במקום, איפה שנמצאת המסגרת, למרות שהן לא שייכות לאותה קופת חולים או בית חולים.

<ציפי נחשון גליק: זה בחדר מיון, שרופא יכול להתחלף.

<ציפי נחשון גליק: אם היא פה נגיד שלושה חודשיים, חודשיים, והיא נזקקת פעמיים לבדיקה בבית החולים, אז היא לא תגיע לאותו רופא.

עאידה תומא סלימאן: היא לא תגיע, אבל בחדר המיון יש להם הוראה ברורה, אם מגיע צוות של בית הילה, לקבל ישר.

<ציפי נחשון גליק: לבדוק, לא לאשפוז.

<רוני אלרן ברק: הוא חייב לבדוק, אבל אם זה לאשפוז הוא יכול להפנות באמבולנס לבית חולים אזורי של אותה מטופלת.

<רוני אלרן ברק: אז הוא עכשיו כבר לא עושה לי את זה, הוא מאשפז אותן בשלוותה, כדי שגם יקל עליי כדי - - -

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שזה אפילו במישור של קשר ישיר עם בית החולים אפשר לסדר את זה.

עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שאם מחכים שהמשרד יקבל אישורים וזה, אני יודעת כמנכ"לית עמותה שניהלה מקלטים, אנחנו סידרנו את זה מול קופת חולים המקומית ומול בית החולים שליד המקלט.

עאידה תומא סלימאן: סיכמנו איתם, הייתה לנו פרוצדורה מיוחדת, כך שלא יושבים במיון עם הבחורה מול כל מי שנמצא בחדר המיון, אלא ישר הצוות מגיע, מראה שהוא צוות של מסגרת מסודרת, מכניסים אותם.

מירב בן ארי: זה מה שאני אומרת.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאתן צריכות לנסות.

עאידה תומא סלימאן: זה קיים במסגרות אחרות.

עליזה לביא: הניסיון קיים.

עליזה לביא: אני חייבת לעזוב, אני רוצה רק להגיד לכם תודה - - -

<לילי ירין מלמד: יש לי שאלה, רוני, בשלוותה, מה עם זה שהן נפגעות ש - - -

<רוני אלרן ברק: כן, אני מאוד מעריכה את האנשים - - -

<לילי ירין מלמד: בסדר, זה הדבר המשמעותי.

<רוני אלרן ברק: בשלוותה יש לנו שם גם רפרנטית שהיא אחת הפסיכיאטריות, הצוות שם מדהים, אבל מה שכן, כשאני מגיעה עם המטופלת שלי ואני מחכה במהירות, אז אם יש לפניי מישהי בתור וזהו מישהי שהיא בהשתוללות - - - נגיד השבוע הייתי עם המטופלת שלי במיון ולפניי בתור הייתה מישהי שם שהשתוללה וצרחה.

עליזה לביא: זה מיון.

<רוני אלרן ברק: נכון, אז הייתי צריכה לחכות חמש שעות עד שיגמרו לטפל במטופלת לפניי.

<ציפי נחשון גליק: בואו נעבור לחלק הטיפולי.

עאידה תומא סלימאן: אני לא חושבת שאתן מוכנות לזה, כי אין צוות דובר ערבית פה.

עאידה תומא סלימאן: איך אפשר לטפל בלי השפה?

עאידה תומא סלימאן: אי אפשר לטפל בלי שפה.

<ציפי נחשון גליק: אבל קודם כל יש הרבה מטופלות שמדברות עברית.

עאידה תומא סלימאן: לא, אבל באמת.

<ציפי נחשון גליק: קודם כל אפשר רק עם אלה שיודעות עברית.

<ציפי נחשון גליק: אם תהיה לנו כמות אז יכול להיות שנצטרך לחייב שאחד מהצוות יהיה דובר את השפה.

עאידה תומא סלימאן: השאלה אם במרכז בנצרת יודעות על הדירה.

<ציפי נחשון גליק: כן, בוודאי.

<רוני אלרן ברק: הייתה לי פנייה אחת מיפו ואני מאוד רציתי לקלוט אותה, בסוף היא לא הגיעה מאיזה שהיא סיבה.

<ציפי נחשון גליק: יש פה פגישה בשבוע הבא של מנהלות מרכזי הטיפול, אז מנצרת תגיע - - -

<רוני אלרן ברק: אז, רעות, את רוצה קצת על - - -

<רעות פכטר: קודם כל מי שמגיעה לכאן מקבלת שתי שיחות טיפוליות פרטניות בשבוע, כשהטיפול הוא טיפול שמבוסס על מודל של טיפול בטראומה מורכבת.

<רעות פכטר: טיפול בטראומה מורכבת בדרך כלל עובד לפי שלושה שלבים, שלב הראשון זה שלב הייצוב, השלב השני זה השלב של עיבוד הטראומה, השלב השלישי זה שלב של איזה שהיא יצירת קשר מחדש, מציאת משמעות וכו'.

מיכל רוזין: הן מפסיקות את הטיפול מחוץ לבית או שהן ממשיכות את הטיפול ואת בקשר עם המטפל?

<רעות פכטר: אז זה תלוי מאוד מה המצב הרגשי שהן מגיעות.

<רעות פכטר: אם הן יכולות לצאת אנחנו מאוד מאוד מעודדות שהן ייצאו, יש כאן מטופלות שממשיכות קשר דרך טלפון או סקייפ.

<רעות פכטר: אני בקשר כל הזמן עם המטפלות שלהן, לעשות איזה שהוא מערך משותף.

<רעות פכטר: אנחנו עובדות בעיקר על הייצוב, זה אומר שאנחנו עובדות על סימפטומים, על איך מתמודדים עם פלשבק, איך מונעים חרדה, המון המשגה, פעם ראשונה לתת מילים לתחושות שמלוות אותן המון המון שנים והן לא ידעו להגיד.

<רעות פכטר: הן לומדות פה מה זה דיסוציאציה, הן לומדות איך אפשר להתמודד עם דיסוציאציה, גם ברמת הכלים הפרקטיים וגם ברמת ה'אוקיי, אם אני כבר מזהה שזה מה שקורה לי, מה אני יכולה לעשות כדי לשמור על עצמי כשאני יוצאת מפה'.

מיכל רוזין: יש כאן דינמיקות קבוצתיות?

<רעות פכטר: הטיפול הקבוצתי הוא מאוד מאוד מאוד מורכב, זה משהו שאנחנו כל הזמן בהסתכלות עליו.

<רעות פכטר: בגדול כשעושים טיפול קבוצתי בקהילה אז כשבודקים מי מתאימה להיכנס לקבוצה זה תהליך מאוד ארוך של מיון, צריך לעמוד בהמון קריטריונים בשביל ליצור קבוצה שתתאים לכולם.

<רעות פכטר: בגלל שכאן אנחנו קולטות בנות שמגיעות מכל כך הרבה מצוקות ורקעים שונים, להצליח למצוא קבוצה אחת שתצליח לעמוד באיזה שהוא קו אחד זו משימה לא פשוטה.

<רעות פכטר: אני מעמידה פעם בשבוע קבוצה שנקראת 'החלמה מטראומה', שזו קבוצה שהיא פסיכו חינוכית, היא עובדת על השפעות העבר על כאן ועכשיו.

<רעות פכטר: זאת אומרת השפעות אוניברסאליות כמו תחושת אשמה ותחושת בושה וקושי ביצירת קשרים בינאישיים וטריגרים והמקום הזה של בכלל להכיר ולשקם כזה דבר, שיכול להיות טריגר, שכשאני נפגשת איתו אז קורה לי ככה וככה, איך מזהים חרדה, התנודתיות הזאת, למה יום אחד אני נורא שמחה ויום אחד אני נורא עצובה.

<רעות פכטר: כל הדברים האלה מקבלים סוג של התנרמלות.

<רעות פכטר: את מזהה שיש לזה שם, זה מוכר בפסיכולוגיה וזה לא קורה רק לך, זה קורה גם לחברה שלידך פה בחדר.

<רעות פכטר: זו הקבוצה.

<רעות פכטר: יש כרגע עוד קבוצה שאנחנו קוראים לה קבוצת self-care, שבעצם אחד הדברים הכי הכי הכי בסיסיים שנפגעים זה היכולת לדאוג לעצמך, כי מעולם לא דאגו לך, לא לימדו אותך שאת חשובה, או שהגוף שלך חשוב ואז ממש מהרמה של ללכת לרופא, אכילה, שינה, צחצוח שיניים, מקלחת, הכול, כל הדברים האלה שהם כאילו - - -

<ציפי נחשון גליק: לקנות משקפיים כשלא רואים.

<ציפי נחשון גליק: הייתה אחת שלא ראתה והיא התנגדה ללכת עם משקפיים או עם עדשות מגע.

נחמן שי: למה?

מירב בן ארי: זה מנטליות, ראינו את זה גם אצל חסרי הבית.

<לילי ירין מלמד: ברגע שמתעללים בגוף שלך אז הגוף שלך הופך להיות לא רלוונטי.

עאידה תומא סלימאן: זה תלוי גם מה הסיטואציה שעולה לה בראש כאשר מדובר במשקפיים.

עאידה תומא סלימאן: לפעמים אי אפשר להבין.

<רעות פכטר: זה יכול להיות כל כך הרבה סיבות, אבל בעיקר מה שאנחנו רואים זו שנאה עצמית פשוט תהומית.

<רעות פכטר: כל מי שפגע בהם כל כך הרבה שנים - - - פשוט נורא הופנם וזה נהיה תפיסה עצמית שהן פיתחו, על מה מגיע לי ולמה אני ראויה.

<רעות פכטר: אז לעבוד על הדבר הזה זה בעיניי הבסיס של העבודה הטיפולית פה.

<רעות פכטר: חוץ מזה יש קבוצה שעובדת על ההתנהלות בבית, תורנויות, בקבוצה הזו החלטנו על - - - או על הניקיונות.

<רעות פכטר: הסוגיה של הניקיונות הייתה סוגיה מאוד גדולה בהתנהלות של הבית, בדרך כלל במרכזים כאלה הבנות מנקות את המקום שהן חיות בו.

<רעות פכטר: כאן ניסינו גם לעבוד ככה, אבל אנחנו יודעות שיש ימים שפתאום כולן קמות על הפנים ונורא קשה לגייס אותן.

<רעות פכטר: פתאום יש ימים, יש נורא התגייסות לניקיונות, יש אחת שהניקיון שומר עליה - - -

עאידה תומא סלימאן: ולפעמים יש יתר על המידה התגייסות, over.

<רעות פכטר: בדיוק.

<רעות פכטר: יש אחת שהניקיון זה הדבר היחיד ששומר עליה מניתוק ואז היא כל היום מנקה באובססיביות.

<רעות פכטר: אבל המסגרת צריכה להיות נקייה, הבית צריך להיות נקי, אז אמרנו שאנחנו מבינות שקשה מאוד לייצר אותו פה, איתן ביחד, גם את המקום של ההעצמה והחזרת שליטה ולתת להן להחליט מה מתאים להם, מה עובד להן.

<רעות פכטר: הבנה שיש לוח תורנויות ויש ציפייה שהיום את מנקה את הסלון, אבל אם היום את לא יכולה לנקות את הסלון, אז לא - - - את הסלון.

<רעות פכטר: כל השיטה הטיפולית מאוד מאוד פרטנית, לכל אחת נבנה תכנית טיפול נורא מותאמת אישית למה שהיא צריכה ואיפה שהיא נמצאת.

<רעות פכטר: יש מטופלות שאנחנו יודעות שהן נורא נפגעות בחוץ ולכן אנחנו נגיד להן 'אנחנו רוצות לשמור עליכן, אתן לא יכולות לצאת כשאתן פה', גם אם יהיה להן נורא נורא קשה לשמוע את זה, וזה קשה להן נורא לשמוע את זה, מתוך אמונה שכל פעם שהן יוצאות ונפגעות הן מחזקות את המנגנון הדיסוציאטיבי ואחר כך עד שהן מצליחות עוד פעם להירגע, להפחית חרדה, לחזור אלינו, לדבר איתנו וכו' יכול לעבור עוד חופש והופ, נגמרה להם השהות.

<רעות פכטר: אז אנחנו מקוות שבשלושה חודשים נצליח שהן יפנימו משהו מתוך הדבר הזה כשאנחנו לוקחות בחשבון שגם זה ייקח עוד הרבה שנים.

מיכל רוזין: אפשר לשאול עליכן, על הצוות, על המדריכות?

מיכל רוזין: אם יש לכן הדרכה, אם יש לכן ליווי?

<רעות פכטר: לי יש הדרכה מעולה.

<רעות פכטר: אביגיל פרנקל, שהקימה את מרכז תמר.

מיכל רוזין: אמרת הכול, את יכולה לסיים.

מיכל רוזין: ושאר הצוות?

<רעות פכטר: אני מדריכה את הצוות.

<רעות פכטר: מבחינתי אביגיל היא ככה קו ישיר, אני הוכשרתי כמטפלת בטראומה מוכרת ואין ספק ש - - -

<ציפי נחשון גליק: לא הזכרתי שמות, אבל אמרתי ש - - -

מיכל רוזין: יש קודים שאת אומרת אותם וכל שאלה מיותרת.

<ציפי נחשון גליק: ורוני המנהלת?

<רוני אלרן ברק: אני עכשיו נפגשת עם ענת גור.

עאידה תומא סלימאן: מה שסיפרת עכשיו מחזיר אותי, אני חושבת שאתם כל הזמן תהיו בדילמה הזאת בין הרצף של מקום, כי לפי מה שאת מסבירה המסגרת לא יכולה להוות מקום של טיפול באמת כאילו ארוך, כי זה שלושה חודשים ומה שאת מספיקה להטמיע אצלם זה - - - אני לא בטוחה כמה את יכולה להספיק.

עאידה תומא סלימאן: זה מטה את המסגרת למשהו יותר חירומי מאשר שיקומי.

<ציפי נחשון גליק: כן, לא ירחק היום ונצטרך - - -

עאידה תומא סלימאן: אז האם זה מטה את המסגרת כולה למסגרת יותר חירומית?

עאידה תומא סלימאן: אני מציעה שתבדקו שוב את הנושא של תנאי הקבלה.

עאידה תומא סלימאן: אם זה חירומי ובא לענות על מצבי חירום יותר מאשר שיקום, אז אולי כדאי באמת לבדוק את תנאי הקבלה, שיענו על הצורך הזה ולא יקשו יותר, כי אתן מבקשות כמה שיותר - - - אני יודעת שזה מחייב התארגנות אחרת בתוך המסגרת, קצת אחרת, אבל זה קו מחשבה יותר עתידי.

<ציפי נחשון גליק: אני חושבת שכשנקים הוסטל וכשיהיה לאן להעביר לפה נוכל לקבל בחירום, אבל עדיין אנחנו כן צריכים את ועדת הקבלה ששואלת בסופו של דבר לאן הצעירה חוזרת ואם כן יש לה קורת גג.

<ציפי נחשון גליק: אני חושבת שבהמשך - - -

עאידה תומא סלימאן: לא בעניין של קורת גג, התכוונתי יותר בעניין של הרצון והיכולת של לשתף פעולה ושל - - - כי זה רצון של מסגרת שיקומית יותר מאשר חירומית, לזה התכוונתי.

<ציפי נחשון גליק: גם בחירום כשבאים צריכים לשתף פעולה, כי בסופו של דבר הם לא באים בצו.

<ציפי נחשון גליק: עכשיו אנחנו יכולים להקים הלנות חירום, אחת לצעירים, אחת לצעירות ואחת למסגרת להט"ב בתל אביב, גם שם אתה צריך לרצות לבוא למסגרת, כי זה לא ששולחים אותך בצו.

עאידה תומא סלימאן: לא, לבוא למסגרת זה משהו ולשתף פעולה לשיקום זה משהו אחר.

<ציפי נחשון גליק: אני חושבת שמה שהתכוונה רוני, שאנחנו כאילו חירום, שכדי שמישהי תפיק תועלת מהמסגרת הזאת אנחנו חייבים לדעת מי היא ומה היא ואם יש עליה חוות דעת של פסיכיאטרית שלה או ציבורית, אנחנו חייבים שהמידע הזה יהיה בידינו כדי שנוכל לעזור לה.

<ציפי נחשון גליק: לזה הכוונה שאי אפשר לקבל מעכשיו לעכשיו, כי אין לנו את המידע מי היא בכלל.

עאידה תומא סלימאן: לא התכוונתי בחירומי מעכשיו לעכשיו, התכוונתי יותר במסגרת שעכשיו אפשר ל - - -

<ציפי נחשון גליק: אז זה כן, זה בשעת משבר.

עאידה תומא סלימאן: אתם תרצו לשאול עוד?

מירב בן ארי: אנחנו נעשה סיור?

עאידה תומא סלימאן: אנחנו נעשה סיור.

עאידה תומא סלימאן: רציתי שנסיים ואז נעלה לסיור ונצא.

<ציפי נחשון גליק: רק חברי הכנסת נעלה לסיור, לראות את חדרי הלינה וחדרי טיפול.

<ציפי נחשון גליק: אני רק אומר שני דברים לחדד, מבחינת הצורך שלנו, זה כן שבכל זאת יהיה לנו פסיכיאטר - - -

עאידה תומא סלימאן: אני רשמתי את זה.

נחמן שי: מי הסמכות המקצועית הבכירה ביותר?

נחמן שי: במה הדוקטורט שלך?

<רוני אלרן ברק: עבודה סוציאלית.

נחמן שי: מהי הסמכות המקצועית הבכירה ביותר שמנחה אתכם?

נחמן שי: בייחוד שזה מתקן חדש.

<ציפי נחשון גליק: עד לפני כמה חודשים הייתה אצלי במערכת מפקחת ארצית שהיא מומחית לנפגעות תקיפה מינית.

<ציפי נחשון גליק: בהיעדרה אני ממלאת את מקומה - - -

מירב בן ארי: כאילו שיש לך זמן בכל ה - - -

<רוני אלרן ברק: ציפי מה זה זמינה לי - - -

<ציפי נחשון גליק: אני עושה סדרי עדיפויות.

<ציפי נחשון גליק: אין מה לעשות.

<ציפי נחשון גליק: אני מגדירה את עצמי כמישהי שמבינה בתחום ותהיה לנו מפקחת שהיא ייעודית על המסגרת.

<ציפי נחשון גליק: אנחנו גם בהתייעצות עם מנהלת השירות הסוציאלי בבריאות הנפש במשרד הבריאות שגם מלווה אותנו, בטלפון בעיקר.

<ציפי נחשון גליק: אני רוצה לומר עוד דבר, הנושא הזה שגם נגעתם, אבל לחדד, של התהליך של המוסד לביטוח לאומי, לאשר, וסל שיקום.

<ציפי נחשון גליק: זה יכול לעזור לקבל יותר מהר וביותר קלות מישהי, כי אז נדע שאנחנו יכולים בשלושה-ארבעה חודשים שהיא תהיה פה למצות את הזכויות שלה.

מיכל רוזין: למה בעצם לא מוקמת ועדה בין משרדית לטיפול בנפגעות?

מיכל רוזין: למה לא עושים את הסנכרון הזה?

מיכל רוזין: כאילו זה בסדר שיש ביניכם קשרים כי אתם - - -

<ציפי נחשון גליק: לא, אל"ף, מה זה ועדה בין משרדית?

<ציפי נחשון גליק: אני יושבת קבוע עם חיה ישראלי ורונית דודאי, אני יושבת איתם קבוע בפגישות ולכן מזה אני יודעת יפה מאוד שרונית לא יכולה להרחיב את הבית הטיפולי הזה בחיפה.

<רעות פכטר: השאלה אם אפשר לעשות ועדות ביטוח לאומי שמורכבות רק מנשים.

<ציפי נחשון גליק: אלה המלצות שכבר מוכנות מזמן ש - - -

מיכל רוזין: כן, עשינו פיילוט של מפגשים בתוך מרכזי הסיוע.

<ציפי נחשון גליק: צריך לחזור על זה, מיכל.

מיכל רוזין: יש בעיה קשה.

מיכל רוזין: גם כץ יודע, בלי קשר, דרך אגב, מאוד מעניין אותו נפגעות תקיפה מינית, אבל בוודאי כל הנושא של ועדות רפואיות שעוסקות בנכות וכדומה, הוא הודיע שהוא נכנס לעניין הזה לעומק, כי זו בעיה קשה כשלעצמה הוועדות הרפואיות.

מיכל רוזין: היה פיילוט, אני לא יודעת מה מצבו היום, של פגישות במרכזים, ליווי, להכניס מישהי מתוך המרכזים שתשב בוועדות האלה וכדומה.

מיכל רוזין: עדיין התלונות שמגיעות אליי על ההתייחסות הנוראית - - -

<ציפי נחשון גליק: בכל אופן אלה מסגרות שצריך לטפל בהן חזק, גם סל השיקום וגם הוועדות של הביטוח הלאומי.

מיכל רוזין: סל שיקום, חייבים לעשות איזה חיבור - - -

<ציפי נחשון גליק: אני רוצה להעלות עוד שני רעיונות, לא שלי, שמעתי בדרך לפה רדיו והתראיינה שרית וינו אלעד, על איבגי, אבל היא הזכירה שם שני דברים, כדאי שאולי באמת הוועדה תיקח את זה ותנסה לעשות עם זה משהו.

<ציפי נחשון גליק: הראשון היה דווקא החוק להתיישנות, שאחרי - - -

מיכל רוזין: חמישה.

מיכל רוזין: רק תגידי איזה את רוצה שאני אענה - - -

<ציפי נחשון גליק: זה לנסות בכל זאת לדחוף, שזה לא ייעצר שם.

<ציפי נחשון גליק: ודבר שני שהיא העלתה, רעיון גאוני לדעתי, כמו שיש נאמני טבע - - -

מירב בן ארי: נאמני ניקיון.

<ציפי נחשון גליק: לא יודעת, לפנות לציבור, למיין אנשים שמוכנים להיות נאמני - - - לא יודעת איך היא קראה לזה, אבל אני כבר המצאתי לזה שם, נאמני סביבה בטוחה, למנוע הטרדות.

<ציפי נחשון גליק: בכל מקום עבודה.

<ציפי נחשון גליק: לא רק יושבת ראש הוועדה למעמד האישה - - -

מירב בן ארי: לא, בכל חברה יש לך את אותו אדם - - -

עאידה תומא סלימאן: הממונה.

<ציפי נחשון גליק: לא, חוץ מהממונה, במקום אחד היא יכולה להיות מתוך 400 עובדים, במקום אחר היא יכולה להיות מתוך 2,000 עובדים, אלא באמת לפנות בציבור לנשים טובות ורציניות, להעביר להן איזה שהיא הכשרה ראשונית ולתת להן דחיפה כזאת ואנשים יידעו לפנות אליהן.

עאידה תומא סלימאן: כן ומה יעשו?

מיכל רוזין: כן, ומה יעשו אם יפנו אליהם?

<ציפי נחשון גליק: לחשוף, לחשוף.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה להגיד לכם שבאוניברסיטה העברית המרצים והמרצות מתחילים להתארגן עכשיו בנושא הזה, הם מנסים גם להוות תמיכה לכל סטודנטית או חברת סגל שרוצה לחשוף ו - - -

<ציפי נחשון גליק: יפה.

<ציפי נחשון גליק: הנה, משהו כזה.

עאידה תומא סלימאן: השאלה היא אם תפקידם לחשוף, או אם בכל מקום, אני חושבת שאנחנו עדיין לא הגענו למצב שהעלאת המודעות לנושא במקומות העבודה נעשית כמו שצריך.

<ציפי נחשון גליק: אבל זה גם להעלות מודעות.

עאידה תומא סלימאן: זה יכול להיות תהליך, השאלה אם את לא תדעי מה לעשות עם זה אחר כך.

עאידה תומא סלימאן: כאילו אחרי שנותנים להם - - -

<ציפי נחשון גליק: לא, את מתייעצת עם מרכז הסיוע, את מפנה לטיפול.

מיכל רוזין: לא, מי שמייעצת ומתייעצת מבוקר ועד לילה, עם כמויות של מוטרדות, ומה?

<ציפי נחשון גליק: לא, אבל אני חושבת שאם נגיד במקום עבודה שיש שם 100 עובדים ויש חמש נשים נאמנות כאלה, אני מאמינה שזה מרתיע ומונע קודם כל, כי היא גם יכולה לראות.

<ציפי נחשון גליק: אם היא בחדר האוכל, היא רואה מי מטריד את מי והיא נוקטת עמדה, היא אומרת משהו.

נחמן שי: כמו שהיו פעם תשדירי - - - את מתכוונת?

<ציפי נחשון גליק: כן.

<ציפי נחשון גליק: קודם כל זה - - -

<לילי ירין מלמד: יש בארצות הברית מונח, ממש משתמשים, בכל קמפוס יש את העומדים מהצד, במובן החיובי של המילה, שהם אנשים שהתפקיד שלהם זה להיכנס ולהפריע באמצע, או להתערב, או לעזור למי ש - - -

<ציפי נחשון גליק: עצם זה שזה יהיה זה ימנע המון הטרדות.

עאידה תומא סלימאן: אבל אתן יוצאות מנקודת - - -

מיכל רוזין: אם יהיו הכשרות והדרכות אז כל אחד יעשה את זה אם הוא יראה - - -

<ציפי נחשון גליק: ברור.

עאידה תומא סלימאן: צריך לחשוב על זה.

<ציפי נחשון גליק: שווה להרחיב על זה.

נחמן שי: מה את אומרת?

נחמן שי: שיהיו פזורות במקום העבודה כל מיני נשים שיש להם - - -

<ציפי נחשון גליק: בכל מיני מקומות, כן.

עאידה תומא סלימאן: נחמן, אנחנו נצטרך להדריך אותך.

עאידה תומא סלימאן: תאמין לי, יש לך המון מה לעשות בכנסת.

<ציפי נחשון גליק: גם גברים יכולים להיות.

עאידה תומא סלימאן: בכנסת כבר.

נחמן שי: לא, אני שואל, שרית וינו שרה מאוד יפה, זה לא הופך אותה - - -

מירב בן ארי: היא לא שרה בכלל, היא לא זמרת, נחמן.

נחמן שי: היא שרה, אל תלמדי אותי, יש לה - - -

עאידה תומא סלימאן: אני בטוחה שבהיסטוריה של הוועדה הזו הפרוטוקול הזה יירשם ב - - -

נחמן שי: היא שרה וגם שרה יפה.

נחמן שי: אז עכשיו יהיו לנו נשים מומחיות - - -

<ציפי נחשון גליק: וגברים.

נחמן שי: לא חשוב, גברים, נשים, בתוך הארגון, שיילכו עם סמל פה, אני מומחה ל - - -

<ציפי נחשון גליק: נאמן.

עאידה תומא סלימאן: היום הרגתם אותי.

מירב בן ארי: אני לא.

עאידה תומא סלימאן: את מצוינת.

עאידה תומא סלימאן: לכן אני נותנת לך - - -

<ציפי נחשון גליק: המורה עאידה, אם יורשה לי בלשון מליצה, נכנסת היום לכיתה טיפולית.

עאידה תומא סלימאן: אני אתן לכל אחד להתייחס, לכל חבר כנסת וחברת כנסת, אבל ממש קצר.

עאידה תומא סלימאן: דקה.

מירב בן ארי: בקצרה.

מירב בן ארי: אני אציין לפרוטוקול שאני שקטה היום, זה חשוב לי.

מירב בן ארי: אני רוצה גם להגיד לכם תודה באמת גם על החשיפה וגם להציג לנו את הנושאים החשובים האלה.

מירב בן ארי: זו פעם ראשונה שלי שאני במקום כזה, אני מאוד מתעסקת בענייני רווחה, עם ציפי ותמר, זה היה מאוד מעניין.

מירב בן ארי: אני לקחתי על עצמי שני דברים, האחד, כבר פניתי לשתי נשים מאוד מאוד רציניות שהיו איתי שנים גם בענייני נשים, ממלכת המדבר, לבוא ולראות אם מתאים לכם כמובן, להעביר איזה שהיא פעילות כאן, משהו נחמד.

עאידה תומא סלימאן: אני שאלתי אם המקום חסום.

מירב בן ארי: אני אתן לך את המייל שלה.

<רון ראובן: שוב, זה המקום להגיד לפרוטוקול, התייחסות לעיר שאנחנו נמצאים בה ובית החולים הקרוב בשמו, זמן טוב להדגיש לפרוטוקול ש - - -

מירב בן ארי: כן, זה אחת.

מירב בן ארי: בית החולים, אפרופו שהתחלת, נעביר לה.

מירב בן ארי: את תנסחי לי מייל, אני לוקחת על עצמי לפנות למנכ"ל קופת החולים כדי לתת להם - - -

עאידה תומא סלימאן: למה לא דרך הוועדה?

מירב בן ארי: איך שאת רוצה, אין בעיה.

מירב בן ארי: או שנפנה למנכ"ל קופת החולים שיהיה להם - - -

עאידה תומא סלימאן: אני בדיוק רציתי ל - - - נעשה את זה ביחד.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי.

עאידה תומא סלימאן: בסדר.

עאידה תומא סלימאן: מיכל, רצית להגיד משהו?

מיכל רוזין: כן, רק להגיד באמת כל הכבוד.

מיכל רוזין: ציפי, כל הכבוד, לצוות כל הכבוד, גם אם נאמרו פה הרבה דברי ביקורת, הם במטרה לשפר.

מיכל רוזין: כמי שמלווה את זה שנה יודעת עד כמה מקום כזה היה דרוש ונחוץ וחסר וזה שאנחנו מעלות את הבעיות ואת האתגרים ואת הקשיים זה כדי שנשפר גם את זה וגם נייצר עוד ועוד מענים, כי בסוף כשאנחנו נתקלות באותה אחת שצריכה מענה ואין לנו מענה לתת לה, אין תסכול יותר גדול מזה.

מיכל רוזין: לכן גם אפרופו נאמני הטרדות, כשאני אדע מה לעשות עם כל המוטרדות שפונות אליי אז אולי נמנה נאמני הטרדות, אנחנו יודעות שהסוגיה היא קודם כל חברתית, צריך לטפל בה חברתית.

מירב בן ארי: יש לי משהו להגיד לך, עאידה.

מירב בן ארי: יש לי פה רעיון.

עאידה תומא סלימאן: ברגע שתסיים מיכל.

מירב בן ארי: לא, היא נותנת לי להגיד משפט אחד, כחברה.

מירב בן ארי: למה שלא נעשה, באמת, הכשרה, משהו, אני נותנת לך רעיון כאן, לקרוא לחברים בוועדה לפחות, איזה שהיא הכשרה, מה שדיברתם פה על 'נאמני', כי למיכל יש קצת בעיה עם הנאמנים, אבל אולי אנחנו כחברים בוועדה נעבור איזה שהיא הכשרה בשביל שאנחנו נוכל להיות אותם נאמני - - -

<ציפי נחשון גליק: סביבה בטוחה.

מירב בן ארי: לכל מי ש - - -

עאידה תומא סלימאן: למי?

עאידה תומא סלימאן: לציבור הרחב?

מירב בן ארי: כן.

נחמן שי: כן, גם בבית.

עאידה תומא סלימאן: אני אספר לך עוד מעט מה דעתי.

נחמן שי: האמת, יש לי כבר מספיק תארים, אני לא צריך - - -

מיכל רוזין: לא קשור לתארים.

מיכל רוזין: אנחנו חברי כנסת וחברות כנסת, המנדט שלנו זה לקדם מדיניות ציבורית, זה שחלקנו באים עם הכשרה כזאת או אחרת, היא רק יכולה להוסיף לנו ולהועיל לנו.

מיכל רוזין: המטרה של כולנו, אנחנו לא צריך להיות רופאים כדי לטפל במשרד הבריאות, אנחנו לא צריכים להיות פסיכולוגים כדי לטפל ברווחה, אנחנו לא צריכים להיות מדענים כדי לטפל בקידום המדע לכן התפקיד שלנו זה לחשוב מה נכון לחברה ואיך לקדם אותה, לא אנחנו צריכים להפוך להיות - - -

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, שיעור האזרחות נגמר.

מירב בן ארי: לא קודם כל הקשבת לה קשב רב.

מיכל רוזין: אז אני קודם כל שמחה לשמוע שגם אתן מלוות ונתמכות בצורה נכונה, כי אני חושבת שזה אחד הדברים החשובים.

מיכל רוזין: אין ספק שחסרה פה תקינה, יותר צוות מקצועי גם לשעות הערב, לשעות הלילה יכול להיות, דרך אגב, זה היה המכשול העיקרי שלנו בחלופת האשפוז באיכילוב, זו הייתה אחת הסיבות שנפלה חלופת האשפוז, כי הייתה התעקשות על צוות מקצועי גם רפואי בלילה, מכיוון שאז בדיוק יש את כל הקשיים.

מיכל רוזין: אנחנו פה ללוות, לתמוך, תציפו בפנינו באמת את הקשיים והבעיות והאתגרים, כי כשאתם אומרים שהכול נפלא, הכול נהדר, אנחנו לא יודעות איך לשפר.

מיכל רוזין: תציפו ושאנחנו נוכל רק מפה לשפר הלאה.

מיכל רוזין: תודה רבה.

נחמן שי: בתור נאמן לדאגת ה - - - אני רוצה להודות על הביקור ועל התנסות כזאת מיוחדת.

נחמן שי: זה על רקע הסוציאליות של המשפחה שלי, אני עכשיו בגאווה גדולה אסביר להם כמה דברים שהם בטח למדו בבית הספר, שגם אני מבין בזה.

נחמן שי: אני עובר הכשרות, אצל אשתי גם עברתי הכשרה בטיפול בילדים, אשלים, צרכים מיוחדים, הכול, אבל זה - - - זה היה חשוב לי מאוד ללמוד, אני שמח שמדינת ישראל יודעת לעשות דברים כאלה, זה לא דבר שהולך בלי להביא אותו.

נחמן שי: תחשבו על ההשקעה העצומה שיש פה ושימת הלב הפרטנית לכל אדם ואדם.

נחמן שי: זה לא דבר של מה בכך, אין הרבה מדינות בעולם שעושות דברים כאלה.

נחמן שי: אני מקווה שאפשר יהיה גם להרחיב את זה ולהתייחס לכל אדם כעולם שלם כמו שראינו פה.

נחמן שי: אני לא בטוח ש-א' היא הדבר הכי טיפוסי, אני חושב שיש מקרים אחרים ש - - - היא אישה חזקה והיא בתוך מסלול חיים והיא גם לא אובדנית, עד כמה שהתרשמתי ויש לה יצר חיים חזק מאוד, אבל בוודאי אתם נתקלים במקרים שונים לחלוטין שצריך להרים אותם מהרצפה, כמו שאנחנו אומרים, ולסייע להם.

נחמן שי: זה שונה לחלוטין.

נחמן שי: אני אשמח לסייע בכל דרך שאני אוכל.

נחמן שי: אני מניח שכשתסיימו את המסלול פה והבית הזה יעבוד, וטוב שהוא עולה בהדרגה ולא בבת אחת מפילים עליכם הרבה, כי ככה לומדים תוך התנסות, תוכלו לפתוח בתים נוספים.

נחמן שי: זה גם יעלה הרבה כסף, אבל אני חושב שזו המחויבות שלנו כלפי הציבור הרחב וכלפי אנשים שחיים בארץ הזאת ועברו עליהם ימים ושנים קשות כאלה.

נחמן שי: החברה חייבת להם את זה, זה לא דבר של מה בכך.

נחמן שי: אז באמת תודה רבה לכולכם, ציפי וכל המשתתפים האחרים.

נחמן שי: תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: תודה לחברות הכנסת וחבר הכנסת.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה להצטרף באמת לתודות לכם על זה שקודם כל סוף סוף אנחנו הגענו ליום הזה שנבקר בחלופה האשפוזית, זה לא מה בכך, אתן התקבלתם לעבוד, אבל אתן חייבות לדעת שזה היה פרי של הרבה מאבקים שעלו וירדו לאורך כל הדרך עד שהגענו ליום הזה שנתקבלה ההחלטה לפתוח ופתחו והתחלתם לקבל את הנשים.

עאידה תומא סלימאן: אני אומרת לכן, אני יודעת כמה קשה להתמודד במסגרת שעדיין בתחילת דרכה.

עאידה תומא סלימאן: אתן צריכות לבנות את המודל הטיפולי שלכן, אתן צריכות לבנות גם את המודל הארגוני.

עאידה תומא סלימאן: אני עדיין זוכרת, כשבזמנו פתחנו את המקלט הראשון לנשים ערביות והתמודדנו עם כל השאלות ואחר כך העתיקו חלק מהמודל שאנחנו פיתחנו.

עאידה תומא סלימאן: עד שפתחנו את המקלטים לא היה להם צוותים בערב במקלטים ואנחנו היינו המקלט הראשון שהחליט שצריך שיהיה צוות בשעות הלילה ולאחר מכן קיבלו את זה.

עאידה תומא סלימאן: אני בטוחה שאתן עומדות מול דילמות מאוד קשות, גם כי אין מי לחזור ולעשות העתק-הדבק, אבל לפחות אני בטוחה שיש שיתוף פעולה עם כל הגורמים שטיפלו בעבר בנשים ועדיין מטפלים בנשים נפגעות.

עאידה תומא סלימאן: זה יעזור לכן ואני בטוחה שגם הניסיון שיש לציפי והידע שיש לציפי ידריך אתכם לאורך כל הדרך.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו נשמח לאחר מכן לשמוע שבאמת הגעתם למצב הזה שאתן יכולות לקלוט 12 נשים, אבל אני בטוחה שצריך המון עוד בדרך, כדי להגיע למצב הזה.

עאידה תומא סלימאן: אני רשמתי בפניי את הדברים שעלו ואנחנו נעקוב אחריהם ואני אשמח לכל שיתוף פעולה של חברי הכנסת בנושא הזה.

עאידה תומא סלימאן: קודם כל בעניין הצוות המקצועי שקיים.

עאידה תומא סלימאן: יש לכם את הדרישה לפסיכיאטרית, יש דרישה, איך שאני מבינה, הקצאה תקציבית גם למדריכה וגם לעו"סית שאתן רוצות להוסיף לצוות הדעת.

עאידה תומא סלימאן: גם יש את הנושא של תקציב העשרה לדיירות, בעניין הפעילויות.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאנחנו נפנה ישר, מיד נעשה את המגעים עם השרים השונים כדי לקבל את התוספות האלה.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו גם נפנה באופן מרוכז לקופת חולים בעניין הטיפול הרפואי.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שמשרד הבריאות, אולי לפחות לעשות משהו, איזה שהוא בית חולים שיהיה בו מצב שקודם כל יקבלו באופן מיידי כשמגיעים לשם, מבחינת טיפול רפואי, שיועברו כל הטיפולים למקום, יעמידו איזה שהוא רופא בכוננות.

עאידה תומא סלימאן: לא יודעת.

עאידה תומא סלימאן: זה תמיד כאילו ש - - - לא צריך שתמיד יקפוץ רופא או שיהיה נוכח בתוך הבית בשעות הערב והלילה, אבל אם יגידו שחלק מהתורנויות של רופאים באזור פה, לא יודעת, צריך לחשוב על פתרון כזה, שאיזה שהוא רופא יהיה בתורנות למקרה שתצטרכו בבית פה.

עאידה תומא סלימאן: מול הביטוח הלאומי, כפי שאמרתי לכם, אני התחלתי את המגעים בעניין הזה והעליתי את זה בישיבה שהייתה לי עם המנכ"ל וסיכמנו שאנחנו ננסה לבדוק אופציות ופתרונות.

עאידה תומא סלימאן: אם יש למישהו רעיון איך אפשר לזרז אני אשמח לשמוע, אבל אנחנו נדון בזה יותר לעומק.

עאידה תומא סלימאן: ציפי, אני מאוד מקווה שאת זוכרת שאמרת שתעבירי לי את החומר על 14 היחידות החדשות ברשויות המקומיות ועוד שבע נוספות כדי לראות באמת את הפיזור והחלוקה שלהן.

עאידה תומא סלימאן: בעניין נשים ערביות והאפשרות להשתמש בחלופה האשפוזית, אני אשמח שנמשיך לדבר.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהחלופה במצב הקיים לא תספק מענה לנשים הערביות.

עאידה תומא סלימאן: אולי כדאי לחשוב על דירה.

עאידה תומא סלימאן: בעניין הדירה, אני רוצה - - -

<ציפי נחשון גליק: את בודקת לי רשות שמוכנה להפעיל דירה, מחר אני מעבירה לך - - -

עאידה תומא סלימאן: אני בודקת, יש לי בראש עירייה אחת שאני רוצה לדבר איתם.

עאידה תומא סלימאן: בטירה, את אמרת שאת חושבת - - -

<ציפי נחשון גליק: מרכז טיפול.

עאידה תומא סלימאן: אני גם אשמח לעזור לך שם, בטירה יש לי קשר טוב עם העירייה.

עאידה תומא סלימאן: אני אציע עוד מקום לדירת המעבר, אנחנו נמשיך בקשר עם זה.

<ציפי נחשון גליק: ואם עוד רשויות צריכות מרכז כמו טירה, שיהיה קטן יותר מנצרת, אין לנו בעיה, נפתח עוד אם יידרש.

עאידה תומא סלימאן: תני לי מה קיים היום ואני אגיד לך.

עאידה תומא סלימאן: גם במיוחד שברהט יש עכשיו את כל הסיפור של המרכז הטיפולי.

<ציפי נחשון גליק: אני אומרת לך שבדרום פתחנו - - - הם לא רוצים - - - הם רוצים שהם ייסעו בבאר שבע.

עאידה תומא סלימאן: מי אמר לך את זה?

<ציפי נחשון גליק: המפקחת שלי בדקה עם הרשויות.

עאידה תומא סלימאן: המפקחת שואלת את הרשויות כאשר - - -

<ציפי נחשון גליק: את מנהל הרווחה.

עאידה תומא סלימאן: יש בעיה גדולה שם בנגב, אני אספר לך אחר כך.

<ציפי נחשון גליק: אם לך יש קשר עם ראשי רשויות - - -

עאידה תומא סלימאן: הם בודקים מה נוח להם מבחינת הקשר עם הקהילה, כאשר נשים לא יכולות להגיע למקומות האלה.

<ציפי נחשון גליק: כן.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו נעלה לסיור ואחר כך ניפרד לשלום.