הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 65, 2016-03-21 11:00

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בנושא של אלימות על מגרשי הספורט, אבל אנחנו בכל זאת פותחים את הדיון הזה באופן קצת חגיגי.

יפעת שאשא ביטון: אז ברשותכם אני אפתח את הדיון באופן רשמי בנושא אלימות במשחקי ילדים ובני נוער בליגות הספורט השונות ואני כן אומר כמה מילים מרגשות.

יפעת שאשא ביטון: ראשית יש לנו אורחים מכפר ורדים, מהצפון, מקום שאני גם הייתי שותפה בו קצת במערכת החינוך וממש מחמם את הלב שהם כאן איתנו.

יפעת שאשא ביטון: תמיד כייף לראות ילדים, אבל מהבית מה שנקרא זה בכלל מרגש.

יפעת שאשא ביטון: והיום יש כנסת צעירה ויש לי מחליף שיסייע לי כאן – אליחי ממועצת התלמידים הארצית.

יפעת שאשא ביטון: אני שמחה מאד שהוא כאן לצדי.

יפעת שאשא ביטון: אני בכלל שמחה כשהם לידי תמיד.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בחרנו להקדיש את הדיון לנושא של אלימות במגרשי הספורט, בעיקר בליגות של בני נוער וילדים ואני שמה דגש על ילדים, כי מסתבר שאצלנו כל הספורט התחרותי מתחיל מאד מוקדם וזו אחת השאלות שאנחנו נעלה כאן לסדר היום – האם נכון באמת להתחיל את הספורט התחרותי בגילאים שבהם הוא מתחיל.

יפעת שאשא ביטון: בכלל, יש המון שאלות לגבי סמכויות האכיפה במגרשים, מאיפה בכלל מתחילה האלימות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מגלים שהאלימות באה לאו דווקא מתוך המגרש, מקרב השחקנים הצעירים.

יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים אנחנו נדרשים להתמודד עם האלימות דווקא ביציע מצד המבוגרים, מצד ההורים שאמורים להיות גורם מחנך, גורם שהמהווה איזו שהיא דוגמא אישית ודווקא שם אנחנו רואים את ההתפרצויות.

יפעת שאשא ביטון: אז מה סמכויות האכיפה כלפי ההורים האלה?

יפעת שאשא ביטון: מי בכלל אמור להתמודד עם אלימות ביציעים.

יפעת שאשא ביטון: האם המאמן, האם השופט, האם נציגות אחראית אחרת.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הרבה מאד שאלות לגבי הסדרת הסיפור של ליגות ספורט בקרב בני נוער וילדים.

יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שאנחנו נוכל במהלך הדיון גם למצוא תשובות, גם לחשוב ביחד וגם לראות איך אנחנו פועלים כדי למגר את התופעה.

יפעת שאשא ביטון: ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם אני רוצה לפתוח מקטע שנשלח אלי ברשת החברתית בעקבות הדיון.

יפעת שאשא ביטון: אנשים שפשוט נחשפו לכך שמתקיים דיון בוועדה לזכויות ושיתפו אותי.

יפעת שאשא ביטון: אז מיומנו של שחקן: "מחר הדרבי הגדול, איזו התרגשות", סיפור אמיתי אגב.

יפעת שאשא ביטון: "כל השבוע התכוננו למשחק.

יפעת שאשא ביטון: שבוע קשה, מאד לחוץ, המון בעיטות לשער, אימונים חזקים עם המון כוח, חושבים רק על הדרבי בשבת.

יפעת שאשא ביטון: לעשות הכל בשביל לנצח, בשביל שהמועדון יהיה גאה בנו".

יפעת שאשא ביטון: "לילה, לא מצליח להירדם מרוב לחץ.

יפעת שאשא ביטון: חושב כל הזמן על מחר.

יפעת שאשא ביטון: מה יהיה?

יפעת שאשא ביטון: איך אשחק?

יפעת שאשא ביטון: שלא אאכזב את כולם – את המאמן, את החברים והכי חשוב את אבא.

יפעת שאשא ביטון: יום המשחק.

יפעת שאשא ביטון: הגענו למגרש, לא רחוק מהמגרש שלנו, אבל זה אצלם בבית.

יפעת שאשא ביטון: אני לא סובל אותם.

יפעת שאשא ביטון: אולי אפילו שונא.

יפעת שאשא ביטון: מלא קהל ומשפחות.

יפעת שאשא ביטון: כבר בחימום אני רואה שכולם בלחץ.

יפעת שאשא ביטון: יש צעקות ואני לא מרוכז".

יפעת שאשא ביטון: "מתחיל המשחק.

יפעת שאשא ביטון: אני מקבל מכה בכוונה משחקן שלהם.

יפעת שאשא ביטון: זה מאד מעצבן אותי ואני מחזיר.

יפעת שאשא ביטון: אני מקבל כדור הל הקו ומתחיל לרוץ.

יפעת שאשא ביטון: שחקן יריב רץ אחרי.

יפעת שאשא ביטון: מישהו מהקהל צועק לו – לשבור לי את הרגל.

יפעת שאשא ביטון: הכל עובר לי בראש והכל אני שומע.

יפעת שאשא ביטון: גם את אבא שלי.

יפעת שאשא ביטון: אבא שלי מתעצבן ופתאום יש מהומה גדולה ביציע.

יפעת שאשא ביטון: ההורים הולכים מכות ביניהם וכולם מסתכלים, חלקנו בוכים.

יפעת שאשא ביטון: מגיעה משטרה כדי להפריד, המשחק מופסק וכולנו הולכים הביתה.

יפעת שאשא ביטון: אני חזרתי עם חבר, כי אבא שלי נלקח למשטרה.

יפעת שאשא ביטון: אבא אחר מאושפז בבית חולים.

יפעת שאשא ביטון: נמאס לי מהכדורגל, אני לא רוצה יותר".

יפעת שאשא ביטון: מי שכתב את הקטע הזה ושלח אלי הוא ילד בן 11 מקבוצת טרום א' מאזור המרכז, ואני חושבת שבקטע הקצר הזה הוא בעצם מגלם את כל החוויה שלו מאותו משחק, כולל ההתמודדות עם התחושות הקשות, גם מהצעקות, גם מהאלימות, גם מהמשטרה וגם מהחוויה בכלל.

יפעת שאשא ביטון: אז ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם אני פותחת את הדיון ואני אשמח לשמוע את ההתייחסות לסוגיה הזו מנציגת משרד התרבות והספורט, השופטת בדימונה עדנה בקנשטיין.

<עדנה בקנשטיין: אני פה, אבל אני לא נציגת משרד התרבות והספורט.

<עדנה בקנשטיין: ישנו פה נציג.

<עדנה בקנשטיין: אני יושבת ראש המועצה למניעת אלימות בספורט ואני קוראת לה המועצה למניעת אלימות וגזענות בספורט, אבל זה חלק ממשרד התרבות.

יפעת שאשא ביטון: כן, זה חלק ממרכז התרבות והספורט.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נאפשר גם לנציגים האחרים, אל תדאגו, אף אחד לא תופס את מקומו של אף אחד.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, כבוד השופטת, נשמח לשמוע את ההתייחסות שלך.

<עדנה בקנשטיין: אחד הדברים שאני מוכרחה לומר, קודם כל אני מברכת שיש את המפגש הזה ואני סבורה שיש לו חשיבות רבה ואני בטוחה שיהיו לו וגם מקווה שיהיו לו הדים שיועילו להמעטת האלימות והגזענות בספורט.

<עדנה בקנשטיין: העניין הוא שאנחנו חיים בתקופה שהאלימות סובבת אותנו מכל כיוון וזה מקרין גם על הספורט ואחד הדברים - אנחנו התכנסנו בגלל הנושא של הילדים בספורט – אז בואו נגיד שזה גם מתחיל במבוגרים.

<עדנה בקנשטיין: אחד הדברים שאנחנו לא יכולים להתעלם מהם, זה שאנחנו חיים בסביבה בהחלט אלימה היום.

<עדנה בקנשטיין: סביבה בהחלט גזענית היום, וזה שני הדברים שצריך ללחום בהם ולגדל את הנוער שלנו ולגרום לכך שהנוער יהיה מאופק יותר ושהספורט יהיה שדה שייתן סובלימציה לאותה אלימות ולא יצירה לאותה אלימות וגזענות.

<עדנה בקנשטיין: וכשאני אומרת סובלימציה, למעשה הספורט בפני עצמו צריך ליתן מסרים לציבור, כי אנחנו יודעים שיותר ויותר אנשים היום-.

<עדנה בקנשטיין: איש הספורט הגיע.

<עדנה בקנשטיין: בכל מקרה, אנחנו יודעים שיותר ויותר אנשים היום – הספורט לדידם הוא דבר שביום יום.

<עדנה בקנשטיין: שלום לך מר ספורט.

<עדנה בקנשטיין: בכל מקרה, מצד אחד יש עידוד גדול לעסוק בספורט מטעמים של הפחתת אלימות וגם מטעמים של בריאות וממש עוסקים בזה ויש לזה הדים שאנחנו כבר מגיל צעיר מאד ילדים נחשפים לעשייה בספורט.

<עדנה בקנשטיין: היום הילדים והתקשורת הם לא כמו שאנחנו שהיינו קטנים – אני מתכוונת לעצמי.

<עדנה בקנשטיין: היום הילדים רואים בתקשורת גם את המשחקים של המבוגרים עם הסיפורים של האלימות שישנה שם.

<עדנה בקנשטיין: כל משחק מתחיל איך שהוא, אז אתמול היה משחק בין מכבי תל אביב לבאר שבע, עשרה עצורים.

יפעת שאשא ביטון: מודל רע לחיקוי.

<עדנה בקנשטיין: כן.

<עדנה בקנשטיין: זה אחד.

<עדנה בקנשטיין: שניים, המשחקים של הילדים.

<עדנה בקנשטיין: תראו, כשאנחנו מדברים על ספורט בכללות, אנחנו צריכים קצת לעשות את הסיווג.

<עדנה בקנשטיין: כשמדברים על ספורט ששם אנחנו רואים הכי הרבה אלימות – זה בכדורגל וראינו את זה גם בכדורסל, אמנם פחות - - -

יפעת שאשא ביטון: במינונים אחרים.

<עדנה בקנשטיין: במינונים הרבה פחות.

<עדנה בקנשטיין: אני רואה שהמועצה עוסקת הרבה מאד בנושא של הכדורגל והכדורסל, אבל הכדורגל זה האובייקט.

<עדנה בקנשטיין: קודם כל זה משחק המוני יותר, ציבור האוהדים הוא גדול יותר והילדים כבר מגיל אפס, בבתי הספר, מתחילים.

<עדנה בקנשטיין: אם אתה רוצה להיות אחד מהחברה אתה משחק כדורגל.

<עדנה בקנשטיין: ואחרי כן מתחילה התחרות ויש מתחים בין הילדים עצמם שיוצאים לכדי אלימות בינם לבין עצמם – מי יותר חזק, מי יותר טוב.

<עדנה בקנשטיין: תיכף אני אדבר על המשחקים עצמם.

<עדנה בקנשטיין: אחד הדברים שאנחנו גם רואים, כשאנחנו מגיעים למשחקים, שמי שבהחלט תורם לאלימות במגרשים של הילדים, זה ההורים שלהם.

<עדנה בקנשטיין: אני מוכרחה להגיד שאחד הדברים שנחרטו בזיכרוני במהלך התקופה שאני בתפקידי זה, זה סיפור שהיה פה בירושלים, בבית וגן.

<עדנה בקנשטיין: משחק גדנ"ע מרכז נגד בית"ר ירושלים, נערים, נערות, ואבא, אני לא אגיד של איזה צד, מוציא סכין, כי לא מצא חן בעיניו שהקבוצה של הילד שלו היא לא זאת שמובילה.

<עדנה בקנשטיין: לא חשוב, האיש נעצר, בסוף הגישו נגדו כתב אישום על החזקת סכין, אבל זה היה חלק אלים.

<עדנה בקנשטיין: יש עוד דבר, שההורים מרוב זה שהם מזדהים עם הילדים שלהם ורוצים שהם יהיו הכי טובים, היום הרי כל אחד צריך להיות אלוף, אם הוא לא אלוף אז ההורה לא כל כך מרוצה ממנו.

<עדנה בקנשטיין: פעם אהבנו את הילדים רק בגלל שהם ילדים נחמדים, היום אתה צריך להיות הטוב מכולם.

<עדנה בקנשטיין: ואז יש המון המון מקרים של הורים שממש מסיתים, בוא נאמר ככה – קולטים את מה שקורה במגרש מצד אחד, אבל הם באים כבר מוכנים עם תחושה של הסתה מכל מיני סוגים, ואני מדברת גם על גזענות בעניין הזה, לא רק על אלימות.

<עדנה בקנשטיין: וההורים האלה, הנזק הוא נזק אנכי – זה הולך כלפי מטה – לדור הצעיר.

<עדנה בקנשטיין: זה לא רק נזק אופקי.

יפעת שאשא ביטון: כן, נכון.

<עדנה בקנשטיין: ולכן אני חושבת שאם אנחנו הולכים היום עם המבט קדימה, אני לא רוצה לקחת זמן מכולם, כי אפשר לדבר על זה 500 שעות – כל אחד מאיתנו בוודאי.

<עדנה בקנשטיין: אבל אני רוצה לומר שאחד הדברים שאנחנו צריכים באמת באמת לשים את הדגש עליו זה קודם כל הפן החינוכי בבתי הספר.

<עדנה בקנשטיין: תחרות זה תחרות, מנצח זה מנצח, אוהד זה לא אחד שצועק הלוואי שאבא שלך ימות, זה אחד שצועק הלוואי ונצליח וננצח.

<עדנה בקנשטיין: אוהד במובן של אוהב את הקבוצה שלו.

<עדנה בקנשטיין: הדוגמא של האוהדים היום במגרש ובטלוויזיה היא נוראית, נוראית.

<עדנה בקנשטיין: לכן אני אומרת, אנחנו צריכים לקחת בחשבון שדווקא בקבוצות של הילדים ובליגות הנמוכות, אני לא מדברת על הליגות הגבוהות עכשיו ששם הפוקוס נמצא כבר.

<עדנה בקנשטיין: דווקא פה אנחנו צריכים לשים עין ולחנך יחד עם הילדים גם את ההורים.

<עדנה בקנשטיין: גם את ההורים ואולי קודם את ההורים.

<עדנה בקנשטיין: זה בערך המסר שאני רוצה להעביר.

יפעת שאשא ביטון: נכון, אני מסכימה לגמרי וגם ציינתי בדברי הפתיחה שבאמת למרבה הפלא או הצער, אנחנו פוגשים את האלימות במגרשים דווקא ביציעים בקרב ההורים, אבל אני רוצה לשאול דווקא במקום שלך, מתוך משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: בסופו של דבר הספורט, ואנחנו באמת מעודדים לספורט ולתחרות לא רק בכדורגל ולא רק במגרשי הספורט, אלא יש את זה גם בשיעורי החינוך הגופני בבתי הספר, בהפסקות.

יפעת שאשא ביטון: תלמידים מתחרים בינם לבין עצמם ואני חושבת שהאלמנט החינוכי פה הוא מאד משמעותי וצריך להתחיל אותו גם בבית הספר.

יפעת שאשא ביטון: מדו"ח המבקר, כפי שאני קראתי אותו, שהעביר ביקורת מאד קשה וחמורה על כל מה שקורה מבחינת האלימות במגרשי הספורט בליגות של בני נוער, נתן המלצות מאד ממוקדות, לא משהו שהוא ככה ארכאי או מופשט.

יפעת שאשא ביטון: דברים מאד מאד קונקרטיים, גם להתאחדות וגם למשרד החינוך וגם לשיתופי הפעולה ביניהם ולצערי הרב שום דבר מזה לא קרה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת לא באמת נבנתה כאן איזו שהיא תכנית משולבת כדי לראות איך אנחנו מתמודדים עם תופעת האלימות.

יפעת שאשא ביטון: רציתי לדעת איפה אתם, או לפחות בעקבות הדיון הזה, מרימים את הכפפה ויוצרים תכנית כזאת בתוך בתי הספר.

<עדנה בקנשטיין: אני רק רוצה להוסיף ולומר.

<עדנה בקנשטיין: בתקופה שהייתי על כס המשפט ופנו אלי - אני הייתי הנשיאה של בתי המשפט במחוז תל אביב - פנו אלי מהרצלייה, יש להם באחד מבתי הספר מגמת ספורט והם פנו אלי ברעיון שיישמתי אותו ואני חושבת שאפשר ללמוד ממנו.

<עדנה בקנשטיין: הרעיון היה להביא את כיתת הספורט הזה לשמיעה של משפטים בבית המשפט ולאחר מכן, וזה היה הרעיון הבסיסי – שמיעת משפטים, לראות איך דברים עובדים, איך מיישמים חוקים, איך אי אפשר לחרוג, כי אם אתה חורג זה אחת, שתיים, שלוש.

<עדנה בקנשטיין: לאחר מכן אני הייתי יושבת עם הילדים האלה באולם ומה שהיינו עושים זה – משווים.

<עדנה בקנשטיין: בספורט יש חוקים.

<עדנה בקנשטיין: משווים את העניין של החוקים בבית המשפט עם החוקים בספורט.

<עדנה בקנשטיין: קודם כל אני הצגתי לילדים את הדברים וכו' ואחרי כן היו שאלות, והיו מגיעים לשאלות שהיו מגיעות לדברים באמת באמת מהבסיס.

<עדנה בקנשטיין: אפילו בנושא של יחסי מין – מסכים, לא מסכים.

<עדנה בקנשטיין: עלו שאלות של ילדים בכיתה ח' ובכיתה ו'.

<עדנה בקנשטיין: אז אני אומרת, צריך ליישם איך שהוא.

<עדנה בקנשטיין: להביא גם את הילדים למסגרת של חוק.

<עדנה בקנשטיין: ספורט זה לא סתם הפנינג.

<עדנה בקנשטיין: יש לו את החוקים שלו, יש לו את הערכים שלו, ובלי זה הוא לא יהיה טוב לא לך כפרט ולא לכלל הקבוצה שלך.

<עדנה בקנשטיין: ואת ההורים - אולי כדאי גם אותם להביא לבית המשפט, שיראו.

יפעת שאשא ביטון: ההורים – חד משמעית – נמצאים כחלק אינטגראלי בתוך הדו"ח, כשנאמר מפורשות שיש לקיים סדנאות גם להורים ולראות איך בעצם גם שם משרישים תרבות אחרת, אבל אנחנו תיכף נשמע את השותפים פה סביב השולחן.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשמע איש מקצוע, חבר כנסת ונעשה פינג פונג כמו שמקובל בכנסת.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, חבר הכנסת יגאל גואטה.

יגאל גואטה: שלא יתבלבלו, אמרת איש מקצוע, חבר הכנסת.

יפעת שאשא ביטון: אז את השופטת בדימוס, אשת מקצוע.

מירב בן ארי: אתה תהיה גם איש מקצוע.

יגאל גואטה: איש מקצוע חבר כנסת יש פה ראש אחד וזו היא.

יגאל גואטה: ראשית, אני מברך את יושבת הראש על הדיון הזה.

יגאל גואטה: אני חושב שהנושא הוא מאד מאד חשוב.

יגאל גואטה: אני מסכים עם הגברת, כבוד השופטת, שאמרה שצריך להגדיר את זה אלימות וגזענות, כי יש פה בעיה אמיתית בכל מה שקשור לנושא ספורט.

יגאל גואטה: במיוחד במגרשי הכדורגל הנושא של הגזענות הוא חמור ביותר וצריך להציף אותו ולראות איך פותרים אותו.

יגאל גואטה: מה שאני חושב, שבמקרה שלנו, הטיפול בנוער בספורט הוא בדיוק הפוך מכל מה שאנחנו רגילים כל השנים, מהמושג חנוך לנער על פי דרכו, גם כי ישכיל לא יסור ממנה, כי בדרך כלל אנחנו אומרים שכשאנחנו רוצים לחנך למשהו, מתחילים לחנך את הילד מאז שהוא קטן.

יגאל גואטה: אז אין ספק שצריך באמת לעשות הסברה במוסדות החינוך, אבל הבעיה האמיתית שלנו היא בדיוק הפוכה, שפה צריך לחנך את המבוגרים, כי המבוגרים האלה הם מודל לחיקוי לילדים האלה וזה בדיוק מתחיל הפוך ואני חושב שהסברה צריכה להיות יותר אצל המבוגרים מאשר אצל הילדים, כי אם המבוגרים האלה לא יהיו מודל לגזענות ולא מודל לאלימות, אז לא תהיה לנו את הבעיה עם הילדים האלה.

יגאל גואטה: אז לכן פה באמת יש לנו את המאסטרו של דפוסי ההתנהגות במגרשי הספורט.

יגאל גואטה: אני בהחלט חושב שגם האכיפה וגם כולם צריכים לעשות את זה בכל חומרת הדין, בכל מה שקשור למבוגרים בספורט, כי זה פשוט ביזיון.

יגאל גואטה: האנשים האלה, הספורטאים האלה הם נהפכים להיות מודל חיקוי לילדים.

יגאל גואטה: יש לי ילד שמשחק בקבוצת כדורגל ואני שומע את הלך הדברים ואנחנו שומעים את זה והם פשוט מחקים אותם, ולפעמים אפילו לא מרצון זה הופך להיות איזה משהו שהוא IN – שברתי לו את הרגל, לא נתתי לו לזוז, ואני לא רוצה לחזור על הביטויים האלה.

יגאל גואטה: רבותי, ספורט הוא חלק מתרבות ואנחנו פה רואים שזה אי תרבות.

יגאל גואטה: אז אנחנו רוצים לעשות באמת הכל שהספורט ייהפך לתרבות שכולם ייהנו ממנה, ובטח בטח הילדים שלנו, שרואים את המבוגרים האלה והופכים אותם מודל לחיקוי, שיהיה להם מודל לחיקוי טוב מכל הבחינות.

יגאל גואטה: אני רוצה לציין שנושא האלימות של שחקנים הוא מאד מאד רחב.

יגאל גואטה: ובכלל, אם כבר מדברים על המודל הזה, צריך לדאוג שדפוסי ההתנהגות של הספורטאים המבוגרים יהיו ממש ממש באמת מודל לחיקוי, אם זה אפילו באלימות מילולית, וודאי לא באלימות פיזית, וגם אם אפשר לדחוף – גברתי יושבת הראש – בתוך זה את כל דפוסי ההתנהגות של הספורטאים המהוללים האלה, שהם נהפכים להיות מודל לחיקוי בכל התנהגות החיים שלהם.

יגאל גואטה: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת יגאל גואטה.

יפעת שאשא ביטון: ניצן בן נתן, אתה נציג משרד הספורט?

<ניצן בן נתן: אני נציג משרד הספורט.

יפעת שאשא ביטון: מרכז המועצה הלאומית לספורט.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח – בין יתר הדברים שאתה התכוונת לומר – שתתייחס לסוגיה שעלתה בדו"ח המבקר עם המלצות מאד קונקרטיות.

יפעת שאשא ביטון: מה נעשה, אנחנו יודעים – לא ממש נעשה, אבל אני אשמח לדעת למה לא ומה האתגרים, כדי שנראה איך אנחנו יכולים לקדם את זה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<ניצן בן נתן: אוקיי.

<ניצן בן נתן: אני כמובן אתחיל בדברי ברכה וממקום אחר, כי תמיד כשאנחנו נמצאים פה בדיונים על אלימות בספורט אנחנו מדברים על הליגות של הבוגרים.

<ניצן בן נתן: אני שמח שסוף סוף יש דיון מפוקס בנושא הזה, כי זה דיון מאד מאד חשוב לטעמי.

<ניצן בן נתן: אחרי שאמרתי את זה, אני ישר אצלול לשאלה שלך, כי ממילא התכוונתי לדבר דרכה.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח אגב אם תפתיע אותי.

<ניצן בן נתן: אני אפתיע אותך.

<ניצן בן נתן: משרד הספורט, ביחד עם המועצה למניעת אלימות בספורט, תומך למעשה כבר בפרויקטים שמכוונים לפעילות באגודות ובאיגודים, שחלק גדול ממטרתם היא גם בטיפול בנושא של הנוער וחלק מסוים בהם הוא גם בטיפול של ההורים.

<ניצן בן נתן: יושב לא רחוק מפה מרכוס, הוא יכול להעיד על כך.

<ניצן בן נתן: אמיר, מערכים בספורט, חנן שלאין מאחורה – חברים בסביבה הוגנת.

יפעת שאשא ביטון: אז אני אשמח אם תפרטו מה באמת נעשה, כדי שנוכל להתרשם.

<ניצן בן נתן: שוב, יש שני מסלולי תמיכה כספית לצורך העניין הזה, שמפעיל המשרד באמצעות המועצה להסדר ההימורים בספורט.

<ניצן בן נתן: יש קריטריונים ברורים.

<ניצן בן נתן: ניתן להגיש בקשות.

<ניצן בן נתן: אגודות עושות את זה.

<ניצן בן נתן: איגודים עושים את זה.

<ניצן בן נתן: אגב, חבל לי שאני לא רואה פה נציגי איגודים.

<ניצן בן נתן: קצת מוזר לי בתוך כל הדיון הזה, שאיגודי הספורט, שלמעשה האגודות מסונפות אליהם - אנחנו בסך הכל רגולטור מלמעלה.

<ניצן בן נתן: האיגודים צריכים להיות אינטרסנטיים מאד גדולים שתחתיהם יקרה הדבר הזה.

<תמי ברנע: הזמנו.

<ניצן בן נתן: ולכן מאד חשוב לי לומר שאנחנו לחלוטין לא חושבים שהסוגיה הזאת לא חשובה, או שלחלוטין אנחנו לא חושבים שהיא לא מטופלת.

<ניצן בן נתן: אני לא אומר שהיא מטופלת בצורה הטובה ביותר.

<ניצן בן נתן: הסוגיה קיימת.

<ניצן בן נתן: אני גם יכול לספר אנקדוטה קטנה.

<ניצן בן נתן: אני שיחקתי כדורסל לפני 16-17 שנים, היו משחקים שהיו נגמרים ככה גם כן, וסיפרתי לשופטת בדרך – כי נסענו ביחד – שהאימון למחרת היה נגמר בזה שהיינו רצים עד שהיינו מקיאים את נשמתנו, אם היינו הולכים מכות במשחק שלפני.

<ניצן בן נתן: אז אני לא מציע לחנך בדרך הזאת, אבל אני בא ואומר שהתופעה ידועה ומוכרת.

<ניצן בן נתן: הנה, ההתאחדות הגיעו, אז הם יוכלו להתייחס למה שאמרתי אולי לגביהם.

יגאל גואטה: תגיד להם מה אמרת לגביהם.

<ניצן בן נתן: בסדר, אני אשמח לחזור על הדברים אם צריך.

<ניצן בן נתן: זאת אומרת נעשות פעולות, נעשו פעולות.

<ניצן בן נתן: יכול להיות שהטענה שאנחנו לא אלה שיוזמים את התכנית האסטרטגית ומורידים אותה כלפי מטה – מלמטה למעלה – יש בה מן האמת, אבל המדיניות הייתה לתמוך במי שרוצה לעשות את זה.

<ניצן בן נתן: רק לאחרונה תיקנו את אמות המידה, כך שהן נותנות יותר מיקוד לפעולות שנעשות דווקא לכיוון ההורים.

<ניצן בן נתן: זה קול קורא שעומד להתפרסם תוך עניין של ימים, דרך כספים של המועצה להסדרי ההימורים בספורט.

<ניצן בן נתן: זאת אומרת אנחנו לחלוטין קשובים לדו"ח הזה.

<ניצן בן נתן: מן הסתם דיברנו עם מחבר הדו"ח הזה לאורכו ולרוחבו, הוא גם ישב איתנו על חלק מהדברים.

<ניצן בן נתן: זה לא בא בחלל ריק, הדו"ח הזה.

מירב בן ארי: מה התכנית אבל?

מירב בן ארי: יש כסף אמרת וקריטריונים וקול קורא, אבל מה תכלס התכנית?

<ניצן בן נתן: זאת אומרת אנחנו לא נתנו איזה תכנית דגל ואמרנו תגישו בקשה לפי תכנית הדגל הזאת.

<ניצן בן נתן: יכולה להגיש אגודה מסוימת בקשה, כפי שהיא עושה עם ערכים בספורט, או יכולה להגיש הפועל קטמון ירושלים על פעולה שהיא עושה באמצעותה במחלקות נוער וילדים.

<ניצן בן נתן: אנחנו נותנים יותר מיקוד לדברים שנעשים במחלקות נוער וילדים.

<ניצן בן נתן: אנחנו נותנים יותר תשומות כספיות לתוך הכיוון הזה.

<ניצן בן נתן: לשם אנחנו מפנים את כל המשאבים שלנו בנושא מניעת אלימות בספורט, כמובן לצד דברים אכיפתיים כמו אמצעים טכנולוגים – זה כרגע, אבל בתחום הספציפי של פרויקטים למניעת אלימות וגזענות בספורט – את רוב המשאבים אנחנו מפנים לנושא הזה של ילדים ונוער.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, ממה שבעצם אתה אומר, זה וולונטרי לחלוטין.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יכולה להחליט אגודה מסוימת או קבוצה מסוימת שהיא מעוניינת בתכנית כזו, היא מגישה את הקול הקורא וזוכה לתקצוב.

יפעת שאשא ביטון: השאלה איך אנחנו יוצרים פה משהו שהוא מערכתי.

יפעת שאשא ביטון: כי בסופו ש לדבר זה לא שייך לקבוצה כזו או אחרת, אלא זה משהו הרבה יותר רחב.

יפעת שאשא ביטון: אני בכלל טענתי גם מקודם, זה לא רק על מגרשי הספורט.

יפעת שאשא ביטון: אתה צולל פנימה גם לתוך בתי הספר.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש לנו פה הזדמנות מצוינת לעשות משהו שהוא רחב היקף גם בקרב הילדים וגם בקרב ההורים כמובן, ולא להשאיר את זה בידי מי שרוצה.

יפעת שאשא ביטון: השאלה איפה ההתערבות שלכם יכולה להיות כאן.

מירב בן ארי: אני גם רוצה לחדד את מה שיושבת הראש אומרת, כי הוועדה במפורש המליצה לכם – למשרד החינוך ולמשרד התרבות – לשתף פעולה ולגבש תוכן מתאים.

מירב בן ארי: זאת אומרת זה שהאיגודים באים עם תכניות משלהם, זה נחמד, אבל בסוף התיישבה ועדה ועוד ועדה ועוד ועדה - - -

יפעת שאשא ביטון: ושיתוף הפעולה הוא בזה שמשרד החינוך נותן את הכסף והאיגוד נותן את התכנית והרעיון הוא - --

מירב בן ארי: כן, אבל - - -

<ניצן בן נתן: אני רוצה לתקן, משרד החינוך לא נותן את הכסף.

<ניצן בן נתן: משרד הספורט נותן את הכסף.

<ניצן בן נתן: מה שמשרד החינוך עושה, הוא יספר תיכף בעצמו.

יפעת שאשא ביטון: משרד הספורט, סליחה.

<ניצן בן נתן: אגב, בלי חלילה להפנות אצבע מאשימה לאף אחד, אני גם עונה לשאלה שלך.

<ניצן בן נתן: היו ישיבות עם משרד החינוך לגבי תכנים משותפים.

<ניצן בן נתן: משרד החינוך די עומד על שלו שבתוך בתי הספר הוא עושה את הפעילות שלו בצורה שהוא רוצה לעשות אותה ולא יחד איתנו בשיתוף פעולה, כי יש להם את הדרך שלהם ויש להם את התכנים שלהם ולכן אנחנו בחרנו לפעול בערוץ הזה, שיפנה לאגודות ולאיגודים, כי בסופו של דבר אנחנו עובדים עם האגודות ועם האיגודים, אנחנו עובדים עם הספורטאים, אנחנו עובדים עם מאמנים.

<ניצן בן נתן: אנחנו פחות עובדים עם הילדים בתוך השעות של מערכת החינוך.

<ניצן בן נתן: אנחנו עובדים ב - - -

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להגיד משהו.

יפעת שאשא ביטון: דווקא כמי שמתעסק בספורט ואתם אמורים להיות טים פלייר, אני נגד התפיסה – ואני חושבת שזה מה שאנחנו צריכים לפרוץ כאן.

יפעת שאשא ביטון: אני נגד התפיסה שהמשרד הזה יעשה את מה שהוא צריך, אנחנו נעשה את מה שאנחנו צריכים ואלה יעשו את מה שהם צריכים.

יפעת שאשא ביטון: אני מאמינה שרק בשילוב ידיים, באמת, בישיבה משותפת, כשכולם מסונכרנים וזה עובר כחוט השני – מבית ספר, למגרשים, לסביבות השונות שהילדים נמצאים – רק כך אנחנו נוכל לעשות את השינוי ולא להשאיר את זה כל אחד לתוך הבועה שלו.

יפעת שאשא ביטון: והנה, אני מזמינה אותך, אותך ואת ההתאחדות, ואנחנו תיכף נשמע גם את ההתאחדות ואת משרד החינוך, לשבת ביחד ולהתייחס קצת למה שכתב המבקר, לא אנחנו.

<ניצן בן נתן: רק תשובה אחרונה, אני מסכים איתך לחלוטין.

<ניצן בן נתן: אני שוב חוזר ואומר.

<ניצן בן נתן: אנחנו ישבנו עם משרד החינוך, אנחנו הגענו להבנות.

<ניצן בן נתן: לא ממש הגענו להבנות לגבי איך הנושא הזה יתקדם ביחד.

<ניצן בן נתן: יכולנו להחליט להשאיר את הנושא הזה בחלל ריק לחלוטין ולא לתמוך בנושא הזה בשום צורה.

<ניצן בן נתן: בחרנו בדרך אחרת.

<ניצן בן נתן: אני שוב אומר, אולי לא הדרך האופטימאלית, היא לא הדרך המקסימאלית, היא לא נותנת מענה מלא, אבל היא נותנת מענה במקומות שבאים ומבקשים ורוצים.

<ניצן בן נתן: אנחנו יודעים לעזור להם, הם יודעים לבוא ולהציג בפנינו את מה שהם עושים.

<ניצן בן נתן: לדעתי זה נותן מענה מסוים.

<ניצן בן נתן: אני חלילה לא בא לטעון שאנחנו מגיעים לכל אגודה ולכל ילד בארץ.

<ניצן בן נתן: רחוק מכך, אבל אנחנו עושים את מה שאנחנו עושים במשאבים שלנו.

<ניצן בן נתן: אני מסכים שצריך לחבר משאבים.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת מירב בן ארי ואחר כך נשמע עדות של אמא, בבקשה.

מירב בן ארי: תודה, גברתי יושבת הראש.

מירב בן ארי: מאד חשוב לי לחזק אותך.

מירב בן ארי: אני גם באה כי זה דיון משותף של ועדת המשנה לספורט, שאני חברה בה.

<תמי ברנע: לא, זה לא דיון משותף.

מירב בן ארי: לא משנה, בלי קשר.

<תמי ברנע: אני רק רוצה לדייק לפרוטוקול.

<תמי ברנע: אני רק אסביר.

<תמי ברנע: רצינו מאד לעשות דיון משותף, אבל תקנון הכנסת לא הרשה את זה, מכיוון שיש הבדל ב - - -

מירב בן ארי: אז תודה.

<תמי ברנע: אבל אנחנו הזמנו מתוך רצון - - -

מירב בן ארי: אני חברה בוועדת המשנה לספורט ואנחנו עוסקים המון בנושא, ולכן היה חשוב לי מאד להגיע לדיון, בטח של יושבת הראש.

מירב בן ארי: אני חייבת לומר לך משהו.

מירב בן ארי: יש דו"ח זליכה משנת 2014, יש את הדו"ח של צור.

מירב בן ארי: אני חושבת, תסלח לי, ואני רואה אותך – אתה נשמע מסתייג בדבריך.

מירב בן ארי: זאת אומרת, מראש אתה אומר דברים ואתה נשמע עם הסתייגויות ואני מניחה אותך.

מירב בן ארי: כי בסופו של דבר אתם משרד הספורט.

מירב בן ארי: מה הבעיה לשבת חבורה של אנשי תוכן, שזו ההתמחות שלהם, ולעשות תכנית ולהציע אותם לארגונים?

מירב בן ארי: מה קורה, כל הזמן אומרים לעמותות ולארגונים – תעשו תכנית, אנחנו ניתן לכם כסף.

מירב בן ארי: למה?

מירב בן ארי: מה עם מדיניות?

מירב בן ארי: איפה המדיניות של משרד הספורט, לנושא של אלימות של בני נוער בספורט?

מירב בן ארי: אני לא צריכה את אחיין שלי, שנמצא בקבוצת כדורגל, שסוף סוף יצא מהקבוצה הזאת, ברוך השם, באמת.

מירב בן ארי: לא שאני נגד.

מירב בן ארי: אני אוהבת כדורגל, אני כל חיי גדלתי בקופסא, במכבי נתניה – מודה, אבל שמחתי שהאחיין שלי יצא.

מירב בן ארי: אני מודה.

מירב בן ארי: תשמע, אני גדלתי, אני חייתי, זה מה שספגתי בבית ועכשיו שמחתי שאחיין שלי יצא מבית"ר טובורג.

מירב בן ארי: לא שיש לי בעיה עם הקבוצה, יש לי בעיה עם האלימות שיש שם, וחבל שזה הפתרון שהוא צריך לצאת.

מירב בן ארי: עכשיו עזוב רגע את העניין האישי.

מירב בן ארי: מבחינה מקצועית, לדעתי יש כאן סוג של - וגברתי יושבת הראש, זה משהו שאת צריכה באמת, ואני יודעת שבנפשך העניין – יש כאן עניין של זריקת אחריות:

מירב בן ארי: אנחנו ניתן לאיגודים, להתאחדות, שיבואו עם תכניות – ניתן לכם כסף.

מירב בן ארי: לא.

מירב בן ארי: ומדבריך נשמע שיש לך בעיה עם זה.

מירב בן ארי: אתם – משרד הספורט, יש בעיה של אלימות בספורט של מבוגרים, של צעירים, של ילדים – תעשו תכנית.

מירב בן ארי: אין לכם אנשי תוכן שיכתבו תכניות ויגידו לעמותות ולארגונים צאו לדרך?

מירב בן ארי: למה צריך להשליך את זה עליהם?

מירב בן ארי: איפה ההתערבות שלנו כמדיניות?

מירב בן ארי: כל היום מצפים מהמחוקק לחוקק, אבל בסופו של דבר אתם משרדי הביצוע.

מירב בן ארי: ואני מצטערת, זה כמובן לא משהו אישי.

מירב בן ארי: אל תיקח את זה - - -

<ניצן בן נתן: לא, אני חלילה לא לוקח את זה אישי.

<ניצן בן נתן: אני גם אזכיר לך אחר כך שאנחנו מכירים, אבל לא משנה.

מירב בן ארי: לא, אני רוצה לומר לך משהו.

מירב בן ארי: הקשבתי לכל מה שאמרת, נשמע כאילו אפילו אתה לא שלם עם מה שאמרת.

<ניצן בן נתן: לא, אני שלם עם מה שאמרתי בנקודת הזמן הזאת.

<ניצן בן נתן: אני לא שלם עם זה שזה הדבר הכי טוב שאפשר לעשות.

<ניצן בן נתן: אני אומר - - -

מירב בן ארי: עזוב, אתם לא עושים.

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל זה לא רלבנטי, כי אנחנו נצא מכאן עם המלצות מאד ברורות ואני מקדימה את המאוחר ואומרת – אתם תצטרכו לשבת ביחד.

יפעת שאשא ביטון: אי אפשר יהיה לברוח מזה.

<ניצן בן נתן: בסדר גמור.

מירב בן ארי: או אפילו אם תשבו לבד, אבל תעשו משהו.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה חברת הכנסת מירב בן ארי.

יפעת שאשא ביטון: חבצלת עזוז, בבקשה, את מוזמנת להצטרף לשולחן.

יפעת שאשא ביטון: רק בבקשה, בלי שמות.

יפעת שאשא ביטון: על פי התקנון, אם אנחנו נצטרך, אנחנו פשוט נבקש.

יפעת שאשא ביטון: לטובת העניין, אני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנון, ככל שתהיה בקשה או שיעלה הצורך – יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או קטינים שעליהם דובר בדיון, או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול – ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינים של קטינים.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, חבצלת.

<חבצלת עזוז: אני אציג את עצמי.

<חבצלת עזוז: אני מסתובבת במגרשים כבר כמעט 30 שנה.

<חבצלת עזוז: ליוויתי את בעלי עוד כשהוא היה שחקן נוער.

<חבצלת עזוז: ליוויתי את הבן הבכור שלי, שהיום הוא בן 25 מספיק זמן.

<חבצלת עזוז: היום אני מלווה את הבן הקטן שלי.

<חבצלת עזוז: כולנו תחת אגודת הפועל רמת גן.

<חבצלת עזוז: כל מה שאתם מדברים פה – בתור אמא – אני יכולה להגיד שאני צוחקת על מה שנעשה פה בדיון.

<חבצלת עזוז: כי שום דבר ממה שאתם אומרים פה – לא מתנהל בשטח.

<חבצלת עזוז: האלימות מתחילה מזה שאין הפרדה בין הורים במגרשים, שהורים חושבים שהם בעצם מאמנים.

<חבצלת עזוז: הם השחקנים.

<חבצלת עזוז: הם דוחפים את הילדים עצמם, שמשחקים, לאלימות – תשבור לו את הרגל, תעשה לו ככה, תעשה לו ככה.

<חבצלת עזוז: מעבר לזה שאני אמא, אני בארבע השנים האחרונות גם מנהלת קבוצה של נערים וגם לשחקנים שמשחקים, זה לא נעים לשמוע את ההורים שלהם מתנהגים ככה.

יפעת שאשא ביטון: אז לפי הדברים שלך, חבצלת, את לא צוחקת על מה שנאמר פה.

יפעת שאשא ביטון: את מזדהה עם כל מילה, כי אלה הדברים שנאמרו פה.

<חבצלת עזוז: לא, אני אגיד לך על מה אני צוחקת.

<חבצלת עזוז: אני צוחקת על זה, כי בעצם שום דבר לא נעשה כל השנים.

<חבצלת עזוז: 30 שנה, ואני לא מאמינה שייעשה משהו, כי אם הוועדות פה רבות אחת עם השנייה, אז בתכל'ס, בדשא, שום דבר לא קורה והאלימות תמשיך.

<חבצלת עזוז: אני עוד פעם אומרת, אפשר לדבר המון מה לעשות ואיך לעשות.

<חבצלת עזוז: בפועל לא נעשה שום דבר.

<חבצלת עזוז: שום דבר לצערי.

יפעת שאשא ביטון: זו הסיבה שאנחנו כאן, חבצלת, באמירה מאד חד משמעית.

יפעת שאשא ביטון: יצא דו"ח מבקר ובכל זאת לא נעשה וזו הסיבה שאנחנו כאן.

יפעת שאשא ביטון: אז עד פה אני לפחות מזהה שאנחנו תמימי דעים, ולצערי הרב גם השיקוף של מה שקורה במגרש, מתוך מה שאת מתארת, מאד מתאים למה שנאמר כאן.

<חבצלת עזוז: אני מתארת את זה ואני חושבת שקודם כל צריך לעשות הפרדה.

<חבצלת עזוז: צריך שיהיה שיטור גם במשחקים של הילדים הקטנים, שזה מאד מאד חשוב, ששם בכלל הולך בלגן אחד שלם.

<חבצלת עזוז: מעבר לשיטור, אתם מדברים על סדנאות להורים?

<חבצלת עזוז: מי יזהה את הבעיה?

<חבצלת עזוז: מי ייקח את ההורים האלה לסדנאות?

<חבצלת עזוז: ההורים האלה יגיעו לסדנאות?

יפעת שאשא ביטון: כן.

יפעת שאשא ביטון: חלק מפעילות האגודה, הם רוצים שהילד יהיה חבר – לתפיסתי לפחות – בקבוצה מסוימת.

יפעת שאשא ביטון: הם יודעים שכמו שחלק מהמטלות שלהם זה להביא אותו לאימונים ולהגיע בשבתות, אז הם גם יגיעו למפגשי הורים שיעסקו בכל הנושא של התנהגות במגרש.

יפעת שאשא ביטון: מאד פשוט אם מחליטים שעושים את זה.

<חבצלת עזוז: בסדר, אני בתור אמא כולי תקווה שזה באמת אכן יקרה ולא עוד 20 שנה.

יפעת שאשא ביטון: כן, אני מקווה שאנחנו ניפגש פה בעוד כמה שנים ונראה - - -

<חבצלת עזוז: לא עוד 20 שנה.

יפעת שאשא ביטון: כן, ונזהה פה תמונה קצת אחרת.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבצלת.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת זוהיר בהלול, בבקשה.

זוהיר בהלול: כן, באמת גם אני מצטרף לברכות על הדיון הזה, הוא דיון חשוב, אבל גם אם אנחנו מדברים על המקצוע העתיק ביותר בעולם, וזה לא רק ההוא, גם הנושא הזה של האלימות הוא המקצוע העתיק ביותר בעולם, אנחנו לא מביאים אל שולחן הדיונים רעיונות יצירתיים.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

זוהיר בהלול: באמת, אנחנו עדיין מסתובבים סחור-סחור.

יפעת שאשא ביטון: בהגדרת הבעיה.

זוהיר בהלול: על פי אותם רעיונות שכבר הובאו בפנינו ואנחנו הבאנו אותם פעם אחר פעם.

זוהיר בהלול: ולכן אני רוצה לדבר באמת בקיצור ולהביא איזה שהוא רעיון אולי קונקרטי.

זוהיר בהלול: א', שני רגעים מכוננים היו לי בתקופה האחרונה.

זוהיר בהלול: הוזמנתי לכפר ורדים ופגשתי ילדים.

יפעת שאשא ביטון: נציגיהם פה.

זוהיר בהלול: איפה הם?

זוהיר בהלול: נעים מאד.

זוהיר בהלול: יופי.

יפעת שאשא ביטון: לחלוטין לא מתוזמן.

זוהיר בהלול: אז הצעירים המופלאים האלה, ואגב, הייתה גם ילדה – שחקנית כדורגל – שזה מאד מעניין ומאד מבורך – הם הלינו בפני על אלימות.

זוהיר בהלול: אני לא רוצה להכביר, כי אם הם פה אז בוודאי הם ידברו בשמם.

זוהיר בהלול: היה רגע מאד עצוב שילדים מזמינים אותי עד סוף העולם, לא סוף העולם – אני מעכו, אבל באתי מירושלים, לא משנה.

זוהיר בהלול: אל תתפסו אותי עכשיו בשקרים הקטנים.

<עדנה בקנשטיין: היו פקקים בדרך.

זוהיר בהלול: באתי מירושלים, לא משנה.

זוהיר בהלול: ושמעתי אותם, במקום לדבר על חדוות העשייה והפעילות, הם מדברים איתי בעיניים נוגות ותוגות על אלימות שהם חוו במגרשים שונים.

זוהיר בהלול: והרגע המכונן השני, הוא לא רגע מכונן, הוא רגע חוזר על עצמו, מעין כרוניקה ידועה מראש, זה המשחק בין בית"ר לבין סכנין שלשום בלילה, ששוב, זה פוגע בנימים המאד חשובים של הניסיון לשקם את החיים המשותפים בין ערבים לבין יהודים.

זוהיר בהלול: ועכשיו להצעה, גברתי ראשת הוועדה.

זוהיר בהלול: האקדמיה ללשון קבעה ראשת במקום יושבת ראש.

זוהיר בהלול: הואיל ומועדוני הכדורגל בישראל – פרימו – מקבלים כסף עתק מהטוטו, מזכויות שידור, וזה נדבך מאד חשוב בתקציבי המועדונים הגדולים והשחקנים משתכרים לא מעט כסף ועיני אינה צרה במשכורות ובשכר ששחקנים מקבלים, אבל הם צריכים להגיש גם משהו לציבור.

זוהיר בהלול: מדוע שחקני כדורגל לא מעניקים שירות לציבור.

זוהיר בהלול: למשל, גברתי כבוד השופטת, מדוע לא נטיל על כל מועדון 100 שעות ביקורים בבתי ספר והם יחלקו את זה על הטלאנטים.

זוהיר בהלול: וטאלנט יגיע לבית ספר ואין לכם מושג כמה הם אנשים נחשקים ומושא להערצה, שחקני הכדורגל.

זוהיר בהלול: אם הם יבואו וירצו בפני-.

זוהיר בהלול: האם אתה מוכן לשמוע?

<ניצן בן נתן: אני שומע.

<ניצן בן נתן: אני מקשיב.

זוהיר בהלול: כשאני מדבר, זה חשוב לי.

<ניצן בן נתן: אני מקשיב בחפץ לב.

זוהיר בהלול: ואם אתה מסתפק בדבריך, אז אוקיי, זה משהו אחר.

זוהיר בהלול: כל מועדון כדורגל יעניק 100 שעות ביקורים בבתי ספר, בשתי הליגות הראשונות, ויגיע זהבי ויגיע חלאילה, ויגיע בוזגלו ויגיע בן בסט לבתי הספר, וידברו בגנות האלימות.

זוהיר בהלול: הם בעלי ההשפעה הכי גדולה.

זוהיר בהלול: הכי מאגית.

זוהיר בהלול: גם אנחנו יכולים להגיע למקומות האלה, אבל אנחנו לא נשפיע.

זוהיר בהלול: שחקני כדורגל שיגיעו מתוקף 100 שעות שירות לבתי הספר, של כל מועדון, הם ישפיעו לדעתי בצורה אדירה.

מירב בן ארי: תרשום את זה כתכנית למשרד הספורט.

יפעת שאשא ביטון: כן, זה נכתב בהמלצות.

מירב בן ארי: יש לכם תכניות.

מירב בן ארי: זו תכנית מצוינת.

<ניצן בן נתן: אני יכול להגיד שאנחנו תומכים בתכנית כזאת, אבל זאת לא הדרך שאתם ממליצים עליה.

<ניצן בן נתן: זאת אומרת מרכוס - - -

יפעת שאשא ביטון: אנחנו תיכף נטפל בזה.

יפעת שאשא ביטון: תשאיר את זה לנו.

<מרכוס גרשקוביץ': זה קיים דרך אגב.

<מרכוס גרשקוביץ': אצלנו בקטמון - כל שחקן בחוזה האישי שלו – יש לו 24 שעות קהילה.

זוהיר בהלול: קטמון זה משהו אחר.

זוהיר בהלול: אתם בכלל נוף זר בכדורגל.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה חבר הכנסת זוהיר בהלול.

יפעת שאשא ביטון: עורך דין יריב טפר, ההתאחדות לכדורגל, בבקשה.

<יריב טפר: שלום.

<יריב טפר: אז במסגרת הפעולות שאנחנו בהתאחדות לכדורגל ובאיגוד השופטים עושים, אז הוקמה ועדה.

<יריב טפר: אנחנו בהתאחדות הקמנו ועדה שתפקידה ליישם ככל שניתן את המלצות המבקר ולהביא באמת המלצות פרקטיות.

<יריב טפר: זיהינו קשר מאד מאד - - -

יפעת שאשא ביטון: מתי הוקמה הוועדה?

<יריב טפר: בישיבת ההנהלה, מיד כשהגיעו ההמלצות.

<יריב טפר: יש התקיימה ישיבת הנהלה ואנחנו עובדים על תכנית פרקטית שתיושם בקרוב.

<יריב טפר: היא כוללת בתוכה שינויי תקנון.

<יריב טפר: עשינו פה גם איזה שהוא סיעור מוחות עם מספר גורמים.

<יריב טפר: אנחנו מזהים בהתאחדות לכדורגל, שכמו שאמרה האמא הנחמדה שהייתה פה, שיש איזו שהיא בעיה עם הורים, יש בעיה גם עם המאמנים, גם עם השחקנים, ואנחנו רוצים להביא לאיזה שהוא מקום שהמאמנים יהיו איזה שהם סוכני שינוי בעניין הזה ויהיו מעורבים בכל התכנית הזאת של החינוך למניעת אלימות.

<יריב טפר: יש אצלנו כמובן את הפרויקט של הכרטיס הירוק – מי שמכיר אותו – על מתן פידבק חיובי לשחקן שעושה פעולה טובה.

<יריב טפר: יש דירוג בסוף העונה.

<יריב טפר: שחקן שנבחר כמי שהצטיין במפעל הזה מקבל סוג של בונוס מסוים.

<יריב טפר: נדמה לי שפעם אחת הייתה נסיעה לאנגליה, יש משחקי נבחרת ואנחנו עושים בעניין הזה המון, וזה באיזה שהוא תהליך.

יפעת שאשא ביטון: מה עושים עם ההורים?

יפעת שאשא ביטון: כי כבר למדנו שמרבית האלימות קורית ביציעים, עם ההורים ולא עם התלמידים.

<יריב טפר: אז גברתי צודקת ואנחנו זיהינו את העניין הזה ואנחנו רוצים לייצר איזה שהוא קשר בין ההורה לבין הקבוצה עצמה.

<יריב טפר: זאת אומרת שאם הורה ביציע פועל, עושה איזו שהיא פעולה שהיא לא תקינה, שהיא בניגוד לתקנון, התנהלות בלתי ספורטיבית, העלבה – לקשור את המעשה של ההורה אל המועדון עצמו ולשייך את זה גם לתוצאת משחק, להעמדה לדין משמעתי.

<יריב טפר: יש אולי אפילו אפשרות להפסקת המשחק כאיזה שהוא מענה לאותה פעולה לא תקינה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יינקטו סנקציות.

יפעת שאשא ביטון: במידה והורה מקבוצה מסוימת מפר את הכללים ונוהג באלימות – יהיו סנקציות כלפי הקבוצה.

<יריב טפר: בוודאי.

<יריב טפר: בין אם סנקציות מיידיות, קרי: הפסקת משחקים, ובין אם סנקציות משמעתיות, שזה זימון לבית הדין המשמעתי, עם השלכות ישר בנקודה הכואבת, שזה התוצאה.

<יריב טפר: מה לעשות, בסופו של יום זו תחרות ולאנשים חשובה התוצאה.

<יריב טפר: בנוסף אנחנו עושים ואנחנו בקשר עם המועצה ועם יושבת ראש המועצה למניעת אלימות בספורט.

<יריב טפר: באיגוד השופטים, מאחר שאנחנו פרושים בכל הארץ, יש לנו באיגוד השופטים כ-1,000 חברים שכירים שפרושים מהצפון ועד הדרום, אנחנו גם בעניין הזה - חבר הכנסת זוהיר בהלול – הרמת להנחתה ואנחנו כבר עושים את זה הלכה למעשה.

<יריב טפר: בתכנית שלנו אנחנו מגיעים לבתי הספר, איפה שאנחנו מקבלים אישור לכך מבית הספר ומגיעים גם לאגודות, למתנ"סים והשופטים הבכירים שלנו – לירן ליאני, אלון יפת, זיו אדלר, רועי ריינשבר, כל מיני שמות – באים אל בתי הספר, אל מחלקות הנוער וממש נותנים יופי של הרצאה בנושא מניעת אלימות וקידום משחק הוגן.

<יריב טפר: אני מזמין את גברתי.

<יריב טפר: אני אזמין את גברתי ואת החברים פה, ברגע שנעשה איזו שהיא הרצאה כזאת דומה באזור ירושלים ואתם תיווכחו עד כמה זה משמעותי ויש לזה השפעה מאד מאד גדולה.

יפעת שאשא ביטון: אפשר גם בצפון, אגב.

<יריב טפר: אנחנו עושים.

<יריב טפר: הפרישה שלנו היא מהצפון וזה היכולות שלנו.

<יריב טפר: מאחר שאנחנו פרושים גיאוגרפית מהצפון - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, גם אני פרושה גיאוגרפית מהצפון עד ירושלים.

מירב בן ארי: היא באה להגיד שהיא גרה בקריית שמונה.

יפעת שאשא ביטון: אני מרחיבה לך את האפשריות.

<יריב טפר: בקריית שמונה?

מירב בן ארי: כן, כן.

יפעת שאשא ביטון: אתה יכול להזמין אותי גם בצפון וגם בירושלים.

<יריב טפר: א' גברתי קודם כל קיבלתי את ההזמנה, וב' אני אומר שעשינו גם בקריית שמונה ואנחנו גם עושים את זה בצפון ואת ההזמנה נקבל בשמחה.

<יריב טפר: ולכן אני אומר לגברתי ולכולכם, אנחנו עושים בהתאחדות לכדורגל ולקחנו את העניין הזה כאחד מהמטרות שלנו לשנים הקרובות.

<יריב טפר: עובדים על תכנית עבודה פרקטית, לא סיסמאות ולא כל מיני דברים שטובים תקשורתית, אלא דברים תכלס.

<יריב טפר: באים ומשנים את המציאות בשטח.

<יריב טפר: ואנחנו רואים תוצאות לעניין הזה.

<יריב טפר: אגב, גם המודעות של הקבוצות, יש כאלה שיותר.

<יריב טפר: נמצאים פה גם נציגים של הקבוצות הבכירות ששם את באמת מרגישה את המודעות לנושא הזה ואפשר גם לקחת את המודל של קטמון, כאיזה משהו שאפשר לרוץ איתו.

<יריב טפר: אני הייתי שם פעמיים במשחק, חוויה, אני ממליץ לכולם, לא קשור איזו קבוצה אתם אוהדים וזה משהו שמאד מאד משליך על התרבות שאנחנו רוצים במגרשי הספורט.

<יריב טפר: זהו.

<יריב טפר: אם יש לחברים פה שאלות.

יפעת שאשא ביטון: כן, אני ברשותך רוצה להתייחס שוב לסוגיה של ההורים.

יפעת שאשא ביטון: ראשית, אני מבינה מתוך הדברים שלך, שכחלק מהתכנית שאתם בעצם מקדמים או בונים כרגע, תהיה סוגית הסנקציות כלפי הורים שמפרים את התקנון.

<יריב טפר: את שואלת כרגע משפטית.

<יריב טפר: מאחר שיש איזה שהוא קושי משפטי מסוים לקשור בין ההורה לבין האחריות המשמעתית/פלילית אפילו של הקבוצה, העניין הזה נבחן משפטית, אבל אנחנו מבחינתנו, ההנחיה שניתנה ליועצים המשפטיים, למצוא את הפתרון המשפטי שיוכל לאפשר את זה.

<יריב טפר: אנחנו נייצר את הקשר הזה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: ברשותך, עוד שני דברים.

יפעת שאשא ביטון: אחד, אני רוצה התייחסות ממך בבקשה לסוגיית הגיל של התחרות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו דיברנו טרם כניסתם לוועדה, על כל הסוגיה של תחרות מגיל מאד צעיר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שבמדינות אחרות בעולם מתחילים את התחרויות בגיל 13, בחלקן אפילו בגיל 14 ו-15, אצלנו מתחילים את זה מאד מאד מוקדם.

יפעת שאשא ביטון: אולי כדאי בעצם בגילאים הצעירים, יותר לשמור על החוויה, ללמד את הכדורגל, לנסות להכניס לאווירה, שההורים יהיו חלק מאיזה שהוא תהליך שבונה בעצם את הקבוצה ולהתחיל את התחרות בגילאים המאוחרים יותר.

<יריב טפר: תראי, גם בעניין הזה, א' זה מה שקורה ואנחנו במסגרת התכנית - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, זה לא מה שקורה.

יפעת שאשא ביטון: מה שקורה בפועל היום שילדים מאד מאד צעירים – גילאים 9, 10 – כבר נמצאים בקבוצות תחרותיות.

<יריב טפר: אז אני בא ורוצה להגיד ש-א' יש פגישות לכאן ולכאן ואם גברתי אמרה לגבי מה שקורה בעולם, אז יש מקומות בעולם שאכן מתחילים בגילאים צעירים יותר ומעודדים את נושא התחרות ויש כאלה מקומות שחושבים שזה פחות נכון.

<יריב טפר: אנחנו, אחד הדברים שאנחנו בודקים בוועדה שלנו, מה הוא הגיל הנכון לעניין הזה.

<יריב טפר: יחד עם זה, גברתי, כאבא לארבעה ילדים וכמי שמסתובב במגרשים, אני יכול להבטיח לך שגם בחוג של ילדים בגיל 6, כל הורה חושב שהבן שלו זה מסי או רונלדו הבא, וגם בחוג הכי בסיסי – המאמן לא בסדר, למה הוא לא נותן לילד לשחק בצד שמאל ולא בצד ימין ולמה הוא לא שם לב יותר ושם לב יותר.

<יריב טפר: זה משהו שורשי.

<יריב טפר: זה משהו תרבותי.

יפעת שאשא ביטון: משהו שורשי אגב, שהוא לא רק במגרשי הכדורגל.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רואים שמעורבות ההורים הופכת להתערבות בעוד הרבה מאד נושאים.

<יריב טפר: מצד שני, גברתי, אפשר להשתמש, אין פלטפורמה כמו הספורט וכמו הכדורגל, שהוא הספורט הכי פופולארי, להשתמש בפלטפורמה הזאת להוביל מסרים של חינוך, של תרבות, של סבלנות, של סבלנות לאחר ואני חושב שאני מקבל את מה שאמרה פה גברתי, שאם יהיה פתרון בין משרדי והשקעה של משאבים בנושא הזה, אפשר לבחון את זה.

<יריב טפר: זה משהו מאד מדיד והשינוי יהיה מהיר, ואני מסכים עם מה שאמרת בעניין הזה, שצריך להיות פה שילוב כוחות ואפשר להוציא פה דברים מאד מאד מוצלחים.

זוהיר בהלול: שאלה קצרה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

זוהיר בהלול: מכיוון שמאמן כדורגל לילדים הוא גם מחנך, הוא בעיקרון מחנך, האם אתם מחייבים את המאמנים האלה לעבור לפחות שתיים-שלוש הרצאות תחת מטריית ההתאחדות לכדורגל, כדי שיבינו שהם לא רק מאמנים את הילדים האלה, אלא הם גם מחנכים אותם ובעיקר הם מחנכים אותם - - -

יפעת שאשא ביטון: נכון.

זוהיר בהלול: ולפעמים אין להם מושג – למאמנים האלה – איך להתייחס אינדיבידואלית לתלמיד, שבא לפעמים ממצוקה, להקשיב לו, להיות מעין אב, מעין פסיכולוג, מעין איש שמבין את המצוקות שלו.

זוהיר בהלול: לעתים, המאמנים האלה הם שמחרבים את העסק.

זוהיר בהלול: את יודעת, אנחנו מנסים פה לחנך את ההורים, אבל בואו נחנך את המאמנים האלה שמתייחסים לילדים האלה תחת הכותרת – הניצחון הוא חזות הכל.

זוהיר בהלול: מה זה ניצחון בגילאים האלה?

זוהיר בהלול: תחנך אותו.

זוהיר בהלול: תלמד אותו.

זוהיר בהלול: תהיה חם כלפיו.

זוהיר בהלול: תהיה קשוב למצוקותיו.

זוהיר בהלול: האם אתם מחייבים את המאמנים האלה לעבור סדנא של הרצאות חיוניות כאלה?

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, כבוד השופטת.

<עדנה בקנשטיין: אני רוצה להגיד לך שכשנכנסתי לתפקידי כיושבת ראש המועצה, אני מצאתי לנכון להגיע דבר ראשון לקבוצות שכבר היו בכותרות מבחינת אלימות – בית"ר ירושלים וסכנין והגעתי לשם וראיתי דברים יוצאים מהכלל שנעשים שם עם נוער.

<עדנה בקנשטיין: להפתעתי הגדולה, כשבאתי לבית"ר ירושלים – ילדים ישבו גם עם המאמנים וכו'.

<עדנה בקנשטיין: באמת אווירה של עבודה עם נפש, עם פסיכולוגיה בצידה.

<עדנה בקנשטיין: ישבו עם ילדים שהתקשו בלימודים ועזרו להם.

<עדנה בקנשטיין: זאת אומרת קשרו אותם לתוך העניין.

<עדנה בקנשטיין: בסכנין פתחו מרכז כזה והייתי בפתיחה שלו, שזה היה דבר מדהים גם כן, שהילדים באים לשם ומקבלים גם את הפן החינוכי וגם את הפן ה - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל כבוד השופטת, הסוגיה פה זה לא מה הילדים מקבלים, ואנחנו גם רואים לגבי הילדים הרבה מאד פעמים, לשמחתנו, שהם מתנהגים בסדר במגרש והם מוקיעים את מה שקורה ביציעים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מנסים למצוא פתרון כאן בשולחן לסוגית האלימות בקרב ההורים ביציע, כי לתפיסתנו זה כרגע המקום שצריך לטפל בו.

<עדנה בקנשטיין: אז שני דברים.

<עדנה בקנשטיין: הוא דיבר על העניין של השופטים.

<עדנה בקנשטיין: הוזמן לישיבת המועצה שלנו יו"ר איגוד השופטים, עוזי יצחקי והציגו מצגת יוצאת מן כלל ואמרנו – תצאו עם זה החוצה ובאמת התחילו לצאת עם זה החוצה לילדים.

<עדנה בקנשטיין: אותו דבר עם הקטמונים.

<עדנה בקנשטיין: לבוא למשחק של הקטמונים ולראות את ההורים עם הילדים, נשים וגברים באווירה - - -

מירב בן ארי: אי אפשר מכל הנבחרות כדורגל במדינת ישראל להגיד כל הזמן על קטמון.

מירב בן ארי: קטמון היא - - -

יפעת שאשא ביטון: למה?

יפעת שאשא ביטון: הם יכולים להנות לפחות מהפרגון.

מירב בן ארי: אז למה מה שקורה שם לא עובד במקומות אחרים?

מירב בן ארי: למה כבר שנים שומעים על קטמון ושנים יש רק קבוצה אחת שכל הזמן - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה.

יפעת שאשא ביטון: נסיים עם ההתאחדות ואני רוצה לשמוע נציגות גם מהקבוצות.

<יריב טפר: אחת מההמלצות של הוועדה שהקמנו בהתאחדות, קושרת, כמו שאמרת, בין התנהגות השחקנים לבין עונש אישי שיקבל המאמן.

<יריב טפר: זאת אומרת שאם יש קבוצה – ילדים, נערים או נוער – שאנחנו מזהים שם איזו שהן עבירות התנהגות קשות של השחקנים – מי שיישא בחבות המשמעתית – זה המאמן עצמו.

<יריב טפר: ואז יהיה לו אינטרס להוביל את אותו תהליך שאתה מדבר עליו, זוהיר, לחנך, ללחוץ ידיים, לעשות את כל הפעולות והדברים שיובילו למשחק הוגן ולהוריד את מפלס האלימות.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: נציג משרד החינוך, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: רק שם לפרוטוקול.

<אברהם זוכמן: שמי אברהם זוכמן, אני המפקח המרכז על החינוך הגופני במשרד החינוך.

<אברהם זוכמן: קודם כל אני מברך על הישיבה הזאת.

<אברהם זוכמן: זו ישיבה חשובה ביותר.

<אברהם זוכמן: אני הייתי שותף לוועדות רבות, משנת 1998, טרם הגיעי למשרד החינוך אפילו, בכל מיני ועדות למניעת אלימות.

<אברהם זוכמן: רוב ההמלצות לא יושמו.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<אברהם זוכמן: לא יושמו.

<אברהם זוכמן: בהגיעי לתפקידי, הדבר הראשון שעשיתי זה ליישם את ההמלצות שהיו של ועדות.

<אברהם זוכמן: יצא ספר הוראה למורים לחינוך גופני.

<אברהם זוכמן: הוא כאן.

<אברהם זוכמן: יצאה חוברת הגינות בספורט לכל התלמידים בבתי הספר.

<אברהם זוכמן: שינינו את החוקים של המשחקים, בילדים.

<אברהם זוכמן: למשל, כרטיס צהוב בכדורגל – יושב בחוץ שלוש או חמש דקות.

<אברהם זוכמן: שינוי של החוקה.

<אברהם זוכמן: חשוב לי לציין שבמערכת החינוך משתתפים מדי שנה כ-300,000 תלמידים בתחרויות ספורט של בתי ספר.

<אברהם זוכמן: זה יותר מכל איגודי הספורט יחד.

<אברהם זוכמן: האלימות שואפת לאפס.

<אברהם זוכמן: שואפת.

<אברהם זוכמן: לא שאין.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על בתוך מערכת החינוך.

<אברהם זוכמן: בתוך מערכת החינוך.

<אברהם זוכמן: אחד הדברים שאנחנו עושים, שכל תלמיד – אני מדבר עכשיו על הבוגרים יותר – י"א-י"ב – שעובר מבית ספר לבית ספר כדי לשחק, התלמיד, הוריו ונציג בית הספר – מתייצבים למשרד של המפקח הארצי על החינוך הגופני לשיחה.

<אברהם זוכמן: עכשיו תגידו – אברהם, יש לך זמן לזה?

<אברהם זוכמן: גם לזה מוצאים זמן.

<אברהם זוכמן: ואין שום סיבה שבאגודות הספורט לא יזמנו את ההורים לישיבה לפני שהילד ממשיך.

יפעת שאשא ביטון: נכון, חד משמעית.

<אברהם זוכמן: אנחנו מסבירים להורים את הכללים של בתי הספר, גם לילד עצמו, גם למורה, מנהל, מי שמגיע לשיחה.

<אברהם זוכמן: אני בכוונה מצטרף לזה כי אין לנו זמן להרחיב את כל העשייה בבתי הספר, אבל דווקא בנקודה הזאת אני חושב שניתן לעשות הרבה.

<אברהם זוכמן: במסגרת שיתופי הפעולה של משרד הספורט ומשרד החינוך, נפגשנו פעמים רבות, אני חייב לומר לכם.

<אברהם זוכמן: אני מסרתי את החומרים שיש לנו והצעתי את עצמי לסייע בכתיבה, כי האלוהים חנן אותי בכתיבה טובה, אבל לצערי זה לא צלח.

<אברהם זוכמן: כל ארגון, ויושבים כאן חנן שלאין ודרור רופין, מי שזוכר.

<אברהם זוכמן: כל גוף שיש לו תכנית למניעת אלימות בספורט ורוצה להיכנס לבתי הספר – הוא חייב להציג את התכנית ואנחנו משלבים אותו.

<אברהם זוכמן: אחרונים שנכנסו זה איגוד שופטי הכדורגל.

<אברהם זוכמן: עוזי יצחקי פנה אלינו, נפגשנו איתנו יחד עם המפקחים ו-15 שופטי כדורגל, נדמה לי, משובצים עכשיו להרצאות שונות בבתי הספר.

<אברהם זוכמן: כך שכל המלצה שהייתה – וניתן לראות את זה בדו"ח שהוגש בזמנו, של ועדת המשנה של הצעירים למניעת אלימות בספורט – כל המלצה שכתובה שם מיושמת במערכת החינוך.

<אברהם זוכמן: נכון שמערכת החינוך היא לא הליגות, ששם זה הטירוף, נקרא לו כך - - -

יפעת שאשא ביטון: הארד קור, כן.

<אברהם זוכמן: אבל בתוך המערכת אנחנו עושים רבות.

<אברהם זוכמן: כל בית ספר שמשחק בתחרויות בתי ספר, חייב להגיש תכנית למניעת אלימות ולעידוד נכון בקרב תלמידי בתי הספר וזה ניתן לבדיקה.

<אברהם זוכמן: הכל חשוף.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל השאלה איך אנחנו יוצרים זליגה.

יפעת שאשא ביטון: מה שאתה מתאר פה הוא פנטסטי.

<אברהם זוכמן: אני אומר – בבתי הספר, במקומות שיש תחרויות.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז אני אומרת - מה שאתה מתאר כאן הוא פנטסטי לצורך העניין.

יפעת שאשא ביטון: השאלה איך אנחנו יוצרים בעצם "זליגה" של הדבר הפנטסטי הזה, אל תוך המגרשים, אל תוך האגודות, כדי לראות שאנחנו מחברים.

יפעת שאשא ביטון: הרי בסופו של דבר זה אותם ילדים.

יפעת שאשא ביטון: הילדים של בית הספר בבוקר הם הילדים של אחר הצהריים במגרשי הכדורגל.

<אברהם זוכמן: נכון גברתי, ולכן בין ההמלצות למשל, ואני לא זוכר בעל פה את כל ההמלצות.

<אברהם זוכמן: אני הייתי יושב ראש הוועדה.

<אברהם זוכמן: היה שם נציג של משרד הספורט, התאחדות לכדורגל, נציג של איגוד הכדורסל.

יפעת שאשא ביטון: כל הרלבנטי.

<אברהם זוכמן: תראי, הייתי שחקן בנבחרות ישראל, אני מכיר את הספורט.

<אברהם זוכמן: חייתי על המגרשים.

<אברהם זוכמן: נולדתי וחייתי על המגרשים 40 שנה.

<אברהם זוכמן: העניין של גיל התחרות ומה לעשות עם כל הדברים האלה – מופיע בהמלצות, אבל האיגודים לא מיישמים את זה.

יפעת שאשא ביטון: תיכף נשמע את האיגודים.

<אברהם זוכמן: או שהם לא יכולים או שלא מעוניינים, אני לא יודע, אבל ההמלצות מופיעות בדו"ח של הוועדה למניעת אלימות בספורט.

<אברהם זוכמן: כך שלנושא ההורים אני חושב שנתתי את התשובה בזה שכל הורה חייב להגיע ולקבל את ההנחיות.

<אברהם זוכמן: ההורים הם חלק מהקהל של בית הספר.

<אברהם זוכמן: כל הורה הוא בצד של בית הספר שלו והקהל בבתי הספר הוא רב, הוא לא זוטר.

<אברהם זוכמן: הענישה היא מאד מאד קפדנית.

<אברהם זוכמן: אנחנו מוציאים בית ספר שלם מתחרויות של בתי ספר.

<אברהם זוכמן: לא חוששים מהדברים האלה.

<אברהם זוכמן: הורים – מוציאים אותם מהמגרש.

<אברהם זוכמן: קהל שלם באצטדיון כדורגל בחיפה, כשהיה משחק כדורגל שלא נהג על פי הכללים, 3,000 צופים נאלצו לצאת מהאצטדיון כדי להמשיך את המשחק.

<אברהם זוכמן: צריך להחליט שעושים את זה ולעמוד אחרי הכללים שנקבעים מבלי לחשוש משום דבר.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה אברהם זוכמן.

יפעת שאשא ביטון: נעבור לשמוע את אנשי הספורט.

יפעת שאשא ביטון: מה קורה אצלכם במגרשים ואיך אתם מגיבים למה שנאמר פה?

יפעת שאשא ביטון: אבל הכי חשוב, איזה פתרונות אתם בעצם מציעים מתוך ההיכרות שלכם את השטח, לתופעה שאנחנו מדברים עליה כאן.

יפעת שאשא ביטון: אז נתחיל עם מי שכל כך הרבה פירגנו לו, הפועל קטמון.

מירב בן ארי: כן, לפני שאני הולכת.

יפעת שאשא ביטון: אני כבר סקרנית.

יפעת שאשא ביטון: מי נציג קטמון?

<ניר רייכמן: אני.

<ניר רייכמן: אני חושב שמרכוס יתחיל ואני אשלים את דבריו מהשטח.

יפעת שאשא ביטון: ובתנאי שאתם מתחלקים באותו זמן.

<מרכוס גרשקוביץ': באותו זמן.

<מרכוס גרשקוביץ': ניר ידבר.

<מרכוס גרשקוביץ': ניר הוא מנהל מחלקת הנוער שלנו, הוא מתעסק בזה ביום יום.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, קדימה.

יפעת שאשא ביטון: מי מכם רוצה להתחיל?

<ניר רייכמן: שמי ניר רייכמן, אני שחקן כדורגל מגיל 9.

<ניר רייכמן: אמנם שיחקתי בבית"ר ירושלים, לאחר מכן עבדתי שם במחלקת הנוער.

זוהיר בהלול: הייתי כישרון, אבל חבל שלא - - -

<ניר רייכמן: הייתי כישרון, אבל הייתי קצת עצלן.

<מרכוס גרשקוביץ': הוא מצא אהבה.

<ניר רייכמן: מצאתי בהחלט אהבה.

<ניר רייכמן: אני יכול לספר את סיפורי משני הקצוות, כי הסיפור בקטמון הוא קצת אחר מבית"ר ירושלים, מבלי לפגוע באף אחד.

<ניר רייכמן: אני אתחיל עם מה ששמעתי כאן מראשי ההתאחדות, עניינים של סנקציות.

<ניר רייכמן: הסנקציות הן קורות.

<ניר רייכמן: הסנקציות הן בשטח.

<ניר רייכמן: זאת אומרת, אני מכיר משנות פועלי בבית"ר, שהורים נניח שמקללים או עוברים איזה סוג של עבירת משמעת, אני יכול לומר לכם שהילדים שלהם נפגעים.

<ניר רייכמן: הם נפגעים, הם עוברים אגודות, הם ממש מסולקים.

<ניר רייכמן: זה לאו דווקא עוזר.

יפעת שאשא ביטון: שזה גם כואב.

יפעת שאשא ביטון: שזה ממש אבות אכלו בוסר, שיני בנים תקהינה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת צריך לראות איך מוצאים פתרון כדי שהילד - - -

<ניר רייכמן: היה תחתי שחקן שאני לא אזכיר את שמו.

<ניר רייכמן: שחי שחקנים באגודה אחת, האב יצא למשחק חוץ נגד מכבי תל אביב, שם קילל או עשה את מה שעשה.

<ניר רייכמן: ביום ראשון זימנו אותו אלינו לבית וגן והאב, יחד עם ילדיו, התבקש לעזוב.

<ניר רייכמן: היום הם מטיילים, אחד אצלי חזר לקטמון, אחד בהפועל ירושלים.

<ניר רייכמן: זאת אומרת שהסנקציה הזאת לא עזרה לאורך זמן, וזה קורה.

<ניר רייכמן: זה לטעמי לא הפתרון.

<ניר רייכמן: אני יכול לומר שבקטמון הדברים – ועוד פעם – זה אולי יישמע קצת מתנשא או קצת לא אמיתי – אבל בקטמון הדברים הם לא כאלה.

יפעת שאשא ביטון: לא, אז מה הם כן?

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שתגיד לי מה אתם עושים אחרת, שאצלכם פחות פוגשים אלימות במגרשים.

<ניר רייכמן: המבנה זה תורה אחרת.

<ניר רייכמן: המבנה של הקבוצה הוא שונה.

<ניר רייכמן: זאת אומרת אין בעל בית, יש 700 איש בקהל שהם בעלי הבית.

<ניר רייכמן: זאת אומרת כשמישהו הנכס הוא שלו, אז זה קשה לתפוס את זה כי שנות צריך לשנות את כל מבנה הכדורגל בכדי להגיע לתוצאות יותר טובות.

<ניר רייכמן: זה לא משהו שהוא ריאלי וזה רחוק מאד ממשהו ישים.

<ניר רייכמן: הנושא הזה של מה שאנחנו כן משקיעים וכן עושים, זה כל הסיפור הזה של ההדרכה.

<ניר רייכמן: הוא דיבר על בחירת המאמנים ובחירת הצוות המקצועי וההכשרה שלו.

<ניר רייכמן: זה משהו שאנחנו שמים המון המון דגש.

<ניר רייכמן: עושים שילוב עם ערכים בספורט.

<ניר רייכמן: זאת אומרת אנחנו כל הזמן מדברים על הורים.

<ניר רייכמן: עשינו כמה סדנאות של ההנהלה של הפועל קטמון עם ערכים בספורט בנושא הזה של שילוב הורים.

<ניר רייכמן: זאת אומרת יש נטייה היום לחשוב.

<ניר רייכמן: זאת אומרת ההורים היום רוצים להיות חלק מזה הרבה יותר מפעם.

<ניר רייכמן: זאת אומרת פעם אם ההנהלות היו אומרים ההורים בבית, השחקנים פה, היום אנחנו כן רוצים לחבר את ההורים.

<ניר רייכמן: כן רוצים שהם יהיו חלק מזה.

<ניר רייכמן: אנחנו כן רוצים לשתף אותם.

<ניר רייכמן: אנחנו מבינים שאין ברירה, תמיד היה עדיף שהורים יישבו בבית ויתנו לילדים להתאמן, אבל אין היום ברירה.

<ניר רייכמן: הורה שרוצה להיות מעורב, יהיה מעורב, אז בוא נחבר אותם.

<ניר רייכמן: זאת אומרת בואו לא נחבר אותם ביחד, ניצור ביניהם לא רק סדנאות של לחנך אותם ולהגיד להם נו, נו, נו, מה אסור.

<ניר רייכמן: בואו תהיו חלק מקבלת החלטות.

<ניר רייכמן: בואו תהיו חלק מה - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, להיפך.

יפעת שאשא ביטון: סדנאות ושיח נכון לא יגררו אחריהם סדנאות של נו,נו, נו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא במקום של הנו-נו, נו, אנחנו במקום של ליצור תרבות ספורט אחרת.

<ניר רייכמן: כן, אבל כמות הסדנאות וכמות היכולת שלך להביא הורה לדבר כזה, היא קצת מוגבלת.

<ניר רייכמן: בדרך כלל ההורים היותר פרובלמאטיים הם לא אלה שיגיעו לסדנאות האלה, אבל הדרכה שהמהות שלה היא ספורט או הגינות בספורט, אז להורה יהיה הרבה יותר קל לבוא מאשר הדרכה שהיא נגד אלימות, שהורה שבדרך כלל מרגיש שהוא חלק מזה, יהיה לו הרבה יותר קשה להגיע.

<ניר רייכמן: זאת אומרת הרצון בסוף, ואנחנו כרגע בונים את תכנית העבודה הזאת, בסוף לגרום להורים להגיע דרך הספורט.

<ניר רייכמן: זאת אומרת לא דרך הנושא הזה של אלימות, אלא לטפל בכל מה שקשור בחינוך ובחינוך גופני ובדברים, וככה לחבר את ההורים לתוך המערכת.

<ניר רייכמן: לילדים עצמם למשל, יש לנו פרויקט שנקרא חוויות חיים.

<ניר רייכמן: זה סטודנטים שמגיעים אלינו פעם בשבוע מהאוניברסיטה העברית ומדברים עם החברה שלנו.

<ניר רייכמן: זה נקרא העברת פעילות חברתית בנושאים של הקניית כישורי חיים בסיסיים לפני נוער בסיכון או לא בסיכון, שעומדים לצאת לחיים העצמאים.

<ניר רייכמן: שם הסטודנטים האלה מדברים עם הילדים על סכנות אלכוהול בנהיגה, על סכנות של אלימות, על איך לצאת לחיים, על איך שוכרים דירה, איך מדברים עם בחורה.

<ניר רייכמן: כל העניינים של אינטרנט, כל הדברים האלה.

<ניר רייכמן: מהידע שאנחנו עכשיו מיצרים, אני יודע שזה מאד עוזר וגם מנסים לחקות את זה במקומות אחרים.

<ניר רייכמן: זה עוד דבר שמאד מאד יכול לעזור.

<ניר רייכמן: ממש כאילו לא לדבר דווקא על ענייני ספורט וכדורגל, אלא לבוא ולהפוך את הילדים האלה קודם כל לבני אדם, כי בינינו, גם אנשי האגודות יודעים שאחוז קטן ומינורי הופכים להיות כדורגלנים.

<ניר רייכמן: כל השאר אנחנו צריכים להוציא החוצה לפחות כבני אדם, ועל זה אנחנו שמים דגש בקטמון ועל זה אני יכול להגיד, גם מעבודה עם ערכים בספורט בבית"ר ירושלים, גם זה דברים שממש ממש עוזרים במיתון האלימות.

מירב בן ארי: אולי אתה תיתן למשרד הספורט תכניות והם יעבירו את זה לאיגודים.

<ניר רייכמן: בשמחה.

<ניר רייכמן: יש לי המון רעיונות.

מירב בן ארי: זה מה שנקרא איגום משאבים, אבל זה היה רק רעיון אחרון לפני שאני הולכת.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, שם לפרוטוקול.

<אסנת עוזרד: שלום, שמי אסנת אוזרד, אני מנהלת בית ספר בתפקידי, אבל אני כאן גם בכובע של משרד החינוך, מנהיגות נוער ארצית וגם כחברה בוועד מנהל של עמותה שנקראת שעל שוויון, ואני מעריכה שיש פה לא מעט אנשים שיושבים בחדר ושמעו עליה.

<אסנת עוזרד: עמותת שער שוויון זאת עמותה שפועלת מקריית שמונה בצפון עד ירוחם בדרום.

<אסנת עוזרד: בקריית שמונה אגב, בכל בתי הספר היסודיים זה נמצא.

<אסנת עוזרד: זוהיר מכיר אותם מצוין.

<אסנת עוזרד: אתה קשור אליה.

<אסנת עוזרד: התאחדות הכדורגל יצרה איתנו קשר לפני מספר חודשים.

<אסנת עוזרד: הייתה חתמה בין עמותת שער שוויון לעמותה שלנו.

<אסנת עוזרד: בקצרה: עמותה שלוקחת תלמידים מגיל צעיר, אפרופו קטמון, מה שאתם עושים, אנחנו עושים בענק.

<אסנת עוזרד: 150 בתי ספר במדינת ישראל שמקבלים חינוך להשכלה.

<אסנת עוזרד: במשך פעמיים בשבוע במהלך כל השנה ועוד פעמיים אימוני כדורגל עם מאמנים שמקבלים בעצמם הכשרות על ידי העמותה עצמה.

<אסנת עוזרד: זאת עמותה שלדעתי עושה מהפכה במדינה.

<אסנת עוזרד: זאת עמותה שהגביע שלה, הראוי ביותר הוא גביע ההוגנות בספורט.

<אסנת עוזרד: זאת אומרת שלמרות שיש תחרויות, התחרות היא קודם כל על ההוגנות בספורט.

<אסנת עוזרד: אני מבקשת ממי שנמצא פה ורוצה להעמיק איתנו שיתופי פעולה, אנחנו נשמח מאד.

<אסנת עוזרד: יש לנו היום שיתופי פעולה עם האקדמיה, כמעט כל המוסדות להשכלה גבוהה.

<אסנת עוזרד: סטודנטים הם אלה שחונכים את התלמידים.

<אסנת עוזרד: אנחנו עוברים תהליך מדהים.

<אסנת עוזרד: שער שוויון זה מודל מדהים בכל מדינת ישראל, וכשאני אומרת את זה אני מתכוונת ולצערי - - -

יפעת שאשא ביטון: כמה זמן אתם פועלים?

<אסנת עוזרד: אנחנו כבר שבע שנים.

<אסנת עוזרד: השנה - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אני אגיד לך למה.

יפעת שאשא ביטון: באמת, הדברים שאני שומעת פה ולא חלילה – אני מחבקת את מה שאת אומרת, אבל הדברים שאנחנו שומעים פה כל כך נפלאים, יש תכנית כזו ויש תכנית כזו ובבתי הספר נעשים דברים ואתם כעמותה, ובכל זאת אנחנו יוצאים החוצה, עולים על המגרשים ותוהו ובוהו שם.

<אסנת עוזרד: אני יכולה להגיד לך ששבע שנים לא הייתה לנו אלימות במגרשים, משום שהדבר הראשון זה הערכים.

<אסנת עוזרד: ודבר נוסף, השותפים - - -

<קריאה: לא בגלל שאין הורים?

<אסנת עוזרד: זה גם לא נכון שאין הורים, אני לא מסכימה איתך.

<אסנת עוזרד: תבוא איתי.

<אסנת עוזרד: יש לנו 12 מחוזות, יש לנו משחקי טורנירים.

<אסנת עוזרד: אתה רואה את ההורים גם יושבים ביציעים.

<אסנת עוזרד: אני ממש מתנגדת למה שאתה אומר.

<אסנת עוזרד: דבר נוסף בשער שוויון, יש לנו קשר טוב עם רשויות מקומיות.

<אסנת עוזרד: אני חושבת שזה לא צריך להישאר רק ברמה של רשויות מקומיות אלא בהתאחדות הכדורגל, בהעמקת יתר.

<אסנת עוזרד: עם תמיר גילת הייתי בפגישה אקראית לא מזמן.

<אסנת עוזרד: עם משרד התרבות.

<אסנת עוזרד: אנחנו צריכים תקציבים להעמיק את זה.

<אסנת עוזרד: אנחנו נשמח.

<אסנת עוזרד: היום אנחנו עושים את זה לא רע, אנחנו צריכים לעשות את זה הרבה יותר עמוק.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<אסנת עוזרד: ואני אומרת לכם, קחו את הכדור שאנחנו נותנים לכם בידיים.

<אסנת עוזרד: אני חושבת שאנחנו יכולים להעמיק מאד את העבודה המשותפת.

יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה אסנת, ואני מקווה באמת שהתמונה שאת מציגה כאן כן תתרחב ותהפוך להיות נחלת הכלל.

יפעת שאשא ביטון: משה פרימו.

<משה פרימו: כן.

<משה פרימו: שלום גברתי, תודה על ההזמנה.

<משה פרימו: אני בדרך כלל – מילים כמו ועדה, מצגת, ועדת ספורט – כל הדברים האלה מוציאים אותי מהכלים.

<משה פרימו: לא יוצא מזה שום דבר.

<משה פרימו: אני באתי פעם אחת לכנסת להיות פרקטי.

<משה פרימו: כל הדוברים פה לא יביאו לך שום דבר פרקטי.

<משה פרימו: הדבר האלים - - -

יפעת שאשא ביטון: חכה, אנחנו לא פוסלים אף צעד.

<משה פרימו: רגע, רגע, תני לי לסיים.

<משה פרימו: אני על 100 קמ"ש, קשה לי לתת ברקס.

<משה פרימו: תקשיבי, הדבר האלים ביותר בישראל זה האלימות של ההורים במגרשי הכדורגל ואני אסביר למה.

<משה פרימו: יש אלימות בברים, קניונים, בכל מקום.

<משה פרימו: רוב האנשים שנמצאים פה לא נמצאים במגרש כדורגל ואף אחד פה לא יכול להבין מה זה ילד בן 9, 10 ו-11, שאבא שלו הולך מכות או שהוא מקבל מכות.

<משה פרימו: זה ילד שמקבל טראומה שאי אפשר לתאר אותה.

<משה פרימו: וכל הדברים האלה מסביב, אני שמח שיריב טפר מההתאחדות לכדורגל, ואני אגיד לך למה, לא שחס וחלילה אני חושב שהכנסת לא יכולה.

<משה פרימו: העניין הפרקטי יכול לבוא רק מההתאחדות לכדורגל, וכמו שאמרת-.

<משה פרימו: תראי, הדבר הזה הוא בדמי.

<משה פרימו: אני 28 שנים בתקשורת.

<משה פרימו: נתתם פה יותר מדי פה לקטמון.

<משה פרימו: קטמון היא לא הדוגמא הטובה למה שקורה במגרשי הכדורגל.

<משה פרימו: אני מקושר מדן ועד אילת, אין שבת שאני לא מקבל הודעות על מכות רצח בין הורים ולא בקטמון.

<משה פרימו: קטמון היא מחוץ לתחום.

<משה פרימו: בואי אני אצלם לך את מה שצילמו לי פעם בשכונת התקווה, מה שצילמו לי פעם בכפר קרע, לא תאמינו למראה עיניכם.

<משה פרימו: עכשיו מה אני רוצה לומר, מה העניין הפרקטי.

<משה פרימו: אני מחזיק פה ביד לוח - - -

יפעת שאשא ביטון: אתה אומר שבקטמון זה לא קורה.

<משה פרימו: לא.

<משה פרימו: קטמון היא לא דוגמא טובה.

יפעת שאשא ביטון: היא דוגמא טובה.

יפעת שאשא ביטון: היא דוגמא טובה לאיך - - -

<משה פרימו: לא, לא, לא דוגמא טובה לדיון.

<ניר רייכמן: היא לא מייצגת.

<ניר רייכמן: הוא טוען שהיא לא מייצגת.

יפעת שאשא ביטון: היא לא מייצגת.

<משה פרימו: לא מייצגת.

<משה פרימו: קטמון, מכבי תל אביב, מכבי חיפה.

יפעת שאשא ביטון: פוסחים על הדוגמא הזאת.

<משה פרימו: יפה.

<משה פרימו: עכשיו רייכמן נתן למשל דוגמאות על הורים וילדים שעזבו את הקבוצה.

<משה פרימו: אני אתן לך על כל דוגמא שהוא נותן, 10 דוגמאות הפוכות שחושבים בקבוצה שגודל להם איזה מסי קטן וכמה עבירות משמעת הוא ואבא יעשו, הוא ימשיך, אז יעיפו אותו ליומיים-שלושה.

<משה פרימו: אין פתרון.

<משה פרימו: עכשיו הפתרון הוא כזה וזה בא בעקבות דו"ח שופט שקיבלתי לפני תשעה ימים – ילדים בני תשע, אני חושב ששלחתי לך את זה, בני תשע.

<משה פרימו: קבוצת יהוד והוד השרון ואני מקריא מילה במילה מה כותב שופט המשחק, ואז אני אגיע לפרקטיקה.

<משה פרימו: "אחד ההורים של קבוצה בהוד השרון, נעמד ליד המאמן והחל לאיים עלי לאורך כל המחצית השנייה, אני מצטט: "אני ארצח אותך, אתה לא תצא מפה חי, סוף המשחק אתה מת".

<משה פרימו: יש לציין שאנשים ניסו לעזור.

<משה פרימו: עם שריקת הסיום ראיתי את הבן אדם שלאורך כל המחצית איים עלי ברצח, רץ לכיוון-", זאת אומרת לא רק שהוא איים עלי, גם בסוף המשחק הוא רצה להרביץ לו.

<משה פרימו: ילדים בני 9 עוד לא יודעים לשרוך שרוך.

<משה פרימו: כשהם באים למגרש הכדורגל אחת האמהות צועקת – איזה מקום אתם?

<משה פרימו: הילדים עוד לא יודעים מה זה כדורגל, כבר מכניסים אותם לאווירה של מתח.

<משה פרימו: אני עושה הרצאות לבתי ספר ויש אחד ההורים שאומר לי אני מלווה את הילד שלי, בשבת בבוקר אנחנו קמים וזה וזה, ואז אני אומר לו תגיד, מתי בפעם האחרונה היית באסיפת הורים?

<משה פרימו: מתי בפעם האחרונה עשית איתו שיעורי בית?

<משה פרימו: מכניסים לראש שיש לנו וגודל לנו זהבי אחד ל-20 שנה.

<משה פרימו: הם לא מביאים את זה, שאם הם לא יקדישו בלימודים, םה יהיו אחרי זה במקצועות החופשיים, הם גם לא יהיו שחקני כדורגל וגם בקושי יגרדו את ה-5,000 שקלים, כך שלדירה עם לא יכולים להגיע בחיים ובהרצאות אני עושה אני לא נותן את ערן זהבי דוגמא.

<משה פרימו: ערן זהבי מרוויח חצי מיליון שקלים נטו לחודש.

<משה פרימו: לא מגיעים לזה.

<משה פרימו: גם את לא וגם אני לא.

<משה פרימו: עכשיו למצב הפרקטי, וטפר, תקשיב אתה מה אני אומר, מה הפרקטיקה.

<משה פרימו: לא יכול להיות שהדבר הזה שאני מקריא לכם, מגיע לבית הדין של ההתאחדות לכדורגל ובית הדין של ההתאחדות לכדורגל לא נותן על זה דעת.

<משה פרימו: כבוד השופט עמנואל סלע, הדיין, ברגע – ולא מעניין אותי אם זה בן תשע ולא מעניין אותי אם זה הורה אחד.

<משה פרימו: תקשיב, תכניסו את זה לתקנון ההתאחדות לכדורגל, הכנסת לא תעזור לכם פה.

<משה פרימו: ברגע שאבא של אוהד, של ילד בן 9, 10, 11, זה לא מעניין – עשה מה שעשה – סוגרים את הקבוצה הזאת לשבועיים.

<משה פרימו: אין מה לעשות.

<משה פרימו: יהיה פה לחץ בלתי רגיל מצד ההורים האחרים, שבגלל האבא הזה והזה אין להם משחקים שבועיים.

<משה פרימו: אם לא נעשה את זה – לא יעזרו כל הדוגמאות.

<משה פרימו: אני שומע את האיש ממשרד הספורט.

<משה פרימו: הוא מנותק ממה שקורה במגרשי הכדורגל.

<משה פרימו: יש לי סרטונים.

<ניצן בן נתן: על מה אתה מדבר?

<ניצן בן נתן: מאיפה אתה יודע שאני מנותק?

<משה פרימו: מתי היית במשחק של ילדים פעם אחרונה?

<ניצן בן נתן: לפני שבועיים.

<משה פרימו: היית.

<משה פרימו: סליחה, מתנצל.

<ניצן בן נתן: לא, אבל להגיד זה נוח.

יפעת שאשא ביטון: לא, בואו נדבר עלינו.

<ניצן בן נתן: אפשר לדבר גם על אלימות בתקשורת ולפתוח דיון צד ולשאול מאיפה הילדים האלה לומדים.

<משה פרימו: נעשה את זה בשמחה.

<ניצן בן נתן: זו גם שאלה בפני עצמה.

<משה פרימו: ביציע העיתונות - - -

<ניצן בן נתן: בין היתר.

יפעת שאשא ביטון: בואו, זה גם שיח קצת אלים, אני מוכרחה לומר.

יפעת שאשא ביטון: בואו ננסה לדבר עלינו, פחות נערב וכל אחד יגיד את מה שהוא מרגיש וחושב וזה בסדר.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, משה.

יפעת שאשא ביטון: האמירה שלך לגבי האכיפה והסנקציות - - -

<משה פרימו: זה הדבר היחיד שבאתי לומר, עם כל הכבוד לוועדת הכנסת.

<משה פרימו: מאחר שההתאחדות לכדורגל היא טריבונל בפני עצמו, אז אני לא יודע אם את יכולה לחוקק חוק בעניין הזה, אבל אם זה יבוא דרכך, מהכנסת, שאם אבא מאיים ברצח על שופט - - -

זוהיר בהלול: אני מתנגד לעונשים קולקטיביים, ערטילאיים, ארכאיים - - -

<משה פרימו: אז איך תמנע את זה?

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל חבר הכנסת זוהיר בהלול, אתה - - -

<משה פרימו: זה הלחץ החברתי.

<יריב טפר: אמרת יש 24 ילדים, מתוכם אחד, האבא שלו, אז כל ה-23 ממשיכים - - -

<משה פרימו: מה לעשות?

<משה פרימו: כן.

<יריב טפר: מה שאתה מציע, פרימו, הוא הפתרון הקל.

<יריב טפר: זה פתרון ש - - -

יפעת שאשא ביטון: הוא לא קל בכלל, אגב.

<משה פרימו: אם לא יהיה הפתרון הזה, לא יהיה פתרון.

<יריב טפר: צריך להתמודד עם הבעיה.

<יריב טפר: להגיד יש בעיה, אני סוגר.

יפעת שאשא ביטון: אגב, גם אתה הצעת הצעה כזו.

יפעת שאשא ביטון: הצעה קומה.

<יריב טפר: אני אמרתי לקשור בין התנהגות של שחקנים ל - - -

יפעת שאשא ביטון: להתנהגות של הקבוצה.

<יריב טפר: בוודאי.

יפעת שאשא ביטון: אז זה אותו דבר.

<יריב טפר: לא, אז אמרנו, לפני שעושים את הדברים האלה, קודם כל לעניין בתי הדין המשמעתיים שנסמכים על ראיות ועל עובדות שקורות בשטח, אני לא נכנס למקרה הספציפי הזה וכל דבר נבדק לגופו של עניין.

<יריב טפר: אני חושב שלפני שהולכים לאותו עונש שהוא - - -

זוהיר בהלול: בסופו של דבר - - - לסגור בתי ספר - - -

<משה פרימו: חברה, חברה - - -

יפעת שאשא ביטון: רגע, חברים, שנייה.

יפעת שאשא ביטון: תנו לו רגע לסיים.

<משה פרימו: גם אם בן אדם אחד זורק מצית בסכנין המגרש הולך להיסגר.

<משה פרימו: אין מה לעשות.

יפעת שאשא ביטון: סליחה, משה.

<יריב טפר: לכן אני אומר, זו המטרה של ההתאחדות לכדורגל, לייצר איזה שהוא מדרג בענישה גם, שלפני שמגיעים לעניין הזה של מה שמציע פה פרימו, יש כמה שלבים.

יפעת שאשא ביטון: לא, אבל איום ברצח?

יפעת שאשא ביטון: רגע, שנייה.

יפעת שאשא ביטון: לפי מה שאני שומעת ואני הקשבתי קשב רב לכל מי שדיבר כאן, אתם לא בהכרח סותרים אחד את השני, כי גם אתה אמרת שצריך לקשור בין מעשה של הורה לבין התייחסות לקבוצה לצורך העניין, במדרגים השונים.

יפעת שאשא ביטון: וכן, אם יש פה אלימות מאד קשה של הורה כלפי מגרש, לא מדובר על לסגור לתמיד.

יפעת שאשא ביטון: מדובר על סנקציה של שבוע או שבועיים.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהורים יתחילו לקחת אחריות על הקבוצה.

<יריב טפר: אנחנו לא אומרים שלא.

<יריב טפר: אנחנו רק אומרים, ואני אתן דוגמא בכוונה ממקרים שקרו בליגת העל.

<יריב טפר: ביתך הדין המשמעתי, ברגע שהוא רואה שמועדון עושה ככל יכולתו כדי למנוע מעשים של אלימות וקורה מקרה שיש עשב שוטה אחד שזורק איזה משהו אבל המועדון הזה עובד מדי יום, משקיע בחינוך בנוער, משקיע בפעולות של מניעה של כניסה של כל מיני חפצים והכל, במקום לעודד אותם אנחנו נסגור אותם?

<יריב טפר: לא.

<יריב טפר: בא בית הדין ובאה ההתאחדות לכדורגל ונותנת גזר למי שמשקיע ועושה פעולות חיוביות.

<יריב טפר: ולכן אמרתי, מה שמציע פרימו זה בקצה הסקאלה.

<יריב טפר: זאת אומרת - - -

יפעת שאשא ביטון: במקרים שהם בקצה הסקאלה.

<יריב טפר: בדיוק.

<יריב טפר: זה אם המועדון לא - - -

יפעת שאשא ביטון: בסדר, אז אתם לא בסתירה.

יפעת שאשא ביטון: אז שוב אני מחדדת, אתם לא בסתירה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על סנקציות בקצה הסקאלה על מקרים שהם בקצה הסקאלה ואנחנו מדברים על סנקציות אחרות - - -

<יריב טפר: ואם נעשו כל הפעולות המתבקשות כדי למנוע, אז יכול להיות שזה הפתרון הזה.

<יריב טפר: מה שמציע פרימו זה הפתרון הקל.

<יריב טפר: זה לא להתמודד.

<משה פרימו: זה לא קל.

יפעת שאשא ביטון: ממש לא.

<יריב טפר: אנחנו באים, בהתאחדות לכדורגל ובכל הגופים שנמצאים פה ואני יודע מה ש - - -

יפעת שאשא ביטון: יריב, שורה תחתונה אנחנו יורדים למגרשים היום – האלימות שם חוגגת והשאלה מה עושים.

<יריב טפר: קודם כל האלימות היא קיימת.

<יריב טפר: אני לא מסכים עם זה שהיא חוגגת.

<יריב טפר: היא קיימת, היא מאד מתוקשרת, זה כן.

יפעת שאשא ביטון: לא, אז אני אז אני יכולה להגיד לך שאני מכירה כל כך הרבה מקרים שהם בכלל לא מתוקשרים.

<יריב טפר: אני נמצא שם.

<יריב טפר: גברתי, אני נמצא שם, עלי לא יכולים להגיד שאני לא נמצא במגרשים.

<יריב טפר: אני נמצא במגרשים, כמו שאמרתי, מתוקף היותי אבא לילד שמשחק כדורגל ולמי שאחראי על כל השופטים במדינת ישראל.

<יריב טפר: אני אומר לך גברתי, זה מאד מתוקשר, נכון.

<יריב טפר: מתבצעות פעולות, צריך לעשות יותר, צריך לעשות שילוב של הדברים.

<יריב טפר: אין ספק שהורה, שנשען על גדר ואין לו כיסא לשבת וצל מעל הראש ב-40 מעלות חום, אין ספק שמשהו פה זז לו, כמו שזז לא בכביש - - -

יפעת שאשא ביטון: ואז מה?

יפעת שאשא ביטון: יש לזה לגיטימציה?

<יריב טפר: לכן אני אומר, צריך לשפר תשתיות, לייצר שכשמי שבא למגרש כדורגל, גם אם זה משחק ילדים נערים ונוער, שיהיה לו כסא לשבת, שיהיה לו צל מעל הראש, שיהיה לו מקום לחנות, שהוא לא מגיע ואין לו.

<יריב טפר: תשתיות זה עניין של המדינה, שהיא צריכה להיכנס לעובי הקורה ולהוביל מהלך כזה ואני יודע שחברי בטוטו עושים את זה.

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע מה מטריד אותי במה שאתה אומר?

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה איתך, אגב, שיש פה אחריות ושצריך לדאוג לתשתיות וצריך שיהיה נוח לאוהדים וכו', אבל זה קצת מזכיר לי את הסינדרום עם האישה המוכה – אל תעצבני אותי – אז אני לא ארביץ לך.

<יריב טפר: לא, לא, לא, אני לא אמרתי את זה.

יפעת שאשא ביטון: לא, כי אתה אומר הוא בחום והוא יושב על הגדר וברור שהסתובב לו קצת.

<יריב טפר: לא, לא - - -

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שמה שלא יהיה – ההורה יידע שצריך לשמור על עצמו.

<יריב טפר: אז אני חוזר לתחילת הדיון שלנו, שאמרנו שצריכה להיות פעילות משולבת של כל הגורמים.

<יריב טפר: צריך להיות מתקנים ראויים ונעשות פעולות בכל נושא החינוך בבתי הספר, כי שם נמצאים רוב היום הילדים.

<יריב טפר: אנחנו בהתאחדות לכדורגל יצאנו מהנישה של מי שמתבונן מהצד, אלא אנחנו אקטיביים, עושים פעולות, יוצאים לשטח, עושים דברים ורוצים ליזום דברים ולהוביל מהלכים.

<יריב טפר: וזה יהיה וזה יקרה.

<יריב טפר: אני רק רוצה לציין - - -

יפעת שאשא ביטון: רגע, שנייה.

יפעת שאשא ביטון: מה סמכויות ההרחקה שלכם אגב, של הורים, במידה והורה - - -

<יריב טפר: אז לכן אמרתי.

<יריב טפר: כרגע אנחנו בוחנים את העניין משפטית ואנחנו נעשה את זה ונסדיר את העניין הזה.

<משה פרימו: אני אמרתי את זה רק בגלל שאין להם ולכן אמרתי לך שזה לא יכול לצאת, זה טריבונל בפני עצמו.

<משה פרימו: הם צריכים לומר כשבא דיין ורואה שקרה מה שקרה במגרש כדורגל – הוא יכול להעניש את הקבוצה.

<משה פרימו: ולגבי מה שהם אומרים קולקטיבי – משחק הכדורגל – העונשים בו הם קולקטיביים.

<משה פרימו: עכשיו בני סכנין היו לה 7,000 אוהדים, 100 התפרעו – כל ה-7,000 יסבלו.

יפעת שאשא ביטון: לא באים.

<משה פרימו: לא רק זה.

<משה פרימו: אני אתן לך דוגמא יותר קיצונית.

<משה פרימו: אם מנהל קבוצת כדורגל שוכח שלאחד השחקנים יש כרטיסים צהובים והוא נותן לו לשחק, הקבוצה נענשת בהפחתת שלוש נקודות.

<משה פרימו: כל הקבוצה.

<יריב טפר: זה משהו אחר.

<משה פרימו: אני מדבר על קולקטיב.

<יריב טפר: כל קבוצה קיבלה יתרון - - -

<משה פרימו: בואי נגיד ככה - - -

יפעת שאשא ביטון: אתם שמים לב מה קורה, אנחנו לא במגרש.

יפעת שאשא ביטון: בואו.

<משה פרימו: יציע העיתונות.

<משה פרימו: אני רק אומר, אם תבוא קבוצת הכדורגל לבית הדין ותוכיח שהאבא והילד מחוץ למועדון, אין מקום להעניש אותם.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, בסדר.

יפעת שאשא ביטון: אני הקשבתי לכם, אני אמרתי, כולם מדברים על אותו גל.

<משה פרימו: זו ההצעה שלי.

<משה פרימו: תודה רבה לך.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, משה.

יפעת שאשא ביטון: נציג כבר ורדים, בבקשה.

<משה פרימו: אלה שמות יותר מדי יפים לכדורגל, כפר ורדים.

יפעת שאשא ביטון: בכלל מקום מקסים.

יפעת שאשא ביטון: כדורסל, הנה, בואו.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לשמוע את אחד הילדים לפני שנמשיך עם קבוצת הספורט.

יפעת שאשא ביטון: תתגבשו ואנחנו נמשיך.

יפעת שאשא ביטון: גיא צוקרמן, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: ממכבי תל אביב, נכון, גיא?

<גיא צוקרמן: כן.

<גיא צוקרמן: אני מנהל מחלקת הנוער של מועדון הכדורגל מכבי תל אביב.

<גיא צוקרמן: מסתכל על הדברים מ - - - אני גם במקצוע שלי במשרד החינוך 21 שנה, מרכז מגמת ספורט בכדורגל, מלמד פסיכולוגיה, אנטומיה, שחקני כדורגל.

<גיא צוקרמן: אני אגיד בכמה נקודות מה אנחנו עושים במועדון של מכבי תל אביב, אבל אני חייב לציין שאנחנו – המועדונים הגדולים – זה לא כל כך חכמה, כי לנו יש כלים.

<גיא צוקרמן: אנחנו מועדונים חזקים ואנחנו כן יכולים לטפל בבעיות של אלימות.

<גיא צוקרמן: אין אצלנו כמעט בעיות אלימות ואם יש אנחנו מטפלים בזה בחומרה.

יפעת שאשא ביטון: באיזה דרכים אתם נוקטים?

<גיא צוקרמן: אנחנו מאגדים, המועדון שלנו – 2,000 שחקנים פעילים במעגל הקרוב ועוד 1,500 שחקנים פעילים בשלוחות מחוץ לתל אביב.

<גיא צוקרמן: זה כמעט 3,500-4,000 ילדים.

<גיא צוקרמן: כל ילד שבא להירשם למכבי תל אביב בליגה, יש לו תקנון מועדון שבתקנון ההורה נכנס למשרד וחותם שחלק נכבד מהתקנון זה מה קורה במקרה, אני יכול להקריא, שהמועדון יגלה אפס סובלנות כלפי כל גילו אלימות פיזית, מילולית והמועדון לא יתפשר בנושא אלימות, בין אם הופעלה כלפי הצוות המקצועי של המועדון או כלפי שופטים ושחקנים אחרים ממועדונים אחרים.

<גיא צוקרמן: במידה וזה קורה – ההורה מוזמן לוועדת משמעת עם הילד, מורחק מהמועדון.

<גיא צוקרמן: ועוד הפעם, אצלנו, אני לא רוצה להתנשא, אבל זה כמעט לא קורה, גם אני יודע במכבי חיפה, כי אנחנו יכולים לטפל בזה.

<גיא צוקרמן: הבעיה הגדולה ביותר היא במועדונים הקטנים, ששם כל ילד וכל הורה הוא מלך, כי צריכים אותם, הם משלמים כסף, הילד הוא שחקן טוב, עליו בנויה הקבוצה ושם זה הרבה יותר קשה להתמודד.

<גיא צוקרמן: לנו יש את הכלים.

<גיא צוקרמן: יש לי כמה הצעות, כדי שלא סתם נדבר, שמתוך העבודה שלי גם כמאמן כדורגל, גם כמנהל מחלקה, שאפשר לעשות ואפשר לעשות זאת באופן מיידי.

<גיא צוקרמן: קודם כל חייבים, למרות שלא כולם מסכימים איתי, גם במועדון שלי, חייבים להוציא את העוקץ של התחרותיות מכמה שיותר שנתונים.

<גיא צוקרמן: עשינו את זה בהתאחדות בטרום ב' טרום ג'.

<גיא צוקרמן: היום יש טורנירים בלי שערים, לא סופרים גולים וכמעט אין - - -

יפעת שאשא ביטון: משחקי ראווה מה שנקרא.

זוהיר בהלול: נגד היצר האנושי.

<גיא צוקרמן: ואין אלימות.

זוהיר בהלול: מה שאתה מבקש נוגד את היצר האנושי.

<גיא צוקרמן: אין אלימות.

<קריאה: זה לא מה שאומר המנהל המקצועי שלך.

יפעת שאשא ביטון: משחקי ידידות.

<גיא צוקרמן: אני אמרתי, אני מביע את דעתי האישית שאני חושב שהדרך שאנחנו בהתאחדות ובנושא המקצועי, מובילים ב-30-40 שנה האחרונות בכדורגל, בוא נאמר אנחנו לא קצרנו הצלחות מרשימות.

<גיא צוקרמן: יש אסכולה שאומרת – נכון, צריך לחנך את הילד לתחרותיות, לעמוד בלחצים, ויש גם צד אחר.

<גיא צוקרמן: אז הצד האחד שעשינו לא הצליח – בואו נעשה את הצד האחר, שלפחות עד גיל 13-14 ננסה להוציא את העוקץ מהתוצאה.

<גיא צוקרמן: ואולי זה יהיה טוב לנושא של האלימות שאנחנו יושבים, אבל זה גם יהיה טוב להתפתחות המקצועית של השחקן, שהוא לא צריך את הלחץ הזה – תן גול.

<גיא צוקרמן: דבר נוסף שאני חייב לציין, לא כל ילד שמגיע לכדורגל – שעה וחצי הולכים מכות.

<גיא צוקרמן: שלא תקבלו פה – מי שלא מגיע למשחקי כדורגל – תמונה לא נכונה.

<גיא צוקרמן: במועדוני הכדורגל, שחקן ששייך לקבוצה תחרותית מקבל חינוך, מקבל ערכים, מקבל המון המון דברים טובים.

<גיא צוקרמן: יש דברים בשוליים שבהם צריך לטפל והנושא של התחרות זה אחד.

<גיא צוקרמן: דבר נוסף, נושא של שיפוט.

<גיא צוקרמן: אני יודע שבקט-סל, בכדורסל, הורה שמקלל – לשופט יש אפשרות להפסיק את המשחק ולרדת מהמגרש.

<גיא צוקרמן: אני חושב שאפשר לעשות את זה לפחות בגילאים של עד 14-15, בהתאחדות לכדורגל.

<גיא צוקרמן: יש קללות מצד ההורים – יורדים מהמגרש.

<גיא צוקרמן: נגמר הסרט.

<גיא צוקרמן: ילמדו פעם אחת.

<גיא צוקרמן: ילמדו פעם שנייה.

<גיא צוקרמן: אני בטוח ש - - -

יפעת שאשא ביטון: ילד יורד מהמגרש?

<גיא צוקרמן: כל הקבוצה.

יפעת שאשא ביטון: כל הקבוצה, זהו.

<גיא צוקרמן: השופט כהורה מפסיק את המשחק ברגע שמתחילות הקללות.

<גיא צוקרמן: אין תוצאה.

<גיא צוקרמן: עד גיל 15 אין תוצאות.

<גיא צוקרמן: לא מעניין.

<מרכוס גרשקוביץ': זה בהנחה שאין תוצאות.

יפעת שאשא ביטון: אגב, גם אם יש תוצאות אפשר להפסיק את המשחק ל-15 דקות.

יפעת שאשא ביטון: קבוצות צריכות להבין שיש פה הרתעה, חברים.

יפעת שאשא ביטון: תקשיבו, בשביל למגר את האלימות שבשוליים ומה שאתם לפחות מנסים להציג כאן, זה שזה בשוליים.

יפעת שאשא ביטון: אז בואו נניח שאנחנו זורמים אתכם.

יפעת שאשא ביטון: בשביל למגר תופעות קשות שהן בשוליים – צריך לנקוט בצעדים שהם גם כן חריגים וקיצוניים, וחלק מהסיפור זה באמת לדעת לעצור ולהפסיק ולהגיד – אפס סובלנות כלפי אלימות במגרש.

יפעת שאשא ביטון: אז פעם.

יפעת שאשא ביטון: פעמיים.

יפעת שאשא ביטון: ארבע פעמים.

יפעת שאשא ביטון: חמש פעמים.

יפעת שאשא ביטון: ההורים רואים שזה פוגע בילדים – בסופו של דבר הם יתפסו כיוון ויבינו שככה לא מתנהגים.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להאמין שבדרך הזו לפחות נצליח למזער את זה כמה שניתן.

<גיא צוקרמן: דבר נוסף, זה המאמנים.

<גיא צוקרמן: הבעיה המרכזית מתחילה מהמאמנים.

<גיא צוקרמן: כי ברגע שהמאמן - אני לא אומר שהוא מקלל – אבל ברגע שהוא מביע מחאה על איזו החלטת שיפוט, הוא יוצר לגיטימציה לכל השחקנים במחזה הזה.

<גיא צוקרמן: להורים, לשחקנים ולכולם.

<גיא צוקרמן: והחינוך הוא שלנו, של המועדונים.

<גיא צוקרמן: מאמנים - אסור להם במחלקות נוער בכלל להביע מחאה על החלטות שיפוט, גם אם זה כן לטובתם, לא לטובתם.

<גיא צוקרמן: אפרופו זה דיון אחר של הכשרת מאמנים.

<גיא צוקרמן: יש לנו בעיה במדינה של הכשרת מאמנים בגילאים הגדולים, על אחת כמה וכמה בגילאים הצעירים.

<גיא צוקרמן: אז בנושא הזה גם ענישה של מאמנים.

<גיא צוקרמן: אני הייתי בספרד בטורניר ומאמן שלנו, כמו רגיל, בארץ, היה אופסייד או משהו, נבדל, אופסייד.

<גיא צוקרמן: השופט הוציא אותו מהמשחק.

<גיא צוקרמן: הוא לא אמר כלום.

<גיא צוקרמן: אנחנו רגילים לשדר את המשחק.

<גיא צוקרמן: ברגע שהמאמנים יידעו שהם - - -

יפעת שאשא ביטון: שהם מודלינג עבור הילדים.

<גיא צוקרמן: שהם המודל, אז אנחנו גם כן.

<גיא צוקרמן: ודבר אחרון זה הענישה.

<גיא צוקרמן: ענישה של ההורים היא לא מספיקה.

<גיא צוקרמן: גם הורה, ואני מדבר מבחינת רשויות החוק – הורה שמרים יד במגרש – יש משטרה.

<גיא צוקרמן: חייבים.

<גיא צוקרמן: אי אפשר שהורה יבוא וירים יד על מאמן ולמחרת יראו אותו במגרש הכדורגל.

<גיא צוקרמן: הוא חייב לשבת בבית סוהר.

<גיא צוקרמן: ואם מורה הולך מכות עם הורה אחר, זה כאילו שמותר במגרש כדורגל לעשות הכל ביציע.

<גיא צוקרמן: זה משהו - - -

יפעת שאשא ביטון: החצר האחורית.

<גיא צוקרמן: בדיוק.

<גיא צוקרמן: הגדרת את זה כמו שצריך.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נפסיק את החצר.

יפעת שאשא ביטון: אני שמחה שאתם מסכימים עם ההגדרה.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו בעצם ננסה להכניס את החצר האחורית פנימה ולראות איך אנחנו מטפלים בה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: שמוליק חנון, בבקשה.

<שמוליק חנין: חנין.

זוהיר בהלול: הוא בטוח לא חנון, גברתי, ראשת הישיבה.

יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי חנון.

יפעת שאשא ביטון: חנון זה דבר טוב.

<שמוליק חנין: בכל מקרה אני שמוליק חנין.

<שמוליק חנין: אני משמש מזה שנים מנהל מקצועי במכבי חיפה, מחלקת הנוער.

<שמוליק חנין: להבדיל מגיא, שהציג כמה נתונים על המועדון, אני רוצה להתייחס קצת יותר בפרספקטיבה רחבה לעניין הזה של מניעת אלימות בקרב הצעירים במגרשי הכדורגל.

<שמוליק חנין: מאחר שאני 27 שנים מכהן כמאמן או כמנהל מקצועי, אז זה באמת משהו שקרוב לליבי.

<שמוליק חנין: בנוסף יושב לצידי המפקח שהיה המפקח שלי ועדיין.

<שמוליק חנין: גם אני מורה בבית ספר ואין ספק שבמניעת אלימות בעצם מדובר על הגינות בספורט.

<שמוליק חנין: אנחנו לא מספיק מדגישים את הערכים – בכדורגל, אני מדבר – שהם הערכים החיוביים.

<שמוליק חנין: יש בעיה שהפופוליסטי זה השלילי - - -

יפעת שאשא ביטון: כי זה נתפס קול ואת זה אנחנו צריכים לפרט.

<שמוליק חנין: יש הדגשה של הערכים השליליים, של מי שעושה את התקשורת או מי שעושה בתוך המועדונים שלו, אז בהחלט צריך לשנות את המגמה הזאת.

<שמוליק חנין: אני חושב שהמגמה צריכה להשתנות וצריכים להדגיש באמת את הדברים היותר חיוביים.

<שמוליק חנין: אני חושב שאחד מהדברים העיקריים שאנחנו צריכים, זה פשוט להכשיר אנשים שיעסקו בזה.

<שמוליק חנין: להכשיר זה אומר ברמה של ההתאחדות או רמה הארצית דרך משרד החינוך או דרך משרד הספורט ואנשים כאלה בהחלט יכולים לתת את יהבם כל פעם במקום אחר, מהצפון ועד הדרום.

<שמוליק חנין: כמובן שזה משהו שצריך לכנס ולחשוב איך עושים את זה בצורה טובה ונכונה, אבל בהחלט צריכים להיות אנשים שצריכים לעסוק בזה.

<שמוליק חנין: בעבר, אנחנו ישבנו.

<שמוליק חנין: אני יושב גם בוועדת הנוער של ההתאחדות לכדורגל.

<שמוליק חנין: ישבנו וחשבנו איך באמת למנוע אלימות.

<שמוליק חנין: אני חושב שאחד מהדברים שבאמת צריכים לעשות, זה לתת תמריצים לקבוצות ההוגנות.

<שמוליק חנין: אנחנו כמעט ולא שומעים.

<שמוליק חנין: שומעים מי הקבוצות ההוגנות בכל מחוז.

<שמוליק חנין: אם יש מחוז צפון או שרון או דרום.

<שמוליק חנין: הקבוצות ההוגנות, ככה.

<שמוליק חנין: תמיד שומעים על האלופות.

<שמוליק חנין: בדרך כלל אנחנו שומעים על הקבוצה שהיא במקום הראשון, שזכתה ואני לא אומר את זה ממקום של מכבי חיפה, כי מכבי חיפה מן הסתם ברוב השנתונים, ברוב הקבוצות, היא ממוקמת שם במקום הראשון ואני אומר לכם כמי שמדגיש את העניין החינוכי, הערכי – צריכים להדגיש את העניין הזה.

<שמוליק חנין: עכשיו משרד הספורט, משרד החינוך.

<שמוליק חנין: ההתאחדות אין לה כסף ומשאבים לעשות את זה.

<שמוליק חנין: צריכים לתת את הדעת בתמריצים לקבוצה ההוגנת.

<שמוליק חנין: לא ביקשתי תמריצים מהקבוצה שנמצאת במקום הראשון, ותמריצים הם תמריצים לילדים.

<שמוליק חנין: נקודה נוספת היא ההבדל בין משרד החינוך, שאברהם הציג וההתאחדות לכדורגל או העוסקים במלאה בהתאחדות לכדורגל.

<שמוליק חנין: בהתאחדות לכדורגל מועסקים מאמנים שההכשרה שלהם היא בערך, אם אני לא טועה – מדריכים זה 120 שעות, 140 שעות, ומורים, מן הסתם, לומדים 4 שנים כדי לעמוד בפני קבוצת ילדים, פלוס מינוס עם מספרים זהים.

<שמוליק חנין: אפילו במשרד החינוך, אני אומר לכם, כשעומדים מול 40 תלמידים, למרות הצפיפות הזאת, המורים מצליחים.

<שמוליק חנין: לא שזה שונה הרבה, מפני שעדיין יש הרבה יותר כלים למורה מאשר למאמן.

<שמוליק חנין: ואני חושב שבהכשרה של האנשים יש לנו קצת בעיה בענף הזה של הכדורגל.

<שמוליק חנין: מן הסתם הייתי מציע שכל מועדון יעסיק אנשי חינוך.

<שמוליק חנין: יעסיק.

<שמוליק חנין: הוא יצטרך להראות שחובת ההוכחה תהיה על המועדון, שאנשי חינוך יהיו בתוך המועדון.

<שמוליק חנין: אני חושב שזה חלק מההקצבות שצריכות להגיע דרך המשרדים השונים.

<שמוליק חנין: כמה הערות לגבי מה שנאמר.

<אבי לוי: אבל שמוליק, המאמנים גם באירופה הם לא מורים לספורט.

<שמוליק חנין: לא אמרתי.

<שמוליק חנין: אני לא אמרתי שזה חייב - - -

<אבי לוי: אני חושב שתנאי סף למאמנים לא כל אחד יכול להיות, זה כן שיעשו.

<שמוליק חנין: שנייה.

<שמוליק חנין: לא אמרתי שאם יש עשרה מאמנים במחלק נוער תחרותית, לא כל העשרה צריכים להיות אנשי חינוך, אבל בהחלט צריכים לחשוב שבחלק – נקרא לזה של החטיבה הצעירה – צריכים להיות שם הרבה יותר מאמנים שהם בוגרי חינוך גופני, כן.

<שמוליק חנין: שם אנחנו, אם יש לנו את האפשרות, אז כן אנחנו מעסיקים שם מאמנים שהם גם בוגרי חינוך גופני.

<שמוליק חנין: כמה הערות נלוות לדיון שנעשה.

<שמוליק חנין: א' הכדורגל הוא לא כזה נורא.

<שמוליק חנין: מסתבר שהעוסקים בכדורגל, יש בערך 35,000 שחקנים פעילים שרשומים בהתאחדות – תתקנו אותי אנשי ההתאחדות, כך שזה מספר לא קטן ואני חושב שבגלל הענף שהוא כל כך פופולארי, כל מה שקורה, האירועים שקורים, הם יוצאים מיד לתקשורת.

<שמוליק חנין: מה לעשות, כדורגל הוא קצת יותר פופולארי מטניס וגם בטניס יש - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל בוא לא נייפה את זה.

יפעת שאשא ביטון: במינונים, אם אנחנו מסתכלים על האלימות ועל העלאת היצרים ו - - -

<שמוליק חנין: אוקיי.

<שמוליק חנין: אני חושב שהאירועים של הכדורגל - - -

יפעת שאשא ביטון: כדורגל זה יותר אמוציונאלי משום מה.

<שמוליק חנין: לא, אני לא חושב שזה שונה מהחברה בכלל בישראל.

<אבי לוי: אתה צודק במאה אחוז.

<שמוליק חנין: אני לא מעט שנים מלמד בבית הספר ואני אומר לך שהאלימות בבתי הספר היא לא פחותה מהאלימות בקרב הילדים.

<שמוליק חנין: עכשיו לגבי ההורים.

יפעת שאשא ביטון: רק במשפט ברשותך, כדי שנאפשר לעוד.

<שמוליק חנין: בקצרה, אני אסיים.

<שמוליק חנין: הייתה פה אמא של הפועל רמת גן.

יפעת שאשא ביטון: "אמא של הפועל רמת גן".

יפעת שאשא ביטון: תראי באיזה תואר את זכית.

<אסנת עוזרד: אני כרגע אמא של 22 שחקנים.

<שמוליק חנין: אנחנו מכירים ויש פה גם נציג של הפועל רמת גן ואת אמרת שאת גרה בקריית שמונה, ויריב אמר את זה בצורה מפורשת.

<שמוליק חנין: מאחר שביקרתי לא מעט במשחקים נגד הפועל רמת גן ובקריית שמונה לא מעט פעמים - - -

יפעת שאשא ביטון: אצלנו הם עדינים אבל.

<שמוליק חנין: לא בכפר בלום.

<שמוליק חנין: עם כל הכבוד, לא בכפר בלום.

יפעת שאשא ביטון: תקשיבו, אצלנו הפוך.

יפעת שאשא ביטון: אני אגיד במאמר מוסגרת, כשמגיעות קבוצות אורחות אנחנו מסתכלים על היציע שלהם רועש וכולם שמחים, ואצלנו יושבים עם גרעינים.

<אבי לוי: הם לא מארחים אותם בקריית שמונה, מארחים אותם בכפר בלום.

<אבי לוי: אין לכם מגרש בקריית שמונה.

יפעת שאשא ביטון: לא, אני מדברת על קריית שמונה.

<שמוליק חנין: רק כמה משפטי סיום, כמי שחווה כל שבת מחדש את מה שקורה.

<שמוליק חנין: אז גם בקריית שמונה וגם בהפועל רמת גן, אני אומר שהמשחקים הם לא חוויה חיובית – לא להורה ולא לשחקן.

<שמוליק חנין: אני לא יודע כמה ביקרתם בהפועל רמת גן, אבל איפה שהספארי, המתקן בספארי זה מעין ארגז חול שמשחקים עליו כדורגל וזה לא ממש משחק כדורגל.

<שמוליק חנין: אז קשה לייצר שם אווירה חיובית וההורים נגררים לתוך האווירה הזאת.

<שמוליק חנין: אין מקום לשבת, אין איפה להתנהג כצופה במשחק כדורגל.

<שמוליק חנין: אז בטניס אולי יש מקום לשבת ויש כן מתקן.

<שמוליק חנין: אין מתקנים ראויים, וזה לתשומת ליבם של אנשי הספורט, של משרד הספורט, של משרד לא יודע מה, ליצור מצב שהמקום יהיה ראוי לצפייה.

<שמוליק חנין: עכשיו אני אספר לכם, רק משפט מסיים.

<שמוליק חנין: אני מבקר הרבה בטורנירים בין לאומיים.

<שמוליק חנין: אין מועדון כדורגל באירופה, שאין בו מועדון, קפיטריה, מקום לשבת, שההורים ישתו קפה שם, שההורים ישבו ויאכלו.

<שמוליק חנין: אין בארץ מועדון שמכיל דבר כזה.

<שמוליק חנין: זאת אומרת שגם פה יש אפשרות לעשות איזו שהיא תקנה שתכיל את העניין הזה.

<שמוליק חנין: גם בקטמון אין מקום לשבת ולעשות קפיטריה.

<מרכוס גרשקוביץ': אין מגרש.

<שמוליק חנין: אין מגרש.

יפעת שאשא ביטון: הנה, ובכל זאת רגועים שם.

<שמוליק חנין: לא, לא, חוץ מקטמון רגועים בעוד כמה מועדונים.

<שמוליק חנין: המטרות של קטמון הן יותר מטרות חינוכיות, לא מטרות של ייצור שחקנים, אבל לשם אני לא אגיע.

<שמוליק חנין: לסיום אני אומר, בסך הכל אנחנו כחברה, חברה אלימה שצריכה לטפל בעניין הזה של מניעת אלימות והכדורגל הוא בהחלט חלק מזה.

זוהיר בהלול: חוששני שאנחנו הולכים לקראת בניית מדינה אפלטונית מכדורגל.

זוהיר בהלול: אי אפשר.

יפעת שאשא ביטון: לא, רגע, אני פשוט חוששת שאחר כך אנחנו לא נפסיק להגיע לכולם.

יפעת שאשא ביטון: מי שמדבר, להשתדל לתמצת את הדברים ולא לחזור על דברים אחרים.

יפעת שאשא ביטון: זה המורה שבי יוצאת.

יפעת שאשא ביטון: גידי דודי, אחר כך אמיר בן צבי ואחריו עומר בוקסנבוים, ומשם נמשיך לנציגי המשטרה.

<גידי דודי: גידי דודי, אני מאמן כדורסל במחלקת הנוער של הפועל ירושלים, אבל אני אדבר בקצרה בכובע אחר.

<גידי דודי: אני בילתי כעשור באקדמיות שונות ברחבי אנגליה ויצא לי ללמוד ולחקור את הדו"ח של שופט בית המשפט העליון טיילור, אחרי אסון הילסבורו באנגליה, וזה פשוט, כל הדיבורים פה הם טובים וחשוב לעסוק בחינוך, אבל הם הוציאו את זה מהיד של ההתאחדות, הוציאו את זה מהיד של משרדי הספורט וכיוצא בזה.

<גידי דודי: אלא זה משרד משפטים ורשויות החוק.

<גידי דודי: אם אתה הולך לתיאטרון – אתה לא תקום ותקלל את הבמאי ולא תקלל את השחקן בלי שיעצרו אותך.

<גידי דודי: באנגליה אסור להגיד קריאות גזעניות לא בשום מקום ולא במגרשי הכדורגל.

<גידי דודי: אי אפשר להביא שוטרים לכל מקום.

<גידי דודי: כל מה שצריך זה חקיקה.

<גידי דודי: זה לוקח בין 3 ל-5 שנים כדי ליישם את זה, אבל אף אחד לא אומר ולא יגיד – לא יהודי מלוכלך ולא ערבי מלוכלך במגרש כדורגל באנגליה, ואלימות - - -

<עדנה בקנשטיין: יש חקיקה.

<גידי דודי: יש חקיקה עם אכיפה, אני מדבר.

<גידי דודי: אף פעם לא היה מצב כזה שבעשר השנים האחרונות במשחקי נוער, שהורים שם התפרעו בעבר.

<גידי דודי: גם האגודות עזרו לעצור את זה, אבל בעיקר חקיקה.

<גידי דודי: טלפון לשוטר – והייתי עד לזה בעשרות מקרים באנגליה בתחילת שנות ה-90 שהיה להם קשה ליישם את זה.

<גידי דודי: זה פשוט חקיקה.

<גידי דודי: טלפון לשוטר, אבא מובא למעצר, הוא לא יעשה את זה שוב.

<גידי דודי: ירחיקו אותו ממגרשי הכדורגל וההרחקה שם היא שונה.

<גידי דודי: הוא מבלה בכל המשחקים של הבן שלו בתחנת משטרה – גם משחקי הבית, גם משחקי החוץ.

<גידי דודי: הם עשו את זה גם לבוגרים, גם לנוער ולילדים וכך זה נפסק.

<גידי דודי: זה לוקח כמה שנים.

<גידי דודי: כמובן שמתקנים – אין כסף במדינה שלנו לא יהיה אף פעם כסף לעשות את אירופה ולא יכול להיות לחנך מאמנים כמו שמחנכים שם.

<גידי דודי: זו תרבות אחרת, זו דרך אחרת, זה עולם אחר.

<גידי דודי: אבל באנגליה הם הבינו דבר מאד מאד חשוב.

<גידי דודי: יחד עם חינוך, שזה חשוב מאד, חייב חקיקה שאוכפים אותה, שהאגודות אוכפות אותה על ידי טלפונים לשוטרים, טלפונים לתחנות משטרה.

<גידי דודי: השוטרים באים וכך זה נגמר.

<גידי דודי: מי שיודע כשהוא מקלל – גם בקללה הכי נמוכה – עומד ומקלל שחקנים, מאמנים והוא יישב לילה במעצר או יורחק – הוא לא יעשה את זה שוב.

<אבי לוי: הם שמו שופטים לספורט.

<גידי דודי: זו הדוגמא.

<גידי דודי: מגרשי כדורסל, אני שמח להגיד, אני מסתובב בכל הארץ.

<גידי דודי: לשופטים יש סמכויות להוציא.

<גידי דודי: זה קורה.

<גידי דודי: זה קורה מעט במשחקי כדורסל, בכדורגל זה - - -

יפעת שאשא ביטון: אני שוב מחדדת – אתם בוחנים את זה בתכנית שלכם, נכון?

יפעת שאשא ביטון: את סמכויות השופטים - - -

<גידי דודי: באנגליה כבר הפסיקו להעניש את האגודות.

<גידי דודי: לצערי, אני חושב שההתאחדות, לא באשמתה, מענישה את האגודות.

<גידי דודי: האגודות סובלות לחינם בגלל אלימות של הורים וגם של ילדים.

<גידי דודי: רמת המאמנים פה היא לא רעה.

<גידי דודי: מחנכים אותם.

<גידי דודי: אנחנו עוברים עשרות השתלמויות, מעבירים עשרות השתלמויות, אבל אלימות תמיד הייתה ותמיד תהיה בכל מקום ובכל מצב.

<גידי דודי: הבינו שהדרך לפתור את האלימות היא חקיקה.

<גידי דודי: ובדיון כזה צריך להיות משרד המשפטים ורשויות החוק, לדבר איך מונעים את זה.

יפעת שאשא ביטון: תיכף נשמע את רשויות החוק, אחרי שהם ישמעו את כל האינפורמציה כאן.

<גידי דודי: זה קל.

<גידי דודי: חוק פשוט.

<גידי דודי: זה פשוט קל נורא לכתוב וליישם את זה.

<גידי דודי: זה נעשה במקום שהאלימות בו הייתה גדולה יותר.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה גידי על הדברים החשובים.

יפעת שאשא ביטון: אני מתנצלת בפני אלה שהקראתי את שמותיהם, פשוט יעקב צריך לצאת, אז אני מקדימה את תורו.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, יעקב.

<יעקב בוזגלו: שלום לכולם.

<יעקב בוזגלו: שמי יעקב בוזגלו, אני כדורגלן נבחרת ישראל בעבר, מאמן מוסמך, אב לארבעה ילדים שכולם כדורגלנים, חלקם לשמחתי, חלקם לצערי.

<יעקב בוזגלו: עברנו כל כך הרבה במגרשי הכדורגל, שאני כמעט ולא מסכים עם שום מילה שנאמרה פה, ונאמרו פה הרבה מאד דברים שחלקם חשובים, כמו לדוגמא החבר ממשרד החינוך, שמאד מצא חן בעיני, שהוא נגע בנקודה משמעותית ביותר, שהיא האגודות.

<יעקב בוזגלו: ולי אין ספק שאת כל הטעויות האפשרויות עושות האגודות, כמי שהיה כמעט בכל האגודות בארץ.

<יעקב בוזגלו: לוקחים ילדים בני 5-6, חותמים בצורה כזאת או אחרת לדרך ארוכה עד להגיעם לגיל בגרות.

<יעקב בוזגלו: החלום של כל ילד זה להיהפך להיות כדורגלן בסופו של יום.

<יעקב בוזגלו: ההשקעה היא ענקית, גדולה מנשוא ולהרבה מאד הורים.

<יעקב בוזגלו: יש הורים שאני מכיר שאפילו לוקחים הלוואות על מנת שילדיהם יגיעו לגדולות.

<יעקב בוזגלו: אחת הטעויות הגדולות מאד שעושות כל האגודות, בלי יוצא מן הכלל, כולל מכבי תל אביב, שהייתי שם, כולל מכבי חיפה שהייתי שם, אין מה שנקרא תעודה לכדורגלן.

<יעקב בוזגלו: כלומר, אני כאב, שאם לא היה לי מושג במקצוע שילדיי בחרו, אין ספק שהייתי כועס לאורך כל הדרך.

<יעקב בוזגלו: אני משקיע.

<יעקב בוזגלו: אף אחד לא מדבר איתי.

<יעקב בוזגלו: אף אחד לא אומר לי – הילד התקדם, הילד לא התקדם.

<יעקב בוזגלו: עכשיו שתבינו, כשמדובר בהורים שמשקיעים הרבה מאד כסף, הם במתח עצום לאורך כל הדרך.

<יעקב בוזגלו: והמתח העצום - - -

יפעת שאשא ביטון: משהו צריך לרסן את המתח הזה.

<יעקב בוזגלו: לא, לא, סליחה.

<יעקב בוזגלו: המתח נובע מההשקעה.

<יעקב בוזגלו: אין אדם שמשקיע שלא רוצה בסופו של יום לראות קצה אור במנהרה.

<יעקב בוזגלו: אני בטוח שגם את, גברתי, אם תפתחי עסק ולא תדעי שיהיה לך - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל אתה מציג פה משהו מאד קשה בעיני.

יפעת שאשא ביטון: בעצם התמונה שאתה מציג, ואני מבינה את מה שאתה אומר, אבל התמונה שאתה מציג היא שכאילו כל הילדים שנכנסים עכשיו לתוך המועדון הם מיני עסק, שאנחנו מתחילים לטפח אותו כי אנחנו בונים עליו לעתיד, ואנחנו מדברים על - - -

<יעקב בוזגלו: ממש לא.

<יעקב בוזגלו: אז גברתי הבינה אותי לא נכון.

<יעקב בוזגלו: מה שאני בא לומר, הרי גם ציינו את זה פה, שרוב הילדים לא יהיו כדורגלנים.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<יעקב בוזגלו: עכשיו השאלה היא לאיזה גיל אנחנו מתייחסים.

<יעקב בוזגלו: הגדרתי שעד גיל 14-15 אין לי בעיה שזה יהיה חוג, שבו נקנה ערכים לילדים.

<יעקב בוזגלו: חינוך בסופו של יום – אם את שואלת אותי – מגיע ברובו מהבית.

יפעת שאשא ביטון: זו נקודה יחידה שאנחנו כולנו תמימי דעים בה.

<יעקב בוזגלו: ברובו מגיע מהבית.

<יעקב בוזגלו: ואני כאב לארבעה ילדים, לא רוצה לומר שנתליתי על הקירות עם הציפורניים כדי לגדל אותם ולהקנות להם את החינוך – קודם כל מהבית ולאחר מכן ביקשתי, גם דרך האגודות, דרך בתי הספר, הכל זה השלמה של ההורים, אבל ההורים בסולם.

<יעקב בוזגלו: ומה שקורה בתחום הכדורגל, שלצערי לא מפסיקים ללכלכך על האנשים שבעצם הם ממיטב כספם מחזיקים את האגודות.

<יעקב בוזגלו: וזו בושה.

<יעקב בוזגלו: אני כבעל דעה - - -

יפעת שאשא ביטון: בעל המאה.

<יעקב בוזגלו: אני בעל המאה ואני לא בעל הדעה.

<יעקב בוזגלו: אני משקיע.

יפעת שאשא ביטון: נכון, אבל זאת הבעיה, יעקב.

<יעקב בוזגלו: רגע.

יפעת שאשא ביטון: אתה נוגע בדיוק בנקודה שבה אנחנו מנסים לגעת.

יפעת שאשא ביטון: אתה אומר אני - - -

<יעקב בוזגלו: אני מדבר על מקצוענות.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל אנחנו מדברים על מגרשי הכדורגל בכלל, לא רק על שחקן כזה או אחר.

יפעת שאשא ביטון: בסוף באמת כמו שאמרתם – 2-3%, ככה, אם אני מגזימה – יוצאים מתוך כל הקבוצות האלה והופכים לשחקנים.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת ותתקנו אותי אם אני טועה, וזאת חלק מהבעיה, שאתם כהורים, אתם שותפים, אתם מעורבים, אבל אתם לא יכולים להתערב.

יפעת שאשא ביטון: אתם לא באמת בעלי הדעה במגרש.

יפעת שאשא ביטון: בשביל זה יש אנשי מקצוע, ואם את זה נצליח לפרק, אז גם ההורים יוכלו להנות מכדורגל כשהם באים בשבת לצפות בילדים שלהם.

<יעקב בוזגלו: אוקיי.

<יעקב בוזגלו: אני רוצה לומר שבעצם, אם את מסתכלת, תיקחי כל ילד באשר הוא, שנמצא באגודה כזאת או אחרת, לי אין ספק שהוא יוכל לדקלם לך מה החובות שלו.

<יעקב בוזגלו: ואני לאורך כל הדרך שמעתי רק מה החובות.

<יעקב בוזגלו: שיקום אחד או שתקום אגודה אחת ותבוא ותאמר.

<יעקב בוזגלו: הרי לאותם ילדים יש גם הרבה מאד זכויות, רק שהם לא יודעים עליהן.

<יעקב בוזגלו: ואין אף אחד שיבוא ויאמר לילד מתי יש לו זכות יציאה, מתי יש לו זכות חתימה.

<יעקב בוזגלו: מעסיקים כדורגלנים שאפילו בני 21 פלוס, עם חוזים אפס, ואחרי כל - - -

יפעת שאשא ביטון: טוב, אנחנו מדברים פה על הילדים.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להישאר במקום של הילדים החמודים הקטנים.

<יעקב בוזגלו: לא, לא, אני בכוונה.

<יעקב בוזגלו: אותו בחור שאני מדבר עליו, שהגיע לגיל 21, תאמיני לי שהוא היה ילד בן 5 – 15 שנה קודם.

<יעקב בוזגלו: הוא היה ילד בן 5.

<יעקב בוזגלו: הבעיה שהוא לא ידע מה הזכויות שלו.

<יעקב בוזגלו: אף אחד לא לוקח ומקרב את ההורים לאגודה.

<יעקב בוזגלו: נותן הסברים גם לילדים, גם להורים.

<יעקב בוזגלו: אני, נניח שלא היה לי מושג בכדורגל והיו לוקחים אותי - - -

יפעת שאשא ביטון: יעקב, סליחה, אנחנו צריכים - - -

<יעקב בוזגלו: משפט אחרון.

יפעת שאשא ביטון: לא, אני רוצה את העצה שלך, דווקא מהמקום של הניסיון שלך, של כל כך הרבה שנים – גם אצל הילדים שאתה מרוצה מזה שהם שחקנים וגם אלה שפחות.

יפעת שאשא ביטון: איך אנחנו בעצם מנטרלים את האלימות של ההורים במגרשים.

<יעקב בוזגלו: פשוט מאד.

יפעת שאשא ביטון: חוץ מלתת להם קצת יותר ידע, במידה והם לא יודעים על הזכויות וכו'.

<יעקב בוזגלו: ידע זה כוח.

יפעת שאשא ביטון: מה אנחנו עושים?

<יעקב בוזגלו: מה שאנחנו עושים, מקרבים את ההורים שאנחנו בעצם מוחזקים על ידם.

<יעקב בוזגלו: נותנים להם את ההרגשה של שייכות.

<יעקב בוזגלו: לא הרגשה של ריחוק.

<יעקב בוזגלו: לא כל היום לאיים גם על הילד, גם על ההורה.

<יעקב בוזגלו: אני נחשבתי כאב הכי פרובלמאטי בישראל וגם היום אני בטוח שהרבה חושבים כך, וכל מי שיושב בלי יוצא מן הכלל, עם כל אחד מארבעת הילדים שלי - אנחנו לא מאמינים.

<יעקב בוזגלו: כולם מופתעים.

<יעקב בוזגלו: ולמה זה?

<יעקב בוזגלו: משום שהדביקו לי כל מיני סטיגמות שלא נכונות.

<יעקב בוזגלו: ואיפה הייתה הבעיה של האגודות?

יפעת שאשא ביטון: שאתה חושב שאתה בעל הדעה.

<יעקב בוזגלו: לא.

<יעקב בוזגלו: איפה הייתה הבעיה האמיתית של האגודות מולי?

<יעקב בוזגלו: בידע שלי.

<יעקב בוזגלו: שהייתי עם ידע לא רק שלא פחות מהם, אפילו גדול מהם.

<יעקב בוזגלו: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה, יעקב.

<יעקב בוזגלו: שמחתי.

יפעת שאשא ביטון: אני חוזרת לרשימה הסדורה.

יפעת שאשא ביטון: אמיר בן צבי ואחר כך עומר בוקסנבוים.

<אמיר בן צבי: שמי אמיר בן צבי מעמותת ערכים בספורט.

<אמיר בן צבי: אני מכיר פה חלק מהאנשים והם מכירים את העמותה שלנו, אז אנחנו עובדים באמת בכל הארץ, ועובדים בעצם על ארבעה קהלי יעד, שזה האגודות, המאמנים, ההורים – שזה הנושא העיקרי פה היום, והילדים עצמם.

<אמיר בן צבי: חשוב לי להגיד דבר ראשון שצריך לשים לב.

<אמיר בן צבי: יש כ-350,000 ילדים בישראל שנמצאים בתוך מסגרות של תנועות הנוער.

<אמיר בן צבי: יש כ-300,000-350,000 ילדים בתוך מסגרות של תנועות הנוער בישראל, שבאים לתוך פעולה של תנועת נוער ומקבלים ערכים.

<אמיר בן צבי: יש למעלה מחצי מיליון ילדים בישראל שהם בספורט תחרותי ומה שהם חושבים שהם יקבלו וההורים שלהם חושבים שיקבלו - זה יהיו ספורטאים מצטיינים.

<אמיר בן צבי: בפועל אנחנו יכולים להפוך את הספורט לתנועת הנעור הכי גדולה בישראל, וצריך לצאת עם המסר הזה, להבין את המשמעות של ההזדמנויות החינוכיות שהספורט יכול לייצר.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: נשנה את התפיסה קצת.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<אמיר בן צבי: לא משנה איך נראה את הכדורגל או את המקצועות האחרים, כדורגל בישראל ובמדינות אחרות זה מדורת השבט ולכן צריך להשקיע לא מעט שם.

<אמיר בן צבי: החיבור בין אגודה, מאמן, אוהד וכו', זה חיבור שלפחות בעמותה שלנו אנחנו משקיעים מאד חזק בתוך האגודות שאנחנו נמצאים.

<אמיר בן צבי: אגודה שעובדת איתנו מקבלת בעצם כלים איך להתמודד עם ההורים.

יפעת שאשא ביטון: זה וולונטרי?

יפעת שאשא ביטון: זה רק אגודה שבוחרת?

<אמיר בן צבי: היום זו אגודה שבוחרת.

<אמיר בן צבי: כל העבודה של העמותות, צריך להבין, זו עבודה וולונטרית.

<אמיר בן צבי: העמותה שלנו עובדת במסגרות ספורט קיימות.

<אמיר בן צבי: אנחנו לא מקימים שום מסגרת ספורט, להבדיל מגופים אחרים.

<אמיר בן צבי: בין הדברים שעלו פה בתחילת הדיון, זה תנאי סף.

<אמיר בן צבי: תנאי סף ואמות מידה לתקצוב של הטוטו – אני חושב שזה כיוון שצריך ללכת אליו.

<אמיר בן צבי: אנחנו בקשר הדוק עם משרד הספורט על זה.

<אמיר בן צבי: הטוטו שהוא מממן עיקרי של הספורט בישראל צריך להירתם לזה ואנחנו יכולים להעלות בצורה מוסדית את הרמה של החינוך לערכים בתוך הספורט.

<אמיר בן צבי: אני צריך להגיד מראש, אלימות הייתה וגם תהיה, לפחות ממה שאנחנו עובדים עם האגודות וגם עומר מכיר - - -

יפעת שאשא ביטון: אמירה קשה "וגם תהיה".

יפעת שאשא ביטון: ואנחנו נשתדל שלא.

<אמיר בן צבי: אמירה קשה, אבל יש לזה את הצד השני.

<אמיר בן צבי: כל אירוע על המגרש זאת הזדמנות חינוכית.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<אמיר בן צבי: את מכירה את זה בתור מורה, כל אירוע שקורה בכיתה זו הזדמנות כדי לייצר משהו אחר.

<אמיר בן צבי: אם הייתה איזו פעילות בשבת במגרשים, אפשר לעבוד על זה במשך השבוע.

<אמיר בן צבי: קבוצות שמרחיקות את ההורים מהפעילות, זה אולי הדבר היחיד שיכול להתחבר למה שיעקב בוזגלו אמר, זה שקבוצות שמרחיקות את ההורים במשך השבוע מפעילות בתוך המועדון – חוטפות בשבת את הפעילות שלהן מהטריבונה ולכן תמיד שאנחנו נעדיף לעשות זה לערב אותם בפנים ולעזור להם להיות חלק מהמועדון, כמו חבצלת וכמו הורים אחרים שמעורבים בצורה חיובית במועדונים.

<אמיר בן צבי: אני רוצה להגיד שהאלימות בספורט או האלימות במגרשים, זה פועל יוצא של הרבה דברים אחרים.

<אמיר בן צבי: ולכן ההתמקדות באלימות הספציפית היא באמת כמו שהאחרים אמרו פה, אפשר להשקיע הרבה באכיפה.

<אמיר בן צבי: אם אנחנו רוצים שהילדים ירכשו ערכים, שירכשו חינוך בתוך המגרשים, צריך להבין, זה ילדים שמשקיעים 15 שעות בשבוע במגרשים.

<אמיר בן צבי: זה בערך פי חמישה ממה שילד בתנועת נוער מקבל.

<אמיר בן צבי: לפחות שייצא משם עם ארגז כלים לחיים ואני באמת מקווה שמהדיון הזה יהיו פה גם כלים פרקטיים שייכנסו.

יפעת שאשא ביטון: אני לגמרי מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: שימו לב שאנחנו תמיד בסוף בורחים למקום שבו קל לנו לעבוד וזה הילדים, שהם באמת גם נמצאים וגם אפשר לעשות איתם תהליך חינוכי, בין אם זה בתוך מסגרת החינוך - - -

<אמיר בן צבי: אני מדבר על חינוך עם ההורים, לא עם הילדים.

יפעת שאשא ביטון: זהו, אז אנחנו מכוונים את זה.

יפעת שאשא ביטון: מאד חשוב לי שאנחנו נישאר במקום של ההורים, כי אין לי ספק, גם אחרי הדיון הזה, שאתם מאד מיינדד לילדים.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת נעשית איזו שהיא עבודה ונעשה תהליך עם הילדים.

<אמיר בן צבי: אני חייב לתקן מראש.

<אמיר בן צבי: העבודה העיקרית זה עם ההורים.

<שמוליק חנין: הם בסוף הופכים להיות הבוגרים שיעשו - - -

יפעת שאשא ביטון: אין שאלה, זה חשוב, חשוב, חשוב, חשוב.

יפעת שאשא ביטון: אין כאן שאלה בכלל.

יפעת שאשא ביטון: אני לא סתם גם כיוונתי בהתחלה למשרד החינוך ולצד זה אנחנו צריכים לראות איך גם הגורם המחנך העיקרי שלהם, לצורך העניין, עובר תהליך דומה, לפחות כשמדובר במשחקי ספורט.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אמיר, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: עומר בוקסנבוים, בבקשה.

<עומר בוקסנבוים: שלום.

<עומר בוקסנבוים: אני מתחבר להמון דברים שגיא אמר, המון דברים שאמיר אמר.

<עומר בוקסנבוים: שוב, הבעיה העיקרית באלימות בספורט זה של מחלקות הנוער, כי בבוגרים אפשר לשים את זה בצד.

<עומר בוקסנבוים: לדעתי אין המון אלימות, יחסית למקומות אחרים.

<עומר בוקסנבוים: אני לא רואה פה הרבה אלימות בקבוצות בוגרים.

<עומר בוקסנבוים: מה שקורה במחלקות נוער, שוב, אמר את זה שמוליק, שמאמנים עוברים 140 שעות הכשרה בשביל להיות מאמנים.

<עומר בוקסנבוים: אז אני עברתי את ההכשרה הזאת בלהיות מדריך, 140 שעות בהתאחדות ואחרי זה אתה צריך לעבור עוד קורס מאמנים, עוד 140 שעות.

<עומר בוקסנבוים: מה שלמדתי ב-280 שעות האלה, אני בא להגיד, לא לימדו אותי שום דבר באיך להדריך ילדים.

<עומר בוקסנבוים: הייתי בשתי סדנאות בערכים בספורט.

<עומר בוקסנבוים: נפגשתי עם חברה מקטמון, למדתי הרבה יותר ממה שלמדתי ב-280 שעות האלה.

<עומר בוקסנבוים: ואני מקווה שאני מתחיל עכשיו.

<עומר בוקסנבוים: שוב, אני חסר ניסיון, בניגוד לגיא, בניגוד לשמוליק.

<עומר בוקסנבוים: אני חסר ניסיון.

<עומר בוקסנבוים: אני בשנה הראשונה שלי מנהל מחלקת נוער.

<עומר בוקסנבוים: אני עדיין בחור צעיר.

<עומר בוקסנבוים: מה שאני מנסה לעשות זה להנחיל דברים אחרים בהפועל רמת גן.

<עומר בוקסנבוים: אין לי המון אמצעים.

<עומר בוקסנבוים: אני עושה הרבה פגישות עם הורים.

<עומר בוקסנבוים: בתחילת שנה, לכל קבוצת גיל, אני נפגשתי עם כל ההורים, עשיתי להם שיחות.

<עומר בוקסנבוים: הסברתי להם בדיוק מה המטרות שלי מהם, מה המטרות של המועדון.

יפעת שאשא ביטון: מצוין.

<עומר בוקסנבוים: דיברנו על זה יחד, דיברתי עם הילדים, עשיתי אסיפות עם אותם שחקנים.

<עומר בוקסנבוים: כל קבוצת גיל – עשיתי איתם שיחות.

<עומר בוקסנבוים: חשוב מאד לזכור, הוא אמר, יש 500,000 בני נוער באגודות ספורט.

<עומר בוקסנבוים: הם נתנו נתון – השבוע הייתה כתבה בעיתון הארץ שערן דיבר שם – הבחור מערכים בספורט דיבר ואמר שרק 0.02 נהיים שחקנים כדורגל, כדורסל, טניס, לא משנה מה, באגודות ספורט.

יפעת שאשא ביטון: נכון, נכון.

<עומר בוקסנבוים: זאת אומרת ש-99.

<עומר בוקסנבוים: 8% לא יוצאים שחקנים מקצוענים בכל תחום בספורט.

<עומר בוקסנבוים: זאת אומרת שבאמת, כמו שגיא אמר – אני חזור אחורה – ההתאחדות צריכה להפסיק עם העניין של התחרותיות.

<עומר בוקסנבוים: השבת הזאת גורמת ללחצים ומתחים.

<עומר בוקסנבוים: בקבוצת ילדים א', החברה פה שמתעסקים בספורט יודעים מה זה, זה גילאי 13, מותר לרשום רק 18 שחקנים.

<עומר בוקסנבוים: זה דבר נורא.

<עומר בוקסנבוים: זה דבר עצוב.

<עומר בוקסנבוים: בליגה הראשונה באיטליה - - -

יפעת שאשא ביטון: מתוך ה-24 שנמצאים בקבוצה?

<עומר בוקסנבוים: נמצאים בקבוצת כדורגל לפחות 23-34 ילדים, כי אני מדבר על גיל 13.

<עומר בוקסנבוים: בליגה הראשונה באיטליה אנחנו מדברים על בוגרים – יובנטוס מארחים את מילאן, 22 רשומים.

<עומר בוקסנבוים: המאמן יכול לרשום 22 שחקנים.

<עומר בוקסנבוים: אנחנו מדברים על גיל 13 בישראל, שהוא יכול לרשום - - -

יפעת שאשא ביטון: למה באמת?

יפעת שאשא ביטון: מי יודע לענות על זה?

<עומר בוקסנבוים: אולי ההתאחדות.

<עומר בוקסנבוים: אני מצטער, אני לא - - -

יפעת שאשא ביטון: למה מתוך 24 ילדים צריך לבחור 18?

יפעת שאשא ביטון: תקלה.

יפעת שאשא ביטון: כולם היו בני, עכשיו אנחנו אומרים - - -

<יריב טפר: סליחה שאני מתפרץ, אבל אני רק רוצה לסבר את האוזן לגברתי ולחברים שיכולים להעיד על כך.

<יריב טפר: ההתאחדות לכדורגל ניסתה לשנות את העניין ואמרה – בואו, אנחנו נוציא את השופטים החוצה מהמשחקים ונהפוך אותם ללא תחרותיים.

<יריב טפר: התקשורת וכל הקבוצות שנמצאות ויושבות פה חלקן, יצאנו כנגד ההחלטה הזאת של ההתאחדות.

<יריב טפר: אנחנו רצינו ל - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל למה?

יפעת שאשא ביטון: תיכף אני אתייחס לעניין של - - -

<אבי לוי: אבל יתרה מזאת, אתה סותר את מה שאתה אומר, כי יושב לידך שמוליק ו - - -

יפעת שאשא ביטון: אני תיכף אתייחס.

יפעת שאשא ביטון: מי כבודו?

<אבי לוי: אני גם מההתאחדות לכדורגל, אבי לוי.

<יריב טפר: אבי לוי, מנהל אגף הליגות החובבנויות והנוער.

<אבי לוי: ויושבים פה עכשיו מולך קבוצת הפועל רמת גן וקבוצת מכבי חיפה ושניהם עכשיו חלוקים.

<אבי לוי: הוא אומר תעשה תחרות, תתחיל את המשחקים - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, תיכף אנחנו נדבר על העניין של המפגש.

יפעת שאשא ביטון: חברים, כששתי קבוצות נפגשות גם בהפסקה בבית ספר - - -

<אבי לוי: וחשובים לקבוצות - - -

<שמוליק חנין: אבל זה לא נכון.

יפעת שאשא ביטון: סליחה רגע, שנייה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לחדד פה משהו.

<מרכוס גרשקוביץ': אבל הוא לא דיבר בכלל על תחרויות, הוא דיבר על מספר ילדים.

יפעת שאשא ביטון: נכון, הוא מדבר על מספר הילדים ואתה כבר מדבר משהו על התחרות.

<עומר בוקסנבוים: אני רק רוצה להגיד מאיפה באה המתיחות, העצבים, הלחץ, מאיפה זה נוצר.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תסיים ואז אני אתייחס.

<עומר בוקסנבוים: זה נוצר מהמקומות האלה.

<עומר בוקסנבוים: אני בכל שבת רואה שלושה משחקים או ארבעה משחקים של ילדים.

<עומר בוקסנבוים: השבוע אני הולך לראות משחק של גיל 12 ואני רואה את המאמן מדבר בשפה לא נכונה, שזה דבר מאד חשוב.

<עומר בוקסנבוים: הוא אומר לכם חברה, אתם לא נלחמים, אתם לא רצים, חתיכת פרזיט.

<עומר בוקסנבוים: הוא אומר לילד בן 12 – חתיכת פרזיט, תביאו טירוף למגרש.

<עומר בוקסנבוים: פה נכשלנו.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<עומר בוקסנבוים: כי הוא לא יודע איך לדבר עם ילדים וזה מה שאני אומר על ה-280 שעות שהייתי בהתאחדות ולא לימדו אותי איך לדבר עם ילד בן 12.

<עומר בוקסנבוים: וזה מה שעשיתי בסדנאות וזה מה שנפגשתי עם חברה מקטמון וזה מה שאני עושה היום, כשאני חוקר את הענף, חוקר איך לעבוד עם ילדים, כי בסך הכל הייתי שחקן פעיל עד גיל 32, פרשתי ולהעביר אימון לקבוצת בוגרים היה בא לי בקלות.

<עומר בוקסנבוים: לא הייתה לי בעיה, כי 15 שנה הייתי שחקן בבוגרים.

<עומר בוקסנבוים: לא ידעתי לבוא להתמודד עם ילדים בני 12 וידעתי שאני לא יודע.

<עומר בוקסנבוים: בגלל זה אני אומר, והחברה פה, המאמנים, לא יודעים איך לדבר וזה יוצר לחצים ומתחרים.

<עומר בוקסנבוים: וכשהורה רואה שהמאמן צועק בצורה כזאת, קל להורה להתבטא אחרי זה מול השופט בצורה כזאת, או מול ההורים של הקבוצה היריבה או מול הילדים, וזה דבר שגורר דבר.

<עומר בוקסנבוים: אז אני חושב, שוב, שצריך להדריך את המדריכים בצורה שונה.

<עומר בוקסנבוים: התחרותיות – אני הייתי עכשיו בהשתלמות ברד בול זלצבורג.

<עומר בוקסנבוים: זה נחשב האקדמיה היום, הלא מצליחה, אבל הטובה באירופה.

<עומר בוקסנבוים: היא עם פסיליטי מדהים, היא חדשה.

<עומר בוקסנבוים: יש שם כסף בלי סוף.

<עומר בוקסנבוים: ואחד הדברים ששאלתי אותם, שוב, איך מתבצעים פה המשחקים, מי משחק, כמה משחקים.

<עומר בוקסנבוים: אז באמת זה לא דומה לארץ, כי אנחנו שוב, רוצים להרוויח כלכלית, לא כמו הפועל רמת גן.

<עומר בוקסנבוים: חשוב לי שיהיו 23 בסגל ושם רק 16 יכולים להיות בסגל, אבל עד גיל 14 הוא אמר לי – אין לנו קבוצות שמשחקות כל שבת, יש לנו טורנירים פעם בחודש.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה עומר.

יפעת שאשא ביטון: במקום לשכפל פה קבוצות, וקטמון – תסלחו לי – אבל הייתי משכפלת אותך לפחות במסרים פה למאמנים השונים, אז היינו מרוויחים אותו גם בקטמון וגם במקומות אחרים.

<מרכוס גרשקוביץ': אנחנו נשמח לקלוט אותו.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, עומר, על הדברים החשובים.

יפעת שאשא ביטון: אני חותמת על כל מילה שלך.

יפעת שאשא ביטון: אני אתייחס אליהן גם בסיכום.

יפעת שאשא ביטון: אני רק רוצה להעלות שתי נקודות מהדברים שעלו כאן.

יפעת שאשא ביטון: זה באמת סוגית מספר התלמידים שניתן לרשום.

יפעת שאשא ביטון: אני פחות מבינה בתוך הסיפור הזה, אבל כשאומרים לי שצריך לבחור ילדים מתוך קבוצה שלמה - - -

<שמוליק חנין: צריך להתייחס לזה.

יפעת שאשא ביטון: שנייה, אני רק אסיים - - -

<שמוליק חנין: לא, אבל זה לא נכון - - -

יפעת שאשא ביטון: לא.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לא.

יפעת שאשא ביטון: אני אסכים שתתייחס, רק תן לי לציין את שתי הנקודות.

יפעת שאשא ביטון: אחת זה באמת סוגית מספר הילדים ו-.

יפעת שאשא ביטון: חתכת לי את קו המחשבה.

יפעת שאשא ביטון: טוב, תתייחס לזה, אני אזכר תיכף.

<עומר בוקסנבוים: לגבי ההכשרות בקורסים.

יפעת שאשא ביטון: לא ההכשרות, רציתי לשאול משהו אחר.

<שמוליק חנין: לגבי המאמנים?

יפעת שאשא ביטון: דבר, נו.

<שמוליק חנין: לגבי מספר המשתתפים בקבוצת כדורגל.

<שמוליק חנין: אף אחד לא אמר שצריכים להיות 24, זה לא נכון שיהיו 24 מקצועית.

<עומר בוקסנבוים: זה נכון.

<שמוליק חנין: זה לא נכון.

<עומר בוקסנבוים: לא, אני מסכים איתך.

<שמוליק חנין: זה לא נכון.

<שמוליק חנין: מקצועית צריכים להיות 16 עד 18 שחקנים בקבוצה.

<שמוליק חנין: אי אפשר לאמן.

<שמוליק חנין: זה כמו 40 תלמידים בכיתה.

<עומר בוקסנבוים: כן, אבל כמו שאמרתי, זה נוח למכבי חיפה - - -

<שמוליק חנין: סליחה, זה לא נוח לאף אחד.

<עומר בוקסנבוים: אנחנו לא יכולים להתקיים בני 22 שחקנים.

<עומר בוקסנבוים: הפועל רמת גן לא יכולה להתקיים בלי 22 שחקנים.

יפעת שאשא ביטון: אז אוקיי, זה שיקול כלכלי?

<שמוליק חנין: לא, לא, ממש לא.

<שמוליק חנין: באף מועדון בעולם לא יהיו מספר משתתפים בניגוד למה שההתאחדות תקבע.

יפעת שאשא ביטון: מכבי חיפה, שאלה אליכם.

יפעת שאשא ביטון: הבנתי את הנקודה.

יפעת שאשא ביטון: אצלכם רשומים 16-18, זאת אומרת אתם במשחקי שבת לא צריכים לבחור מתוכם?

<שמוליק חנין: לא בוחרים, אבל - - -

יפעת שאשא ביטון: הבנתי.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, הנקודה ברורה.

<שמוליק חנין: יכולים להיות בכיתה יותר מ-40 תלמידים?

יפעת שאשא ביטון: לא, לא, הבנתי את הנקודה.

יפעת שאשא ביטון: ואגב, יכולים.

<שמוליק חנין: לא יכולים.

<שמוליק חנין: לא יכולים.

<קריאה: מה הם יקבלו, זאת השאלה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: הנקודה השנייה שרציתי לציין אותה, היא לגבי העניין של התחרותיות.

יפעת שאשא ביטון: חברים, כששתי קבוצות נפגשות והן משחקות ביניהן, תמיד יש מנצח ויש מפסיד.

יפעת שאשא ביטון: יש תוצאה בסוף וזה בסדר וזה קורה גם במשחקי ידידות.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור הוא לא להכניס לטורנירים ולמכבש הזה של הלחץ שהם נמצאים בתחרותיות של היום.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת זה לא אומר שלא משחקים ואין תחרות ואין מספרים בסוף והכל, אבל אנחנו צריכים לראות איך אנחנו עושים את זה נכון.

<יריב טפר: איך מורידים את זה, וזה במסגרת תכנית שאנחנו עובדים עליה וזה יהיה בעונה הבאה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אבל היה חשוב לי לחדד.

<אבי לוי: לא, אבל אתם מטעים אותם.

יפעת שאשא ביטון: לא, זה ממש לא "מטעים אותם".

יפעת שאשא ביטון: זה לא מטעים אותם, כי ילד בגיל 13 שנפגש עם קבוצה אחרת ומשחק ומנצח או מפסיד ולומד גם להתנהל בתוך המסגרת הזו, אני חושבת שזה לא פחות חשוב מהטורניר.

<יריב טפר: גברתי, מה שאבי אומר, אנחנו מבחינתנו כהתאחדות לכדורגל לא מפרסמים טבלאות.

יפעת שאשא ביטון: שנייה, חברים.

יפעת שאשא ביטון: אבי.

<יריב טפר: אנחנו לא מפרסמים טבלאות ואין טבלאות שלנו.

<יריב טפר: יש כל מיני אתרים של ליגות של נוער - - -

יפעת שאשא ביטון: עזוב, יש טורנירים, נו.

<יריב טפר: לא, לא, לא.

<יריב טפר: אנחנו מבחינתנו אין לנו טבלאות.

<יריב טפר: אנחנו לא מכתירים אלופות מגיל מסוים.

<יריב טפר: מי שמכתיר את הזוכים ואת זה, זה המאמנים של הקבוצות.

<יריב טפר: זה לא בא מההתאחדות לכדורגל.

<יריב טפר: אנחנו לא מוסרים מסר מי האלופה של ילדים טרום ג'.

יפעת שאשא ביטון: יש טורנירים בקרב הילדים?

<יריב טפר: בוודאי.

יפעת שאשא ביטון: התשובה היא כן.

יפעת שאשא ביטון: כן.

<יריב טפר: לא, אבל אחת לחודש.

<יריב טפר: וגם שם שמים את הילד שהוא הכי גדול כדי שהוא יעמוד בשער.

<יריב טפר: אומרים אין שוער, אבל המאמן שם מישהו כדי שהוא לא יפסיד בטורניר, כשזה אחת לחודש.

<יריב טפר: אנחנו מכירים את העובדות.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<גיא צוקרמן: אבל יש פחות אלימות שם.

יפעת שאשא ביטון: נציג המשטרה.

יפעת שאשא ביטון: שם בבקשה לפרוטוקול.

יפעת שאשא ביטון: שמעת פה את השיח.

יפעת שאשא ביטון: איפה אתם בתוך הסיפור הזה?

יפעת שאשא ביטון: אחר כך לילי הלפרין.

<בני סלומון: אני בני סלומון, אני ראש תחום רישוי ואבטחה של אירועי ספורט בחטיבת האבטחה.

<בני סלומון: איפה אנחנו?

<בני סלומון: להזכיר שהחוק שחוקק בבית הזה, שהוא חוק למניעת אלימות בספורט, הוא ניסה להוציא אותנו מהמגרשים ולהכניס את מגרש התרבות והספורט, את כוחות הסדרנות, למנות מנהל אירוע שיהיה אחראי כשאנחנו נותנים לו את הגיבוי.

<בני סלומון: יש 60,000 סדרנים בשנה ב - - -

יפעת שאשא ביטון: יש סדרנים ואין מאבטחים?

יפעת שאשא ביטון: או יש חברת אבטחה בעצם ב - - -

<בני סלומון: יש חברות אבטחה.

<בני סלומון: אני יכול להיכנס לתחום של הבוגרים, אבל - - -

יפעת שאשא ביטון: אבל במשחקים יש חובת אבטחה?

<מרכוס גרשקוביץ': עד 200 צופים אין חובה.

<בני סלומון: תראי, ההתייחסות לנוער היא שונה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה התייחסות נוער.

<בני סלומון: התייחסות נוער: לא נכון מבחינת המשטרה להיכנס עם כוחות שיטור לתוך אירועי נוער, במשחקים של נוער.

<בני סלומון: זו תפיסה גם בעבודת המשטרה השוטפת וגם במגרשי ספורט.

<בני סלומון: מה שכן, במקומות מסוימים מיסדנו בשיתוף ההתאחדות כוחות כוננות, שיושבים במגרשים ומגיעים בכל אירוע, אם יש אירוע אנחנו מגיעים.

<בני סלומון: בנוסף, יש הנחיה של המפכ"ל שכל תלונה בנושא של אלימות, קללות וזה, תקבל תעדוף בטיפול.

<בני סלומון: את זה גם מיסדנו במסגרת היישום של דו"ח מבקר המדינה.

<בני סלומון: עברנו סעיף-סעיף, את רוב הליקויים כבר תיקנו, חלקם הם בתהליכי תיקון כי זה לוקח.

<בני סלומון: חלקם זה מערכות טכנולוגיות וכאלה.

<בני סלומון: רובם לא נוגעים לנושא הנוער.

<בני סלומון: כל תלונה פלילית שתוגש, תטופל פלילית.

<בני סלומון: בנוסף, הוצאנו הנחיה בחולית הספורט שבמידה ובית הדין ירצה עדויות של שוטרים וכאלה, הם יתייצבו וימסרו עדויות בכל התחומים, גם בליגות העל, גם בגבוהות וגם במשחקי נוער אם צריך ואם רוצים להרחיק מישהו ממגרש והם צריכים סיוע של השוטר.

<בני סלומון: י שלנו גם את המערכות הטכנולוגיות שלנו, אבל זה לא נמצא בנוער, אז זה לא משנה – שאנחנו מזינים את כל המהלך של האירוע ואז אפשר להוציא דו"חות.

<בני סלומון: אבל אם יש שוטרים שהגיעו למגרש והם רוצים לתת אירוע או אם הוגשה תלונה וההתאחדות רוצה לדעת שהוגשה תלונה נגד כך וכך וכך, וצריך להעיד בפני בית הדין של ההתאחדות, ההנחיה שלנו – ואנחנו נוודה שהשוטר יגיע – וייתן עדות בהתאחדות.

יפעת שאשא ביטון: אתם יודעים בעצם איפה מתקיימים משחקים, נכון?

<בני סלומון: יש מעל 600 משחקים.

יפעת שאשא ביטון: כן, נכון, אבל אתם גם פזורים.

<בני סלומון: כמעט - - -

יפעת שאשא ביטון: לא משנה, אבל המשטרה גם פזורה בצורה כזו שהיא נמצאת בפרישה ארצית לצורך העניין.

יפעת שאשא ביטון: עושים סיורים בשבת, נכון?

יפעת שאשא ביטון: כל שבת עושים.

יפעת שאשא ביטון: אני רואה אתכם.

<בני סלומון: לא, לא.

יפעת שאשא ביטון: לא במגרשים.

יפעת שאשא ביטון: שוטרים עושים סיורים.

<בני סלומון: אכן.

יפעת שאשא ביטון: בכלל, בקהילה.

יפעת שאשא ביטון: נוכחות משטרה באזורים של מגרשים, אתה יודע, רק לשם הנוכחות, שיראו אתכם מדי פעם, לא חובה, אבל היא יכולה מאד מאד לסייע.

<מרכוס גרשקוביץ': שיבנו מנגנון פשוט יותר.

<מרכוס גרשקוביץ': היום בשיטת הפלאפון, שכל אחד יכול לצלם כל הורה שמקלל וללכת להגיש תלונה.

<מרכוס גרשקוביץ': בדרך כלל אתה לא רוצה להסתבך ואתה לא רוצה לרשום ואתה לא רוצה לעשות את זה שמי, וזה דבר מסורבל ואחרי זה ללכת לתת עדות, והאבא אומר לא – בשביל האבא הזה שמקלל.

<מרכוס גרשקוביץ': ישנו מנגנון שאני מצלם מישהו מקלל במגרש, יכול לשלוח את זה לתיבה.

<מרכוס גרשקוביץ': היום הטכנולוגיה מאד פשוטה, שהמשטרה תאתר - - -

יפעת שאשא ביטון: בזה יש בעיות משפטיות.

<בני סלומון: אי אפשר להחזיק במקל משני הצדדים.

<בני סלומון: גם להגיד אנחנו רוצים תלונות וגם אנחנו לא רוצים תלונות.

יפעת שאשא ביטון: יש בעיות משפטיות, נכון, כי זה כסף.

<בני סלומון: תוגש תלונה, או יגיע אלינו חומר שהיה אירוע פלילי במגרש, אנחנו נטפל.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: חגי פלק.

יפעת שאשא ביטון: אהלן.

<לילי הלפרין: רגע, אמרת שאני עכשיו, לילי הלפרין.

<לילי הלפרין: דילגת עליו.

יפעת שאשא ביטון: נכון, אבל אני פסחתי עליו בטעות.

יפעת שאשא ביטון: חגי, לילי, דוד הראל וכפר ורדים.

יפעת שאשא ביטון: בסדר?

יפעת שאשא ביטון: מחילה.

<חגי פלק: תודה רבה.

<חגי פלק: שלום לכולם.

<חגי פלק: אחרי ששמעתי את כל נציגי הכדורגל, אני גם נציג הכדורסל, גם נציג תקשורת וגם חבר הנהלת ארגון מאמני הכדורסל.

<חגי פלק: ממש בקצרה אני אחשוף שלושה דברים טובים שנעשים לפחות בכדורסל, במקום שאני נמצא בו, שזה באזור העמקים.

<חגי פלק: יש שם שלושה מועדונים גדולים, אנחנו קצת פחות – בעפולה, שחלק מתכנית הפעולה השנתית שלהם, אני לא מדבר על תכנית מקצועית, היא ביקור בבתי הספר והרצאות חינוכיות על פעילות למיגור אלימות, למיגור גזענות – בגלבוע ובעמק יזרעאל.

<חגי פלק: בעפולה פחות, כי בכל זאת אנחנו עיר.

<חגי פלק: נעשים גם שיתופי פעולה של דו קיום, פעילויות של יהודים וערבים, כן, גם בכדורסל, גם עם בנים וגם עם בנות, וגם השחקנים של הקבוצות הבוגרות משתתפים בזה.

<חגי פלק: דיברתם פה על עניין של מאמנים.

<חגי פלק: אני חבר בארגון המאמנים, אני יכול לגלות לכם שיש לנו ועדת אתיקה למאמנים, שמטפלת.

<חגי פלק: אם יש תלונות על מאמנים שמגיעות אלינו, אנחנו מטפלים בהן, בניגוד לבית הדין המשמעתי של איגוד הכדורסל, שלצערי לא מצליח להגן על המאמנים.

<חגי פלק: הוא מגן על השופטים, על המאמנים הוא לא מגן.

<חגי פלק: ודבר אחרון שאני רוצה באמת לחשוף, שאני מבקר במגרשי כדורסל אני רואה המון המון שופטים בכירים – דווקא בכירים ופחות זוטרים – שלכל משחק מקריאים, וזה קורה המון – את אמנת ההגינות.

<חגי פלק: יריב, אתה מכיר אותי לא מעט זמן.

<חגי פלק: אצלכם לא ראיתי שזה קורה.

<חגי פלק: יכול להיות שזה קורה, אני לא ראיתי.

<חגי פלק: אמנת ההגינות – לפני כל משחק של ילדים ונוער, אני חושב שזה דבר דרוש.

<אבי לוי: אין לנו גם את האמצעים כמו באולם ספורט.

<אבי לוי: אין לנו את האמצעים.

<אבי לוי: אתה רואה במגרשים, אתה מסתובב במגרשי כדורגל.

<אבי לוי: איפה אתה רוצה?

<אבי לוי: אפילו אין מערכת - - -

<חגי פלק: אני יכול להגיד לך שאני הייתי בהמון אולמות.

<חגי פלק: גם כשיש קהל מועט וגם כשיש קהל רב, מקריאים והשופטים הבכירים – אני מדבר איתך על שופטי ליגת על, ליגה לאומית – שמתעקשים להקריא את האמנה.

<חגי פלק: ואני אתן לך עוד דוגמא למשחק.

<שמוליק חנין: יש שיטות אחרות.

<שמוליק חנין: אפשר להוציא כרזות או דברים מהסוג הזה.

<שמוליק חנין: זו לא השיטה היחידה.

<שמוליק חנין: הרעיון הוא - - -

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: הרעיון יפה.

<חגי פלק: אני אתן לכם עוד דוגמא טובה ממשחק כדורסל שנערך בשבוע שעבר בעמק יזרעאל – מקום ראשון, מקום שני כיתות ט'.

<חגי פלק: לא בא השופט, בא המאמן של הקבוצה המארחת להורים של הקבוצה שלו ואמר, אם אתם לא מתנהגים בצורה הולמת של המועדון שלנו, שגם כתוב אותו בתקנות של המועדון, אני מפסיק את המשחק.

<חגי פלק: לא השופט, אני – המאמן.

<אבי לוי: גם בכדורגל יש את זה.

<אבי לוי: יש הרבה אנשים טובים בקטמון ש - - -

<חגי פלק: לא אמרתי שלא.

<חגי פלק: חס וחלילה.

<חגי פלק: אני רק חושף את הענף.

<חגי פלק: אני רק באתי לחשוף את הענף שלי ולתת את הדוגמאות הטובות.

יפעת שאשא ביטון: לא, הנקודה היא חשובה.

יפעת שאשא ביטון: למה אתה מתנגד כל הזמן?

יפעת שאשא ביטון: הוא אמר דברים שמתאימים גם למה שהם אמרו.

<חגי פלק: רק דבר אחרון.

<חגי פלק: מנגד, אני באמת רוצה לחשוף וחבל שזוהר לא פה, אבל הוא כבר קיבל את האינפורמציה.

יפעת שאשא ביטון: במשפט.

<חגי פלק: ממש במשפט.

<חגי פלק: חבל מאד שאני היום על הבוקר מקבל אינפורמציה על משחק בוגרים בליגה ארצית, לצערי, שהוא גם מודל לחיקוי של שני מקומות פריפריאליים יחסית, שזה עכו וכפר יונה.

<חגי פלק: משחק.

<חגי פלק: שחקן מגיע לבית חולים עם איבוד הכרה, לאחר ששחקן אחר פוגע בו בראש.

<חגי פלק: השחקן עצור במשטרה.

<חגי פלק: אני מקווה שהמקרה הזה יעלה לדיון בוועדה אחרת כאן בכנסת.

<חגי פלק: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, חגי.

יפעת שאשא ביטון: לילי הלפרין, בבקשה.

<לילי הלפרין: טוב, מהעבודה שלי עם קבוצות בני נוער מאמנים, מדריכים, מורים וכדומה על אלימות בכלל, מאמר שלי יצא היום בבוקר בוואלה אגב, על אלימות, אבל לגבי הכדורגל: ארבעה גורמים לאלימות.

<לילי הלפרין: אני בקצרה אומרת: בני הנוער עצמם, חלק מהתפיסה שלהם זה קונצרט, זה לא קונצרט.

<לילי הלפרין: מותר להיות אלימים בכדורגל וזאת נקודה שחייבים לעבוד עליה.

יפעת שאשא ביטון: למדו את זה ממישהו.

<לילי הלפרין: אבל הם כל הזמן חוזרים על זה, מה את רוצה, זה לא קונצרט.

<לילי הלפרין: יש איזה מיתוס שנכנס, שיש להם מידה של צדק הרי גם.

<לילי הלפרין: על הקתרזיס וכדומה כולם גם כתבו ודיברו.

<לילי הלפרין: אז הם חושבים שיש כאן אי צדק שמבקשים מהם לנהוג אחרת.

<לילי הלפרין: צריך לעבוד גם על החלק הזה.

<לילי הלפרין: הסיבות לאלימות בין בני נוער הן רבות, וחלק מבני הנוער לפחות, שאני עובדת, שמגלים אלימות, להבדיל מקטמון, אבל אני רוצה להיות ממש מדויקת ולא להעליב אף קבוצה.

<לילי הלפרין: הקבוצות יותר מועדות לאלימות במגרשים מאלה שמרגישות תחושות קיפוח והדרה בכלל.

<לילי הלפרין: אלה הקהלים שאני עובדת איתם.

<לילי הלפרין: השנאה היא נגד הממסד, נגד השופט.

<לילי הלפרין: ההורים שלהם הם נגד הביטוח הלאומי ומס הכנסה וכדומה.

<לילי הלפרין: מיקוד השליטה הוא חיצוני אצלם.

<לילי הלפרין: אני חייב לומר - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל זה קורה גם במגרשים של אוכלוסיות אחרות.

<לילי הלפרין: לא.

<לילי הלפרין: לא ככה.

<לילי הלפרין: אני עובדת עם הקבוצות האלה והאלה - - -

יפעת שאשא ביטון: שווה לעשות מחקר אגב, אם יש פה אנשי אקדמיה.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת לפחות מעדויות שמגיעות - - -

<קריאה: האוכלוסייה ש- - - היא לא שונה מכל קבוצה אחרת.

<לילי הלפרין: עזוב, אני יודעת מי הגיע אליכם.

<לילי הלפרין: אני מגיעה לקבוצות האחרות, אני עובדת איתם.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<לילי הלפרין: אבל קבוצות שמרגישות תחושות קיפוח והדרה, הן מרגישות.

<לילי הלפרין: הם אלימים בכלל.

<לילי הלפרין: גם במערכת החינוך שאני עובדת, בבתי הספר המסוימים, אני רואה שקבוצות שמרגישות בשוליים הן נוטות יותר, באופן טבעי, תיאורית התסכול בפסיכולוגיה חברתית.

<לילי הלפרין: הם מרגישים יותר.

<לילי הלפרין: לגבי ההורים, אנחנו היינו בשבתון בארצות הברית.

<לילי הלפרין: הבן שלי הלך לחוג בייסבול.

<לילי הלפרין: ישר קיבלתי חוברת של 30 עמודים.

<לילי הלפרין: 30 עמודים שהייתי צריכה לקרוא אותה באמת ולחתום עליה, ואחר כך גם הילדים היו צריכים להיבחן.

<לילי הלפרין: היחידי שלא כל כך קרא כנראה את הכל, זה הבן שלי, שברגע של כעס זרק את המחבט ועל זה היה דיון מאד גדול.

<לילי הלפרין: בהוראות שם אסור גם לעשות עד כדי כך.

<לילי הלפרין: הם מגיעים באמת לרזולוציות.

<לילי הלפרין: ופה אין את זה.

<לילי הלפרין: אני תמיד מציעה לעשות את האמנה, אבל כמו שבבתי הספר אני מציעה לכתוב תקנונים ואחר כך לבחון את התלמידים חודש אחרי תחילת הלימודים, זה בית ספר בהרצלייה עשה, זה היה נפלא.

<לילי הלפרין: ממש בחן את הילדים על זה.

<לילי הלפרין: מה קורה אם יש ארבעה ימי היעדרות, וכו'.

<לילי הלפרין: אז זה אין פה מכל מיני סיבות.

<לילי הלפרין: עוד דבר אחד לגבי המאמנים עצמם.

<לילי הלפרין: הייתה לי חוויה איומה שבוע שעבר, רק כדוגמא אני נותנת.

<לילי הלפרין: המאמן של הקבוצה שאני עבדתי איתם למניעת אלימות – הנושא שלי היה דחיית סיפוקים.

<לילי הלפרין: היכולת לדחות סיפוקים והפחתת אלימות, כל מיני מחקרים וכדומה.

<לילי הלפרין: היחידי ששם לא דחה סיפוקים בהרצאה שלי, זה המאמן עצמו.

<לילי הלפרין: הוא עונה לטלפון באמצע ההרצאה.

<לילי הלפרין: הוא גם מדבר.

<לילי הלפרין: לא רק שהטלפון שלו צלצל והפריע לקשב.

<לילי הלפרין: אני מדברת על דחיית סיפוקים עם נערים בני 14 עד 16 והמאמן עונה לטלפונים.

<לילי הלפרין: אני תהיתי, אני כמובן לא רציתי לפגוע בו, כי הוא בכל זאת מהווה משהו.

<לילי הלפרין: ניסיתי ככה - - -

יפעת שאשא ביטון: לא משנה, זו הדוגמא.

יפעת שאשא ביטון: ההזדמנות לתת דוגמא.

יפעת שאשא ביטון: נאה דורש, נאה מקיים.

<לילי הלפרין: ודבר אחרון לגבי התקשורת, שגם היא באמת, לא חלילה שאני באה נגד התקשורת, אבל באמת כל מקרה, משהו שקרה, איזו תקלה, שופט שלא זה, האמירות שלהם הן כל כך מסיתות וגם איתם צריך לעבוד.

<לילי הלפרין: בקיצור, עם ארבעה קהלים צריך לעבוד.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לגמרי שכולנו צריכים להיות מגויסים לעניין הזה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ממש לקראת סיום ואת קצת הרמת להנחתה.

יפעת שאשא ביטון: נמצא איתנו דוד הראל.

<דוד הראל: כן, שלום.

<דוד הראל: שמי דודי הראל, אני יועץ ארגוני.

יפעת שאשא ביטון: אתה תספר על התקנון.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<דוד הראל: כן.

<דוד הראל: פנה אלי איזה שהוא גוף ציבורי, שיש לו גם בית ספר לכדורגל.

<דוד הראל: אני עובד איתנו הרבה שנים על דברים אחרים.

<דוד הראל: הוא אמר לי שאין להם תקנון משמעת.

<דוד הראל: התחלתי לבדוק מסביב אם יש תקנונים, אם יש בהתאחדות ביחס לנוער, ואין.

<דוד הראל: בדקתי קצת בארץ, קצת בארצות הברית, אנגליה ומצאתי משהו.

<דוד הראל: מה שאני הכנתי - - -

<אברהם זוכמן: גם בארץ אתה יכול, בתקנון של בתי ספר.

<יריב טפר: יש תקנון משמעתי.

<דוד הראל: אני לא מדבר על זה.

יפעת שאשא ביטון: לא, אנחנו מדברים על האגודות השונות.

<דוד הראל: בדיוק.

<דוד הראל: עכשיו, מה שאני בעצם בניתי, זו איזו שהיא מעטפת שכוללת ארבעה דברים.

<דוד הראל: אחד, זה מנגנון של מי מפיץ את זה, מי דואג שההורים יקראו ויחתמו.

<דוד הראל: זה אחד.

<דוד הראל: שניים, איזה שהוא חלק של ציונות, מה שנקרא, הפרק החינוכי – למה אנחנו נגד אלימות, איך עושים את זה.

<דוד הראל: מה זה עוזר.

<דוד הראל: החלק השלישי והחשוב זה החלק של עבירה ועונש, שמתחלק לשני חלקים: אחד – עבירות של ילדים.

<דוד הראל: שניים – עבירות של הורים.

<דוד הראל: אני החלטתי - וזה עבד אחרי זה - שאין אזהרות.

<דוד הראל: יש עבירה, יש עונש.

<דוד הראל: אין שתי אזהרות, אין כרטיס אדום, אין כרטיס צהוב.

<דוד הראל: יש פעם אחת עבירה, הוא בא בלי בגד, קילל שופט – אחרי עבירה ראשונה ילד נענש.

<דוד הראל: ביחס להורים: עבירה של הורה גוררת הרחקה של הילד, לא של כל הקבוצה.

<דוד הראל: הורה עשה משהו מול שופט, מול ילד, מול מאמן, הילד הולך הביתה.

יפעת שאשא ביטון: זה לא פייר כלפי הילד.

<דוד הראל: והחלק האחרון זה איזה שהוא טופס שההורה חותם עליו, שני ההורים אפילו והילד.

<דוד הראל: אם יש מצב כזה שכולם קראו, לא יכול להיות מצב שבמכבי תל אביב יש משהו, שהוא מעולה, אבל זה לא אחיד למה שיש בנס ציונה.

<דוד הראל: ואז יהיה מצב שאבא של ילד היה אצלם, קילל את השופט ולא עשו לו כלום.

<דוד הראל: נסע עד קריית שמונה, הרחיקו אותו החוצה עם כל הקבוצה ביחד.

<דוד הראל: מה שאני בעצם מציע זה ללכת על שני נתיבים.

<דוד הראל: הצד החינוכי, שהוא קשה מאד וארוך מאד ודי סיזיפי, ייקח הרבה מאד זמן, אבל צריך לעשות משהו היום, והיום הזה, וזה שיהיה משהו אחיד.

<דוד הראל: תקנון אחיד לבני נוער, לראות אם אפשר להכניס אותו גם אל תוך הקטע של ההתאחדות, שיהיה חלק מהתקנון הכללי ולהטמיע את זה - אגודה-אגודה.

יפעת שאשא ביטון: זה רעיון מצוין.

יפעת שאשא ביטון: הנה, את רואה, רק שאצלנו לא כמו בארצות הברית, לא צריך 30 עמודים, אפשר להסתפק גם במספר ריאלי, כדי שאנחנו נוכל להתמודד עם זה בכבוד.

<לילי הלפרין: אבל דווקא ה-30 הם מאד טובים, כי הדוגמאות הן מאד ספציפיות.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל מי קורה 30 עמודים?

יפעת שאשא ביטון: זה כמו לקבל את החוברת של המשכנתא ואת מסכימה, נדבר בעוד 20 שנה.

יפעת שאשא ביטון: נראה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה דוד על הדברים החשובים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו גם נתייחס אליהם בסיכום.

<שמוליק חנין: אפשר להתייחס במשפט?

יפעת שאשא ביטון: אין לנו זמן.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו חרגנו מזמן מעבר להדקה ה-90.

<שמוליק חנין: משפט.

יפעת שאשא ביטון: מזמן, מזמן, מזמן.

יפעת שאשא ביטון: אבל הנושא כל כך חשוב.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לתת לנציג כפר ורדים ואז אני אתן לך ממש משפט.

יפעת שאשא ביטון: בינתיים תחשוב איך אתה אומר את זה קצר.

יפעת שאשא ביטון: נציג כפר ורדים, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו באנו מהכדורסל בכפר ורדים, ואני יודע שלא יצא לי לחוות מקרה כזה בכדורסל, של אלימות בין השחקנים או ביציע, או עם השופט, אבל יש את זה, אם זה בליגות הגבוהות.

יפעת שאשא ביטון: אתמול היה משחק של הפועל תל אביב נגד ראשון לציון ורואים איך שקללות כלפי מאמנים, אנשי הנהלה, בעיקר הפועל תל אביב.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא נגד קבוצות.

יפעת שאשא ביטון: אתה אומר הוא בחולצה אדומה, כדי שלא יהיו טעויות, ואתה אומר פה הפועל תל אביב.

יפעת שאשא ביטון: תגיד לי באמת, איך התחושה שלכם כילדים, כשאתם מסתכלים על הליגות הבוגרות ואתם רואים את כל ההתנהגות של השחקנים, של האוהדים.

<אדיב אוריה: לא כייף לראות את זה.

<אדיב אוריה: אני הייתי לפני שנתיים עם אח שלי ואבא שלי, בשני משחקי NBA ומרגישים את ההבדל.

<אדיב אוריה: אם יש פתאום זיקוקים במחצית ויש מופעים וכל מיני תחרויות באמצע.

יפעת שאשא ביטון: גם אצלנו יש זיקוקים.

יפעת שאשא ביטון: רק לא - - -

<אדיב אוריה: אבל לא ש - - -

<עומר בוקסנבוים: לא, השחקנים הבוגרים הם לא אלימים.

<עומר בוקסנבוים: זה לא נכון להגיד.

יפעת שאשא ביטון: לא השחקנים, האוהדים.

יפעת שאשא ביטון: אוהדים אמרתי.

<אדיב אוריה: האוהדים.

<אדיב אוריה: וכייף, ויש אנשים שפתאום כזה מצלמים את האוהדים רוקדים, יש תחרויות בקהל ולא צריך לקרוא למישהו למגרש עצמו.

<אדיב אוריה: בארץ זה לא מצליח להגיע לרמה כזאת ומרגישים את ההבדל.

יפעת שאשא ביטון: הנה, הוא מאתגר אותנו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בכלל היינו בכיוון של החינוך והכל והוא אומר תפעילו אותם קצת, אז זה ישחרר את המתח.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה כפר ורדים.

יפעת שאשא ביטון: אליחי, אתה רוצה לומר משהו?

<אליחי סקיטל: כן.

<אליחי סקיטל: אני רוצה להוסיף משהו קטן.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: זהו, ואנחנו מסכמים.

<אליחי סקיטל: בכל מה שאמרתם בדיון, אז חלק מכם האשימו את השחקנים, חלק את ההורים.

<אליחי סקיטל: אני חושב שזה צריך להיות משהו משותף, שהתלמידים וההורים יעברו תהליך משותף.

<אליחי סקיטל: שזה לא יהיה תהליך רק של ההורים בנפרד או רק של התלמידים בנפרד.

<אליחי סקיטל: שאם זה יהיה משהו משותף, אז גם התלמידים, גם ההורים וגם השחקנים ירגישו מחויבות לכל התהליך וככה לדעתי האלימות תרד.

<אליחי סקיטל: זהו.

יפעת שאשא ביטון: תמיד אמרתי שהחכמה היא אצל הילדים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, מכבי חיפה, ממש סיכום.

יפעת שאשא ביטון: זה לא כי אני אוהדת מכבי חיפה.

<שמוליק חנין: למה?

<שמוליק חנין: למה?

יפעת שאשא ביטון: אני עם קריית שמונה, מה לעשות?

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, מכבי חיפה.

<שמוליק חנין: אני רק רוצה ברשותכם, גם בתגובה וגם - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, במשפט, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מסכים.

<שמוליק חנין: במשפט.

<שמוליק חנין: אני חושב שמחקרים מוכיחים שדפוסי התנהגות משתנים בעקבות גישה חיובית.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<שמוליק חנין: לא צריכים ללכת לעבירה ובעקבות ההתנהגות השלישית – עבירה – עונש.

<שמוליק חנין: אנחנו חייבים לחשוב בגישה אחרת.

<שמוליק חנין: הגישה החיובית היא הרבה יותר טובה ונכונה.

<שמוליק חנין: תודה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אני ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם מסכמת.

יפעת שאשא ביטון: יש לי סיכום, אני מודה, די ארוך, אבל אני אשתדל למצות את כל מה שנאמר כאן ואם אני פספסתי משהו חשוב, אז אתם מוזמנים.

יפעת שאשא ביטון: ראשית, הוועדה ממליצה ליישם את דו"ח המבקר ואת הדו"חות של ועדת זליכה.

יפעת שאשא ביטון: אין שאלה בכלל שההורים חייבים להיות חלק מהתהליך ואפשר לזמן הורים למפגשים.

יפעת שאשא ביטון: לא צריך לעשות סדנאות חינוך ולקרוא להן סדנאות חינוך, אבל כשמתחילים עונה מזמנים הורים למפגש, נותנים להם אינפורמציה.

יפעת שאשא ביטון: בתוך זה הם כבר נמצאים שם, אז עוברים קצת על החוקים ועל הכללים ועל מה שאנחנו רוצים לבנות איתם ועל החשיבות של ההתנהגות הראויה ומה זה עושה לילדים.

יפעת שאשא ביטון: בקיצור, את החינוך אפשר להכניס בכל דלת אפשרית, אם רק אנחנו רוצים ומכוונים לשם; והכי חשוב זה באמת במודלינג ואיך שאנחנו מתנהגים.

יפעת שאשא ביטון: אמר פה אליחי יפה, זה יכול להיות גם עם הילדים.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת לא חייבים להזמין את ההורים בנפרד ולתת את התחושה שאנחנו באנו לחנך אותם, אלא באמת לעשות איזה שהוא משהו שהוא משותף.

יפעת שאשא ביטון: אני סומכת על היצירתיות שלכם.

יפעת שאשא ביטון: הוועדה מבקשת מההתאחדות לקבל את עצות הוועדה שלכם, שהקמתם, כולל את התכנית.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מאד מבקשים.

יפעת שאשא ביטון: הייתה פה התייחסות גורפת – כולם דיברו על העניין של גיל התחרות.

יפעת שאשא ביטון: היה נדמה, חוץ מאבי, שכולם מסכימים לגבי זה שצריך להעלות את גיל התחרות.

<יריב טפר: לא, מה שאבי אמר שה - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, אל תסנגר עליו.

יפעת שאשא ביטון: זה בסדר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מחייכים אחד לשני, הכל בסדר.

<יריב טפר: לא, רק מה שהוא אמר זה שיש דעות חלוקות.

<יריב טפר: מי שמחליטה זו ועדת הנוער של ההתאחדות שמורכבת מ - - -

יפעת שאשא ביטון: אז אני אשמח מאד אם יגיע לוועדת הנוער של ההתאחדות, נושא גיל התחרות, כדי להעלות את גיל התחרות.

<יריב טפר: אנחנו נדאג שזה יעלה.

יפעת שאשא ביטון: אתם תחליטו אם מתאים גיל 13, גיל 14.

יפעת שאשא ביטון: אני לא נכנסת לכם לנושא הגיל, אבל שזה יעלה.

יפעת שאשא ביטון: אני כן מאמינה בסנקציות.

יפעת שאשא ביטון: בסופו של דבר, אם לא תהיה סנקציה – עם כל האווירה והחשיבה החיובית – יש תהליך חיובי שעושים כל הזמן, אבל אם הורה מפשל הוא צריך לחטוף באותו רגע, כי אחרת זה פשוט לא נגמר.

יפעת שאשא ביטון: אתה מוותר פעם אחת, פעם שנייה, ההורים רואים שמחליקים.

יפעת שאשא ביטון: אתה יודע, זו גם תופעת העדר.

יפעת שאשא ביטון: כולם מרשים לעצמם להצטרף לחגיגה.

יפעת שאשא ביטון: שיהיו סנקציות מאד מאד ברורות.

יפעת שאשא ביטון: בעניין הזה אני לגמרי מסכימה שצריך להיות תקנון אחיד.

יפעת שאשא ביטון: תנסו לחשוב במסגרת התכנית – תקנון אחיד לכל הקבוצות.

יפעת שאשא ביטון: יש פה מסמך שיכול בהחלט להיות מודל.

יפעת שאשא ביטון: אני לא אומרת שתיקחו אותו כלשונו, אבל באמת אפשר להתבסס עליו.

יפעת שאשא ביטון: אחיד.

יפעת שאשא ביטון: תקנון אחיד לכולם כדי שכל הורה שמגיע לכל מגרש יודע מה כללי ההתנהגות.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת, אני בררתי לגבי האמנה.

יפעת שאשא ביטון: אני הבנתי שחתמתם או שקיימת אמנה כזו או אחרת.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח מאד אם תחדשו את זה ואם באמת זה יקבל ביטוי בכל דרך שתבחרו.

יפעת שאשא ביטון: בסדר?

יפעת שאשא ביטון: אבל שבאמת תהיה כאן התייחסות.

יפעת שאשא ביטון: מחויבות של שחקנים להגיע לבתי ספר – אתם אומרים שזה כבר קורה, אז אנחנו נשמח באמת שיהיה לזה ביטוי גם בצורה רשמית, אם זה במסגרת התכנית ואם בכלל.

יפעת שאשא ביטון: שבאמת שחקנים יגיעו לבתי ספר.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה להעיד מבית הספר של הבת שלי – הגיעו שחקנים.

יפעת שאשא ביטון: בחיים היא לא הולכת ככה.

יפעת שאשא ביטון: בשעה שבע וחצי רק אני מקלפת אותה מהמיטה.

יפעת שאשא ביטון: באותו יום בשבע ועשרים היא כבר הייתה בדלת של הבית.

יפעת שאשא ביטון: רצתה להגיע לבית הספר.

יפעת שאשא ביטון: זה עושה את שלו.

יפעת שאשא ביטון: תנו להם לרדת, לדבר עם התלמידים, לדבר עם הורים שיפגשו, ואני בטוחה שזה יעשה את שלו.

יפעת שאשא ביטון: נושא של מאמנים – באמת, אני לא אומרת שכל המאמנים יהיו בוגרי חינוך גופני.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה גם את האילוצים המקצועיים, אבל אפשר גם את המאמנים להעביר סדנאות או סדרה של הדרכה, שבאמת מכניסה את החינוך לתוך המגרש.

יפעת שאשא ביטון: שיהיה להם מנטורינג.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת אפשר בהחלט ללוות מדריכים באופן כזה שהם יקבלו את האוריינטציה המתאימה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאני הקפתי את הכל.

יפעת שאשא ביטון: לגבי הדרכה – מי אחראי אגב על תכנית הדרה של מאמנים?

<קריאה: בחוק הספורט.

<קריאה: במשרד הספורט.

<אברהם זוכמן: משנת 1998 – כל ההמלצות היו להכניס פרקי חינוך לקורסי המדריכים וזה לא נעשה עד היום.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז זה בחקיקה, אברהם זוכמן?

יפעת שאשא ביטון: להכניס את פרקי החינוך, צריך לעשות את זה בחקיקה?

<אברהם זוכמן: לא, זה לא בחקיקה.

יפעת שאשא ביטון: לא בחקיקה?

יפעת שאשא ביטון: בתקנון?

יפעת שאשא ביטון: דרך מינהל הספורט.

<ניצן בן נתן: זה כבר רשום בתוך התיקון לחוק.

יפעת שאשא ביטון: שתצא בבקשה פנייה למינהל הספורט.

<תמי ברנע: מנהל הספורט במשרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: משרד התרבות והספורט.

יפעת שאשא ביטון: להוציא אליהם פנייה שיכניסו פרקי חינוך בתוך תכנית ההדרכה וההכשרה של מאמנים.

<אבי לוי: לחייב סדנאות.

יפעת שאשא ביטון: יקרה, ואני גם מבטיחה שאני באופן אישי יטפל בזה.

יפעת שאשא ביטון: אני מחכה לתכנית שלכם.

<יריב טפר: אנחנו נעביר.

<יריב טפר: אנחנו עובדים עליה.

<יריב טפר: היא לקראת סיום.

יפעת שאשא ביטון: בסדר.

יפעת שאשא ביטון: חברים, המון תודה.

יפעת שאשא ביטון: הוועדה הייתה ארוכה, אבל זה היה שווה, כי גם רציתי לתת במה לכולם.

<קריאה: אפשר לקבל פתק למשרד?

יפעת שאשא ביטון: בשמחה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכם.