ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 20, פרוטוקול מספר 69, 2016-02-07 12:00

אברהם נגוסה: טוב לכם פה בישראל?

<תלמיד/ה: כן, זה טוב מאוד.

<תלמיד/ה: יש שמש.

<נועה ויצ'נר: תנו להם.

<נועה ויצ'נר: אני מציעה לכם, בואו נשמע אותם, כי באמת יש להם מה להגיד.

<תלמיד: ופה נגמר בית ספר באחת וחצי או ב-12:50 - - -

<נועה ויצ'נר: לא, ב-12:00 אף פעם לא נגמר פה.

<קריאה: הוא אמר 12:50.

<תלמיד: ובפריז זה בחמש וחצי.

<תלמיד: ובפריז אין אולפן.

<נועה ויצ'נר: אבל אתם למדתם עברית בפריז?

<תלמיד/ה: כן.

<תלמיד/ה: קצת.

<נועה ויצ'נר: כשבאתם לפה אתם ידעתם לקרוא?

<תלמיד/ה: כן.

<נועה ויצ'נר: העולים שבאים מצרפת יודעים קרוא וכתוב.

<נועה ויצ'נר: אין הבנת הנקרא, רק קרוא וכתוב.

<יהודית: שי, את רוצה להגיד משהו?

<יהודית: היא מקנדה.

<תלמיד/ה: אני לא אוהבת שאם אנחנו מדברים צרפתית אנחנו לוקחים את הכסף שלנו ואנחנו לשים באולפן.

<יהודית: נכון, כי אם אנחנו מדברים בצרפתית מה אנחנו עושים?

<יהודית: שקל למה?

<תלמיד/ה: לצדקה.

<נועה ויצ'נר: יהודית, הן רוצות להגיד.

<נועה ויצ'נר: את רוצה להגיד מה אתם עושים פה?

<נועה ויצ'נר: מאיפה באתם?

<תלמידה: אני מלוס אנג'לס, מארצות הברית.

<נועה ויצ'נר: באיזה בית ספר למדתם שם?

<תלמידה: הלל.

<נועה ויצ'נר: ואיפה את למדת?

<תלמידה: קנדה.

<נועה ויצ'נר: וכשבאת לפה את ידעת עברית?

<תלמידה: קצת.

<תלמידה: אני יודעת הרבה, כי בלוס אנג'לס יש שיעורים וגם יש 40 דקות שמדברים רק בעברית בבית הספר והמורים הם - - -

<נועה ויצ'נר: ישראלים?

<תלמידה: לא, הם הולכים לבית הספר לא באנגלית.

<נועה ויצ'נר: רק לדבר בעברית 40 דקות בשבוע.

<תלמידה: אני לא מדברת הרבה עברית, כי בית הספר שלי - - -

<יהודית: הם למדו רק כמה דברים, קצת, רק חומש.

<נועה ויצ'נר: את שפת הקודש בעיקר, אבל לא עברית מדוברת.

<נועה ויצ'נר: ואתם חושבים, כמוה, שצריך לעשות רק שתלמדו באולפן, או שזה טוב שאתם לומדים גם בכיתה וגם באולפן?

<תלמיד/ה: גם בכיתה.

<נועה ויצ'נר: גם בכיתה, למה?

<תלמיד/ה: כי באולפן הם אומרים מה זה באנגלית, אבל בכיתה זה רק עברית - - -

<נועה ויצ'נר: רק עברית ואין ברירה, חייבים ללמוד.

<תלמיד/ה: ואת יכולה במחברת, מילים שאת לא מבינה, לקחת את זה לאולפן והם - - -

<נועה ויצ'נר: ובבית אתם מדברים עם אבא ואמא עברית או צרפתית ואנגלית?

<תלמיד/ה: אנגלית.

<נועה ויצ'נר: מי מדבר בבית גם עברית?

<תלמיד/ה: אני קצת עברית.

<נועה ויצ'נר: מי מלמד את אבא ואמא עברית?

<תלמיד/ה: אני.

<נועה ויצ'נר: ואבא ואמא הולכים לאולפן?

<תלמידים: כן.

<תלמידים: לא.

<נועה ויצ'נר: לא?

<נועה ויצ'נר: למה?

<תלמיד/ה: אמא ואבא שלי נולדו פה.

<תלמיד/ה: אבא שלי ללמוד אולפן - - -

<נועה ויצ'נר: שאלה אחרונה, מי מהילדים הוא עולה ומי מהילדים תייר?

<נועה ויצ'נר: יש פה תייר?

<נועה ויצ'נר: מי שתייר ירים את היד.

<תלמיד/ה: מה זה תייר?

<נועה ויצ'נר: תודה רבה לכם.

<נועה ויצ'נר: אתם מקסימים.

<נועה ויצ'נר: (בישיבה)

אברהם נגוסה: תודה לכולם.

אברהם נגוסה: תודה שאתם מקבלים אותנו פה באווירה מאוד חמה ואנחנו מאוד מודים לכם.

אברהם נגוסה: אנחנו פה, ועדת העלייה והקליטה.

אברהם נגוסה: חבר הכנסת יואל רזבוזוב נאלץ לעזוב מוקדם.

אברהם נגוסה: נמצאת פה דנה גורדון שושני, מנהלת הוועדה, יגאל אמיתי, דובר הוועדה, וציפי גלעדי, ראש תחום פרלמנטרי, ואורי פארדניק היועץ הפרלמנטרי שלי, וגם ישמבל קפלה, יועץ פרלמנטרי.

אברהם נגוסה: יצחק הילדסהיימר עיתונאי ונתן רפאל, מהפרוטוקול.

אברהם נגוסה: יש כאן גם נציגים ממשרדי הממשלה, ממשרד הקליטה, דגנית, מנהלת תחום קליטה בקהילה במחוז תל אביב, מרינה שוורץ, סגנית מנהלת מרחב נתניה והשרון.

אברהם נגוסה: איתנו גם נמצא סגן ראש העיר, מר חיים גולדמן, וגם נפתלי דרעי, ממועצת תנועות הנוער, ונמצא פה גם אריאל שוסטרמן שליט, חבר ועדת העלייה והקליטה בעירייה.

אברהם נגוסה: יש גם אורחים אחרים, סליחה שאני לא מציין את השמות ואנחנו כולנו שמחים להיות פה.

אברהם נגוסה: ועדת העלייה והקליטה, בנוסף לפעילות שאנחנו עושים בתוך הכנסת, אנחנו גם יוצאים בימי ראשון וחמישי לשטח לפגוש את העולים וגם את הקולטים את העולים.

אברהם נגוסה: אני כעולה ותיק מאוד מאוד מתרגש לראות את האינטראקציה בין הקולטים והנקלטים וגם אנחנו מתרשמים איך העולים הוותיקים משקיעים בקליטת העולים החדשים.

אברהם נגוסה: זה מאוד מרגש, מה שראינו בפגישה הקודמת, בארגון תלפד.

אברהם נגוסה: מה שראינו זה עבודה טובה.

אברהם נגוסה: אנחנו גם עכשיו התרשמנו מהפעילות של תנועת הנוער בני עקיבא בבית הספר הזה.

אברהם נגוסה: אני נותן את הבמה לך.

<דוד שמחון: תודה רבה.

<דוד שמחון: אז אנחנו קודם כל מודים מאוד מאוד לנועה על האירוח.

<דוד שמחון: האמת שרצינו שהדיון של הוועדה יתקיים בשעות של תנועת נוער וגם במקום של תנועת נוער, אבל השעות ואילוצי הוועדה גרמו לכך שאנחנו נפגשים כאן וזכינו לראות את העבודה היפה, גם של בית הספר וגם את הממשק של תנועת הנוער.

<דוד שמחון: אני אבקש קודם כל שדני יפתח ואחרי זה אני אבקש מנועה לספר קצת על בית הספר.

<דני הירשברג: אל"ף, אני מודה לכל הנוכחים שמצאו את הזמן להתפנות ולהקשיב ולשמוע.

<דני הירשברג: תנועת בני עקיבא עסוקה בקליטת עלייה במשך הרבה מאוד שנים ובעצם לאורך שנות קיומה זה כמעט בשר מבשרנו.

<דני הירשברג: לפני כארבע שנים איתרנו את הצורך לעסוק גם בקליטת העלייה של צרפת והארצות האנגלוסקסיות, אמריקה, קנדה, אנגליה, מתוך הבנה שגילינו שהילדים האלה במקום שבו הם צריכים להיות, בבתי הספר, הם מקבלים מענה מצוין, ואני חושב שבית הספר פה, ואני כבר פעם שלישית פה בכיתת האולפן, מקבל מענה יוצא מן הכלל שמכניס אותם להיות כמעט הייתי אומר צברים לכל דבר, עם מעטפת מדהימה.

<דני הירשברג: הייתי פה גם בקורס מנהלים של משרד החינוך, אז נכנסנו לתכנית האישית שיש לכל תלמיד והליווי והמענה הנפלאים, אבל במקביל גילינו שהמקום, שהוא מקום וולונטרי, של אחרי הצהריים, שבו לא חייבים ואין מישהו שיוצר את התהליך המובנה הזה של ההגעה של החניך אלינו, שם אנחנו מאבדים אותם והחברה הישראלית מאבדת אותם.

<דני הירשברג: הם מאבדים את המקום החברתי, הם מאבדים את הקשר, בשבתות, בחופשות, בטיולים, במקום שבו נבנית החברה, ולתנועת הנוער יש, ופה אני מדבר לא רק בכובע של בני עקיבא, גם תנועות הנוער האחרות עסוקות בעניין קליטת העלייה בצורה אינטנסיבית מאוד.

<דני הירשברג: יושב לידי נפתלי דרעי, יושב ראש מועצת תנועות הנוער, שהנושא הזה של קליטת העלייה הוא בליבה של העיסוק של תנועות הנוער.

<דני הירשברג: אבל אנחנו גילינו שצריך ליצור תכנית ייחודית וייעודית לילדים האלה, שברוך ה' מספרם הולך וגדל והם מרוכזים.

<דני הירשברג: לכאורה קל מאוד לטפל בהם, הם חיים בריכוזים, אנחנו מדברים פה על רעננה, על נתניה, על חדרה, על מודיעין, על מקומות שקל מאוד לבנות את התכניות.

<דני הירשברג: אנחנו ניסינו לבנות תכנית ייעודית וייחודית שנתקלה בלא מעט קשיים כי המענה שאנחנו מקבלים מהרשויות השונות המון פעמים היא 'זו אוכלוסייה מבוססת, הם לא צריכים עזרה' ואנחנו עוד רגע נשמע, אבל גילינו שזה ממש לא כך.

<דני הירשברג: ונכנסנו, עם עזרה של ארגונים נוספים, יושבים כאן מארגון עמישב וארגונים נוספים שבאמת תמכו ותומכים ומסייעים לנו גם בידע ובמידע וגם במימון של הפעילות הזו, ואני חושב שאנחנו צריכים להתעורר ולהבין שיש לתנועות הנוער עוד הרבה לאן להתקדם בנושא הזה, גם בבני עקיבא, גם בשאר תנועות הנוער וזה יעד שאנחנו לפחות מגלים שלא רק שאנחנו תורמים בו, אנחנו נתרמים ממנו.

<דני הירשברג: העובדה שהנוער מתגייס למשימה הזו ורואה בה אתגר מהווה אתגר חברתי משמעותי מאוד בתוך הסניפים שבהם התכנית הזו קיימת.

<דני הירשברג: ואני שוב מברך את כל מי שנרתם פה ליום החשוב הזה של החשיבה המשותפת.

<דוד שמחון: תודה רבה.

<דוד שמחון: תודה רבה לבעלת הבית שוב.

<דוד שמחון: בבקשה.

<נועה ויצ'נר: בשמחה.

<נועה ויצ'נר: אני שמחה לראות את כולכם, כל המכובדים.

<נועה ויצ'נר: אני נוטה מאוד להסכים עם דני שהפעילות בבית הספר היא רבה, ענפה, אני אפרט בשתי דקות מה שאנחנו עושים, לא מעבר לזה, אתם מוזמנים לבוא ולשמוע יותר, כשתרצו.

<נועה ויצ'נר: אני באמת חושבת שהחוליה החלשה היא הצד החברתי בזמן אחר הצהריים ובשבתות.

<נועה ויצ'נר: מהניסיון שלי אני יכולה להגיד שאני גדלתי בבני עקיבא, בית הספר היה שולי לצורך העניין, עד היום שואלים אותך 'איזה שבט אתה' ואתה יודע הכול עליך, מאיפה אתה, למה וכו' וזה היה נדבך מאוד חזק בבניית האישיות של הדור שלנו.

<נועה ויצ'נר: אני לא רואה את זה בדור הזה ואני לא רואה את זה אצל הילדים בבית הספר ואנחנו עושים המון פעילויות כדי לעודד את זה ויש איזה שהיא התחלה של ראייה אחרת ואנחנו משקיעים בזה הרבה חשיבה.

<נועה ויצ'נר: אני רוצה לספר שבבית ספר אריאל יש 794 תלמידים, בלי עין הרע, זה בית הספר הגדול ביותר היסודי ברעננה ובתוך בית הספר יש שישית לפחות שהם עולים.

<נועה ויצ'נר: עולים אני מגדירה שנה ראשונה עד שנה רביעית, פחות או יותר.

<נועה ויצ'נר: באולפן הם מקבלים עזרה רק בשנה ראשונה ושנה שלאחר מכן הם ישראלים לכל דבר.

<נועה ויצ'נר: בשנה שעברה היו לנו 80 עולים חדשים, הווה אומר מהמטוס, בספטמבר, והשנה יש לנו 50, רובם, מלפני שנתיים הגלגל התהפך ויש לנו הרבה יותר צרפתים מאשר מארצות הברית.

<נועה ויצ'נר: זאת תרבות שונה לגמרי וצריך אולי ללמוד קודם את התרבות ואז לעשות את כל הפעילויות.

<נועה ויצ'נר: יכול להיות שזה גם כן מוקד שיגרום לנו להצליח יותר.

<נועה ויצ'נר: אנחנו עסוקים מאוד בללמוד את התרבות של הילדים שבאים מפריז, בעיקר, פריז, שטרסבורג, יש ארבעה רובעים לפריז אז מכל ארבעת הרובעים.

<נועה ויצ'נר: העולים מארצות הברית, הרקע שלהם בבתי הספר דומה יותר למה שקורה פה ולכן הקליטה היא יותר חלקה.

<נועה ויצ'נר: העולים שבאים מצרפת, הם באים מתרבות אחרת, כפי שאמרתי, וצריך להשקיע שם חשיבה יותר גדולה.

<נועה ויצ'נר: אנחנו מקבלים את העולים לא ב-1 בספטמבר, אנחנו מקבלים אותם הרבה הרבה קודם.

<נועה ויצ'נר: כשהם מביעים את רצונם לבוא לרעננה והם עורכים את הרישום בעירייה, כי הרישום הוא לפי אזורי רישום ולא איפה שכל אחד רוצה, אז אחרי שגב' נחמה אפרתי וכל הצוות שלה עושה את הרישום הם פונים לבית הספר ואז מתחילה הקבלה של משפחה, לא של תלמיד, קבלה של משפחה, הווה אומר אנחנו מזמנים לפה את האבא ואת האמא ואת הילדים ואת הדוד ואת הדודה ואם יש - - - וכו' והם נפגשים עם צוות בית הספר עוד בחופש הגדול.

<נועה ויצ'נר: אנחנו נותנים להם את התחושה שאנחנו רוצים לקבל אותם, אנחנו מצמידים אותם למשפחה ישראלית, או שהם עולים ותיקים או שהם ישראלים שמוכנים לתרום מזמנם ולקבל את המשפחה וככה נוצר הקשר הראשוני.

<נועה ויצ'נר: הם מקבלים מאיתנו חוברת מידע בצרפתית, באנגלית ובאיטלקית גם השנה ובה כתוב הכול מלאן הולכים למכולת הקרובה, איזה קופת חולים אתם יכולים להיות חברים בה ואיפה קונים את חולצת בית הספר.

<נועה ויצ'נר: התחושה שיש מי שמלווה אותם, יהודית מנהלת האולפן נמצאת איתם בקשר מהשנייה הראשונה שהם באים, יהודית דוברת חמש שפות לפחות.

<נועה ויצ'נר: כל צוות הקליטה של בית הספר זה צוות, זה לא איש אחד.

<נועה ויצ'נר: אנחנו מקבלים את המשפחה.

<נועה ויצ'נר: לאחר מכן אנחנו לוקחים את הילדים של העולים, רק את הילדים שהגיעו עכשיו, ממש עכשיו, לארץ ועושים להם שלושה ימים של מוכנות, קייטנה, קייטנה פה בבית הספר.

<נועה ויצ'נר: מראים להם את המקום, מראים להם איפה השירותים ואיפה הכיתה שלהם ומי תהיה המורה שלהם ואנחנו עושים להם את הנחיתה רכה יותר.

<נועה ויצ'נר: לאחר מכן נבנית מערכת אישית לכל עולה של בין 12 ל-15 שעות באולפן, כשהם באים לאולפן.

<נועה ויצ'נר: במקום ללמוד עברית בכיתה הם לומדים עברית באולפן.

<נועה ויצ'נר: אנחנו מאמינים שבשנה הראשונה חשוב להשקיע בשני תחומים עיקריים, אחד, לימוד השפה העברית, שתיים זה חיזוק רגשי.

<נועה ויצ'נר: כלומר אם לילד יהיה פה ביטחון הוא ישתלב בחברה הכי טוב שיש, ואם הוא יידע את השפה.

<נועה ויצ'נר: כשלא יודעים את השפה, זה איזה שהוא חיץ בין החברה הישראלית לבין העולים ולכן חשוב לנו שיידעו את השפה על הדקויות שלה, לא סתם את השפה.

<נועה ויצ'נר: אנחנו משקיעים שעות רבות בלימוד השפה על אף שהחומרים הם די ישנים ואנחנו עושים איזה שהוא רענון של חומרים, אנחנו משלבים אותם ומי שהיה תלמיד טוב בצרפת, בארצות הברית, באיטליה, ולא הייתה בעיה של איזה שהיא לקות למידה קשה, אחרי שנה אנחנו יכולים לראות אותו מדבר כבר ומשתלב כמעט מלא בכיתת האם שלו.

<נועה ויצ'נר: וזאת ברכה מאוד גדולה.

<נועה ויצ'נר: אבל, שוב, אנחנו נמנעים מלשים דגש על תחומים אחרים, אנחנו קצת מזניחים אותם בכוונה, חוץ ממתמטיקה ומדעים, שאלה תחומים בינלאומיים ושזה חומר נבנה וצריך לדעת, אז אנחנו מוכנים לחשוב שיש איזה שהוא חומר שהוא לא יידע או שהוא יהיה בו רק שומע חופשי, אבל העיקר שיידע עברית.

<נועה ויצ'נר: ויש לו תמיכה, לאולפן שלנו יש יועצת לאולפן, יש פסיכולוגית לאולפן, דוברת צרפתית, יש את כל המשאבים, יש מערכת שעות, אנחנו מתייחסים לזה כבית ספר בתוך בית ספר ונותנים לזה את כל המשאבים, שיעורי אמנות משלהם, מוזיקה משלהם, חוץ ממה שהם משתלבים בכיתה.

<נועה ויצ'נר: הנושא של שיתוף עם בני עקיבא הוא מאוד מרענן.

<נועה ויצ'נר: אני באמת חושבת ששעות אחר הצהריים הן השעות של השילוב החברתי העיקרי והשעות של שבת.

<נועה ויצ'נר: הם נשארים כקבוצות בפני עצמן ואת זה אנחנו רוצים לפרק ואנחנו רוצים לגרום לזה שהם יבואו.

<נועה ויצ'נר: הם קצת בהלם ממה שקורה בבני עקיבא, כי בכל זאת אנחנו מתנהגים אחרת קצת, אבל אני חושבת שזה הפתרון.

<נועה ויצ'נר: אנחנו עושים המון המון דברים, גם - - - שותף לכל מה שקורה פה והם תורמים מזמנם רבות.

<נועה ויצ'נר: למשל מסיבת ט"ו בשבט הייתה מאוד מרגשת, זו הפעם הראשונה שההורים והילדים נטעו עץ בארץ ישראל.

<נועה ויצ'נר: זה היה מרגש בצורה בלתי רגילה, הם נטעו את השורשים שלהם תרתי משמע ואנחנו מברכים על זה ומאחלים לכולם בהצלחה.

<נועה ויצ'נר: תודה.

<דוד שמחון: תודה רבה לנועה.

<דוד שמחון: חיים ולאחר מכן נבקש מאביגיל להציג את עמישב.

<חיים גולדמן: ברוכים הבאים.

<חיים גולדמן: שמי חיים גולדמן ואני סגן ראש העיר, ראש מינהל קהילה ומחזיק תיק עלייה וקליטה, קליטה ועלייה, אנחנו תמיד מסתכלים על זה משני הכיוונים, בעיריית רעננה.

<חיים גולדמן: כדי להוסיף על מה שאמרה נועה, על מה שנעשה כאן בבית הספר, אני רוצה לתת קצת מבט יותר אולי נרחב.

<חיים גולדמן: רעננה בשנים האחרונות קלטה וקולטת.

<חיים גולדמן: אם אתה הולך חמש שנים אחורה, לדעתנו עולה בן חמש שנים הוא עדיין עולה חדש, ישראל היא מדינה של מהגרים, גם אמא שלי עלתה, אני נולדתי כאן, אבל אמא שלי עלתה ותהליך הקליטה שלה לקח המון שנים, עד היום אמא שלי מתבלבלת בין ל' ככה ו-ל' ככה, אז אנחנו יודעים את הקשיים של קליטת עלייה וזה בסדר וזה נורמלי, לכן כשאתה מדבר על עולים חדשים אתה לא מדבר על עולה חדש חדש חדש שבא נניח בספטמבר האחרון, או ביולי, אלא הולכים שלוש-ארבע שנים אחורה וכך גם משרד הקליטה, אני חושב, מתייחס לעניין הזה.

<חיים גולדמן: מדובר על ממוצע של כ-1,000 עולים בשנה לרעננה, מכל מיני מדינות, כשבשנתיים האחרונות זה הכפיל את עצמו, כך שאנחנו מדברים היום על טיפול בסדר גודל של קרוב ל-8,000-9,000 עולים שהגיעו לרעננה בשנים האחרונות.

<חיים גולדמן: נועה מכירה את העניין על בשרה מה שנקרא.

<חיים גולדמן: מדי שנה צובאים על פתח בית הספר כאן עשרות תלמידים חדשים שמגיעים מחוץ לארץ כעולים חדשים וזה מתווסף על אותם עולים שכבר קיימים פה.

<חיים גולדמן: ברעננה יש עוד מספר מוסדות לא גדול, יש לציין, כי העולים משום מה מתכווננים למוסדות מסוימים.

<חיים גולדמן: בבתי הספר היסודיים כמובן בית ספר אריאל הוא המושך הגדול, יש לנו גם בית ספר נוסף, בית ספר יסודי ביל"ו, שגם בו יש אוכלוסיית ילדים עולים גדולה עם אולפן וכל מה שקשור.

<חיים גולדמן: זה ביסודי.

<חיים גולדמן: יש עוד פיזור קטן בבתי ספר יסודיים אחרים, אבל עיקר העומס יושב על בתי הספר הממלכתיים דתיים משום מה, כי העולים מתכווננים לחינוך הממלכתי דתי.

<חיים גולדמן: בהמשך כמובן שמגיעים גם תלמידים שהם יותר בוגרים, חטיבות ביניים ותיכונים.

<חיים גולדמן: כאן אנחנו רואים מגמה של התפצלות, תלמידים שלמדו בבתי ספר ממלכתיים דתיים, כשהם מגיעים לשנה השנייה של החטיבה פתאום קורה משהו בדרך והם עוברים לחטיבות ממלכתיות רגילות לא דתיות.

<חיים גולדמן: אנחנו מוצאים בחטיבת השרון, אנחנו מוצאים לאחר מכן בבית ספר תיכון אוסטרובסקי, ריכוז גדול של עולים.

<חיים גולדמן: יש לנו גם בבית ספר אמי"ת רננים, שזה בית ספר דתי לבנות, ובכפר בתיה.

<חיים גולדמן: יש מעט גם בישיבת בני עקיבא רעננה.

<חיים גולדמן: למה אני מציין את כל הסיפור הזה?

<חיים גולדמן: כי במבט רוחבי אנחנו רואים שהחבר'ה האלה נתקלים בבעיית קליטה ברעננה.

<חיים גולדמן: למרות כל הניסיונות לעזור הם נשארים כחבורות, הם לא מתערבבים כל כך בחברה הישראלית הוותיקה, הם בדרך כלל נשארים בקבוצות הלאום שלהם, הצרפתים בחבורות של צרפתים, האמריקאים בחבורות של אמריקאים וכן הלאה, ומכן אני רואה את החשיבות הגדולה של תנועות הנוער, של הכניסה של תנועות הנוער לתוך הסיפור הזה.

<חיים גולדמן: בתנועות הנוער אתה יכול לטפל בעניין של הפיזור של הקבוצות האלה בין הישראלים.

<חיים גולדמן: אני בעצמי קלטתי עלייה.

<חיים גולדמן: רעייתי, שתחיה, היא עולה מארצות הברית ותיקה, דוגמה אישית, ואני זוכר שכשהיא הגיעה ארצה היא הגיעה עם חבורה של סטודנטים מארצות הברית שהיו באוניברסיטת תל אביב.

<חיים גולדמן: מי שהתחבר לישראלים נשאר, נקלט היטב, למד את השפה, השתלב, התחתן, הקים משפחה, ומי שנשאר עם החבר'ה שלו, הקבוצה האתנית המקורית, לא נשאר כאן, עזבו חזרה לארצות הברית.

<חיים גולדמן: אני מדבר על תחילת שנות ה-70 ואני חושב שזה לא השתנה הרבה.

<חיים גולדמן: גם היום, אם אנחנו רוצים לעשות קליטה מיטבית אז אנחנו חייבים לפזר את העולים החדשים בין האוכלוסייה הוותיקה ולכן אני כל כך שמח שבני עקיבא, כתנועת נוער, שהיא עוסקת בחינוך הלא פורמלי, לקחה על עצמה לעשות את הדבר הזה.

<חיים גולדמן: זה אחד הדברים.

<חיים גולדמן: כמובן שבאופן כללי, מנהלת המחלקה שלי תגיע יותר מאוחר, אנחנו פה נותנים את כל העזרה, גם לבתי הספר, לבתי הספר היסודיים והתיכוניים, יש לנו מגשרות בעזרת משרד הקליטה וכן הלאה, תמיד השמיכה קצרה, אנחנו תמיד נשמח לקבל יותר עזרה ויותר תקציב, כי יש לנו המון המון רעיונות איך לעשות את הדברים האלה.

<חיים גולדמן: יכול להיות שאתה יכול להיות לנו לפה מול הנוגעים בדבר.

אברהם נגוסה: כן, נשמע.

אברהם נגוסה: יש נציגים ממשרד החינוך, ממשרד הקליטה.

אברהם נגוסה: בעניין הזה אנחנו באמת נשמע.

<דגנית סנקר: אז אני אחלק את זה לשניים, ראשית לגבי העיר רעננה.

<דגנית סנקר: אין ספק שזו עיר עתירת עולים, אני מרשה לעצמי, מר גולדמן - - - אני באה להחמיא לעיר ואתה בדיוק עסוק במשהו אחר.

<חיים גולדמן: סליחה, קודם כל את צודקת.

<חיים גולדמן: סליחה, אני איתך.

<דגנית סנקר: חבל שתלך לאיבוד המחמאה.

אברהם נגוסה: זה משרד הקליטה, אתה יודע.

<דגנית סנקר: אני אומרת באמת ליושב ראש הוועדה, זה לא קורה לנו כל יום ואני כן מאוד מאוד רוצה להחמיא לעיר, לאופן שבו מטפלים פה בקליטת עלייה, עם מנהלת המחלקה נחמה, היא מכירה ברמה האישית כל עולה וזו לא עיר קטנה, זו עיר גדולה ומורכבת.

<דגנית סנקר: בשנים האחרונות אנחנו הגדלנו את היקף התמיכה שלנו בעיריית רעננה, אני לא אגיד פה מה הנתונים, אבל אנחנו גדלנו משמעותית לפחות אם לא יותר בהתאם לגודל הפרופורציונלי של היקף העלייה בעיר הזאת והעיר יודעת לעשות שימוש מיטבי בתקציבים האלה.

<דגנית סנקר: אני כן רוצה להזכיר פה שאנחנו הצענו לעיר רעננה לתמוך בהם גם בפרויקטורים לליווי של קליטת עלייה, זה קול קורא שהמשרד שלנו מוציא, שנמצאים ברשויות מקומיות, יש לנו מעל 100 כאלה מהצפון ועד הדרום.

<דגנית סנקר: העיר רעננה כרגע, משיקולים שלה, בחרה לא לקחת.

<דגנית סנקר: זה הרבה מאוד כסף ואני מרגישה צורך לומר את זה כאן.

<דגנית סנקר: אני רק רוצה לומר שאנחנו בפתחה של שנה חדשה ושל תכנון חדש.

<דגנית סנקר: ב-23 בחודש יש כנס גדול שהשר שלנו מקיים עם הרשויות המקומיות ואנחנו נמשיך בעבודה המשותפת בכל מה שניתן ואפשרי.

<חיים גולדמן: אני חייב להחזיר מחמאה.

<חיים גולדמן: שיתוף הפעולה עם נציגות משרד הקליטה כאן הוא חבל על הזמן, אלה יחסים אישיים, חברתיים, תמיד הולכים לקראת, וכל מה שהם יכולים, באמת על פי היכולות שלהם, הם עוזרים.

אברהם נגוסה: יש תקציב?

אברהם נגוסה: הם נותנים תקציב?

<חיים גולדמן: לא מספיק, אבל זה מה שיש להם.

<דוד שמחון: אני מציע שנמשיך את הדיון עוד רגע, בינינו, את הדיון לגבי היכולת להמשיך - - - זו המטרה, זה הדיון שרצינו, לשאול איך אתם יכולים לעזור לנו.

<דוד שמחון: זה הנושא.

<דוד שמחון: טוב מאוד, הגעתם לנושא הנכון.

<דוד שמחון: אני רוצה קודם שאביגיל וובו, רכזת תכנית עמישב, ומיד אחר כך שירן, הן הכינו מצגת שמציגה את צורת העבודה של בני עקיבא, אחרי זה כמובן נשמח שנפתלי ירחיב את זה לכל תנועות הנוער, כי בסוף אנחנו דנים בתנועות נוער.

<אביגיל וובו: שלום לכולם.

<אביגיל וובו: אני רכזת של תכנית עמישב בבני עקיבא.

<אביגיל וובו: תכנית עמישב, לפני שאני אתחיל להגיד מה זה אני קודם אסביר מה המוטו שלנו.

<אביגיל וובו: זה באמת תחושת שייכות בלי מחיקת זהות, שזה מבחינתנו מה שמנחה אותנו, שבאמת המטרה של התכנית מתחלקת לשני מישורים.

<אביגיל וובו: לנו יש מטרה מאוד מאוד ברורה, לשלב את החניכים העולים החדשים לתוך תנועת הנוער, אנחנו לא מקימים איזה שהיא מסגרת חדשה, המטרה שלנו זה לשלב אותם בפנים ואנחנו עובדים על זה בשני מישורים.

<אביגיל וובו: המישור הראשון זה מול העולה ומול ההורה של העולה ומול המשפחה, ששם המטרה שלנו זה להנגיש את התנועה לעולה החדש והמטרה השנייה זה לחנך את החברה הקולטת.

<אביגיל וובו: אנחנו רואים הרבה פעמים שכשחניך עולה חדש מגיע לסניף, או מגיע לתנועת הנוער הרבה פעמים החברה הקולטת לא מכירה באתגרים של העולה החדש, הם לא מכירים את מסירות הנפש של העולה החדש והמטרה שלנו, אנחנו מאמינים שאם אנחנו נעבוד בשני המישורים האלה זה מה שיעזור לנו לקליטה.

<אביגיל וובו: זו המטרה, להפוך את תנועת הנוער ואת הסניף המקומי למשמעותי, כיסוי פערים ויצירת חברה קולטת ותודעה שאנחנו חברה אחת.

<אביגיל וובו: אלה תמונות.

<אביגיל וובו: אנחנו רואים.

<אביגיל וובו: הנה שי, שהייתה פה בפעילות, זה מהפעילות שהייתה בט"ו בשבט.

<אביגיל וובו: דרכי פעולה.

<אביגיל וובו: בכל מקום שאנחנו פועלים בתכנית עמישב אנחנו מצמידים רכזת בשכר שהיא דוברת את השפה.

<אביגיל וובו: כיום אנחנו פועלים עם דוברי צרפתית ודוברי אנגלית.

<אביגיל וובו: לאותה רכזת יש כמה תפקידים עיקריים, היא דוברת את השפה של העולים, מצד אחד היא מנגישה את התנועה להורים, היא מעדכנת אותם כל שבוע מה קורה בפעילות, אבל מעבר לתכנון הטכני שיש פעילות בשעה שלוש היא גם הרבה פעמים מסבירה להם ומנגישה להם את התכנית, מה זה אומר שיוצאים עוד מעט לטיול ט"ו בשבט, ברמה של מה צריך להביא, מה צריך שיהיה בתיק, כי אנחנו רואים שהרבה פעמים ההורים הם חלק מאוד משמעותי מהדחיפה.

<אביגיל וובו: אנחנו גם רואים שלא תמיד ההורים מבינים איך תנועת הנוער פועלת, או לא תמיד מבינים את החשיבות של הדחיפה ובגלל זה הרכזת היא חלק מאוד מאוד משמעותי של ההורים, היא בקשר יומיומי איתם, אם זה בפייסבוק בשפה, בקבוצות הווטסאפ ובתנועת הנוער היום אנחנו מתרגמים כל פלייר שיוצא גם לצרפתית, גם לאנגלית ולעוד שפות.

<אביגיל וובו: בנוסף אנחנו מכשירים מדריכים.

<אביגיל וובו: קיימים מדריכים בתוך תנועת הנוער שכשהם נכנסים להדרכה אומרים להם שהמשימה הגדולה שלהם זה קליטת עלייה מעבר לשאר החניכים.

<אביגיל וובו: הם נפגשים פעם בשבועיים עם הרכזת, בונים תכנית עבודה, איך יוצרים את הקשר האישי עם החניך, אם זה לבוא לבית הספר לעשות פה פעילות, אם זה לאסוף אותו לפני הפעילות, אם זה להתקשר אליו, אם זה ללכת להכין איתו תיק לפני המסע, כדי שהחניך ירגיש שבאמת רוצים שהוא יגיע.

<אביגיל וובו: ככה אנחנו ממש עובדים על הקשר האישי, באמת בניית תכנית עבודה, הנגשה.

<אביגיל וובו: מבחינתנו זה המשולש, החניך העולה, אנחנו עובדים גם מול החברה הקולטת, גם מול בית הספר ובאמת פה אני רוצה להודות עוד פעם לבית הספר על כל שיתוף הפעולה, לא רק על היום, בכלל, על מסיבת ט"ו בשבט שהייתה פה.

<אביגיל וובו: בנתניה ובכל המקומות אנחנו עובדים עם בתי הספר, אנחנו נכנסים, כמעט פעם בשבועיים מדריכי עמישב נכנסים להעביר פעילות על מנת לתת לילד דווקא במקום הבטוח שלו את התחושה ולתת לו תחושה, אנחנו רוצים אותך איך שאתה.

<אביגיל וובו: וכמובן ההורים, זה מבחינתנו המשולש וזה שיתוף הפעולה שאנחנו כתכנית עמישב מאמינים שצריך לפעול.

<אביגיל וובו: באמת עוד מעט יוצאים לטיול ביריה.

<אביגיל וובו: יש פה דוגמה, פה זה באנגלית.

<אביגיל וובו: זה הפלייר של עמישב.

<אביגיל וובו: לכל רכזת יש פלייר שהיא מוציאה לכל ההורים, כדי להסביר להורים מי היא, מה היא, שאנחנו פה בשבילם.

<אביגיל וובו: עוד דוגמה, טיול ט"ו בשבט פה בצרפתית.

<אביגיל וובו: זהו, בגדול, על תכנית עמישב.

<אביגיל וובו: היום אנחנו פועלים בכמה מקומות בארץ, רק בשבוע שעבר היינו בנתניה, הייתה לנו פעילות והגיעו 70 חניכים דוברי צרפתית, זה היה מאוד מרגש וזה באמת היה אחרי שהמדריכים נכנסו לתוך כיתות האולפן, העבירו פעילות, הזמינו אותם בשפה שלהם והם מאוד נהנו.

<אביגיל וובו: אני גם רוצה לנצל את ההזדמנות הזאת להגיד תודה רבה על כל שיתופי הפעולה, גם לעמותת עמי, לדניאל, שיש פה נציג, שבאמת הם תומכים בנו ועוזרים ויש לנו שיתוף פעולה.

<אביגיל וובו: כמובן גם עיריית רעננה, פה ספציפית.

<אביגיל וובו: ברעננה יש לנו שתי רכזות שעובדות, אתם תכירו עוד מעט אחת מהן, יש לנו רכזת דוברת צרפתית ורכזת דוברת אנגלית.

<אביגיל וובו: בגדול תכנית עמישב זו תכנית מדהימה, אני מרגישה שזכיתי לעבוד בתכנית.

<אביגיל וובו: זו תכנית מאוד איטית, כי זה ילד ילד והרבה פעמים הילדים מגיעים לתנועות הנוער ואנחנו מודעים לכך שלתנועת הנוער יש עוד כמה צעדים להתקדם כדי לשלב אותם, אבל ברוך ה' זה כיף לראות.

<אביגיל וובו: לפני כחודש היה סמינריון רק למדריכי עמישב ורואים בני נוער שמבינים שחלק גדול מהשליחות שלהם, למרות שיש להם עוד 100 חניכים בסניף רעננה, הם מבינים שחלק גדול מהשליחות שלהם זה לבוא ולדפוק בדלת ולתת לאותו ילד תחושה שאנחנו רוצים שהוא יגיע.

<אביגיל וובו: בנוסף בבני עקיבא יש גרעיני שירות לאומי.

<אביגיל וובו: השנה פתחנו - - -

<דוד שמחון: אני חייב רגע להתפרץ פה ולומר, אביגיל ככה אמרה בצניעות שהיא זכתה לעבוד בתכנית הזו, אז אביגיל זכתה להקים אותה וללוות אותה ולהוביל אותה וזה המקום לומר לה תודה.

<דוד שמחון: ובמאמר מוסגר אני אומר פה שבחרנו היום לעסוק בקליטת העלייה הזו.

<דוד שמחון: אנחנו עסוקים מאוד בבני עקיבא ובכלל בתנועות הנוער, ונפתלי אולי יפרט אחר כך, בקליטת ילדי העולים מאתיופיה.

<דוד שמחון: שירן אחר כך יפרט פה.

<דוד שמחון: אנחנו מתמקדים כרגע בזה ונרחיב אחר כך גם בעניין השני.

<אביגיל וובו: אז רק לקראת סיום אני רוצה להגיד כמה מילים.

<אביגיל וובו: השנה פתחנו גרעין בנות שירות.

<אביגיל וובו: לבני עקיבא יש המון גרעיני שירות לאומי בכלל בארץ.

<אביגיל וובו: ספציפית בנתניה, בקרית השרון, יש בנות שירות שהמטלה שלהן זה להוות איזה שהיא מעטפת לתכנית עמישב.

<אביגיל וובו: בנות השירות עובדות בבתי הספר בבוקר בתקני קל"ע, שזה תקנים של קליטת עלייה, ואחר הצהריים יש לנו את אולפן בני עקיבא.

<אביגיל וובו: אולפן בני עקיבא בעצם זה מפגש שבועי לחניכים עולים טריים שהמטרה היא לעשות להם איזה שהיא הכנה לבני עקיבא ואז לשלב אותם.

<אביגיל וובו: הם יצאו לנטיעות של בני עקיבא, פעם ראשונה שהם טיילו בארץ ונטעו עצים והם מאוד מאוד נהנו, וכמובן בנות השירות הלכו ועזרו להורים להירשם, ליוו אותם בכל התהליך ומי שמדריך את האולפן זה בנות תיכון שהן עולות בעצמן והמטרה שלנו זה גם להצמיח מנהיגות וגם מצד שני להכין את הילדים לקראת בני עקיבא.

<אביגיל וובו: יש לנו תכנית מנהיגות שגם בת שירות עוד מעט תשתף אתכם יותר, היא עובדת בשני תיכונים בנתניה, אחר הצהריים היא פוגשת איתם ועושה איתם המון פעילויות על זהות ועל עניין של מי אני ומה אני ובעיקר גם יוצאים המון להתנדבויות, כדי לתת להם תחושה שהם אלה שנותנים ולא תמיד מקבלים.

<אביגיל וובו: ויש לנו עמית למשפחה, שזה ליווי משפחות עולות.

<אביגיל וובו: בעזרת ה' זה משהו שאנחנו רוצים לפתח עוד, להקים עוד המון המון גרעיני שירות לאומי וכמובן שיהיו עוד המון תכניות עמישב.

<אביגיל וובו: זהו.

<דוד שמחון: רק תגידי, אביגיל, בכמה מקומות בארץ יש תכנית עמישב?

<אביגיל וובו: היום אנחנו עובדים בתשעה סניפים, יש לנו עוד סניפים שרוצים, זה באמת עניין תקציבי וגם עניין של כוח אדם, אנחנו עובדים על זה, כיום ברוך ה' הצלחנו לשלב באזור 500 חניכים לתוך התנועה, שזה אומר שהם מקבלים קשר אישי גם מהרכזת, גם מהמדריכים ושהם מבחינתם מרגישים חלק מתנועת בני עקיבא.

<דוד שמחון: תודה.

<דוד שמחון: כמו שדני אמר, בשביל להשלים את התמונה אני אבקש משירן להציג את התכנית שלו.

<דוד שמחון: שירן ואביגיל, שניהם רכזי תחום קליטת עלייה ב - - -

אברהם נגוסה: שירן יעשה את זה באמהרית, לא?

<שירן עמוסי: אני שירן ואני אחראי על קליטת עולי אתיופיה בתנועה.

<שירן עמוסי: קליטת עולי אתיופיה למעשה מחולקת לשני מוקדים, מוקד מרכזי קליטה ודיורי קבע.

<שירן עמוסי: מרכזי הקליטה, שלא כמו הצרפתים והאמריקאים אין פה קליטה ישירה, אלא העולים קודם כל מגיעים למרכזי קליטה ואחר כך יוצאים לדיורי קבע, אז יש לנו גם שני מוקדים שאנחנו פועלים בהם.

<שירן עמוסי: במהלך השנתיים האחרונות הוקמו שמונה סניפים במרכזי קליטה, זה מערד ובאר שבע בדרום עד צפת ואיילת השחר בצפון.

<שירן עמוסי: סניפים במרכזי קליטה זה אומר סניף בני עקיבא כמו כל סניף, פשוט שפועל במרכז קליטה, לכן אני לא רואה צורך להרחיב יותר מדי, אבל אני כן אגיד משהו, אולי נתון שממחיש בעיניי את היעילות של העבודה במרכזי הקליטה זה שבמהלך השנתיים האחרונות היו כ-40 מדריכים עולים מתוך מרכזי הקליטה.

<שירן עמוסי: אני אומר במהלך השנתיים האחרונות כי זה מרכז קליטה, אז הם כל הזמן עוזבים אותנו, אבל אחד הדברים שאנחנו מתמקדים בהם זה שאנחנו נותנים את המפתחות בידיים של העולים.

<שירן עמוסי: כמה שיותר עולים הם אלה שיהיו מדריכים, הם אלה שיובילו.

<שירן עמוסי: אנחנו שמים דגש מאוד גדול על העצמה, פיתוח אחריות, אחריות כלפי עצמי, אחריות כלפי המשפחה שלי, אחריות קהילתית, אחריות כלפי עם ישראל, מנהיגות.

<שירן עמוסי: אנחנו לא מחנכים לזה שתהיה טוב, אנחנו רוצים שתהיה טוב ותשפיע, תהיה טוב ותוביל.

<שירן עמוסי: הרבה פעמים העמדה של עולה חדש, בטח במרכז הקליטה, היא מאוד פסיבית, עושים בשבילו כל הזמן, הוא כל הזמן מובל ואנחנו מאמינים שהסוד אולי להשתלבות טובה בחברה הישראלית זה להיות בעמדה של משפיע ומוביל.

<שירן עמוסי: דגש על הכנת חניכים לקראת המעבר לדיור קבע.

<שירן עמוסי: אני מניח שלא צריך לפרט פה בפורום הזה מה המצב בשכונות שבהן קונים דירות עולי אתיופיה היום, כלומר התופעות האנטי חברתיות שקורות שם בשיעור מאוד מאוד גדול.

<שירן עמוסי: מה שאני כן אולי אחדש לכם, זה שבמרכזי הקליטה שום דבר מזה לא קורה, כלומר במרכזי הקליטה לא תפגשו אף ילד שותה אלכוהול, מעשן סיגריה אפילו, פשוט עולם אחר לגמרי.

<שירן עמוסי: המעבר של ילד או נער ממרכז הקליטה לשכונה אולי הוא המעבר שעשוי להיות המשמעותי ביותר בחיים שלנו, לצערנו בדרך כלל לא לחיוב.

<שירן עמוסי: אנחנו מבינים שאחד הדברים שאנחנו צריכים לעשות במרכזי הקליטה זה הכנת חניכים לקראת המעבר.

<שירן עמוסי: אם תרצו לשאול אחר כך, אני אשמח לפרט, אולי שיראל קצת יגיד אחר כך מה בדיוק אנחנו עושים שם, אבל זה דבר מרכזי מאוד.

<שירן עמוסי: אחד הדברים שאנחנו עושים במעבר, כשאנחנו מכינים חניכים למעבר אנחנו אומרים להם מה המקומות בשכונות שיאפשרו לכם להמשיך ולצמוח, להמשיך בדרך שאתם הולכים בה היום, להמשיך ולגדול.

<שירן עמוסי: אנחנו מכינים אותם כמובן לקראת הדברים שהם הולכים ל - - -

<קריאה: תן לי דוגמה לשכונה כזאת?

<שירן עמוסי: מקומות או מה קורה בשכונות?

<דוד שמחון: שכונות, לאן שהם מגיעים, אזורים.

<שירן עמוסי: יופי.

אברהם נגוסה: רחובות, רמת אליהו.

אברהם נגוסה: שיכון ותיקים נתניה.

<שירן עמוסי: בשנים האחרונות עוברים עולים לאזורים מסוימים בקרית מוצקין, לקרית ים, לקרית חיים, ל - - -

אברהם נגוסה: לקרית ביאליק.

<שירן עמוסי: לא, בקרית ביאליק הם כבר לא קונים.

<שירן עמוסי: לקריות, ליופי, ל - - -

<קריאה: ג'סי כהן.

<שירן עמוסי: כן, עמידר בבת ים, ג'סי כהן בחולון.

<שירן עמוסי: לתת עוד?

<קריאה: לא, את השכונות אני מכירה, אני רק לא הבנתי, אתה דיברת על סוג של הכוונה שאתם עושים.

<שירן עמוסי: אנחנו מכינים את העולים, את הילדים ואת הנוער, קודם כל אנחנו מכינים אותם לקראת מה אתם הולכים לפגוש שם, כי הם לא יודעים, הם חושבים שהם הולכים להגיע, כמו שיש במרכז קליטה יהיה שם בחוץ והם לא יודעים שהם הולכים עכשיו להיתקל בהמון תופעות חברתיות שהם לא פגשו עד היום.

<שירן עמוסי: כשילד רואה את זה פעם ראשונה בלי שום הכנה, אלכוהול, סיגריות, כאילו כל העולם שלו פתאום עכשיו מתחילים למשוך אותו לצד אחר לגמרי והחברה שם, מאוד קשה להתמודד איתה, ואנחנו מכינים אותם, קודם כל מה הולך להיות שם, דבר שני, מה הדברים שאתה יכול לעשות היום כדי שיעזרו לך להתמודד עם זה בעתיד ומה הדברים שתוכל לעשות בעתיד שיעזרו לך להתמודד עם זה.

<קריאה: מכינים זה קומונריות לקלוט אותם, זה משהו שמאוד חשוב.

<שירן עמוסי: כן, זה מה שעכשיו אני אומר.

<שירן עמוסי: עוד משהו אחד שאנחנו עושים, אנחנו אומרים להם מה המקומות שיאפשרו להם להמשיך להתקדם, שזה יכול להיות מתנ"ס, מועדונית, בית כנסת, שיעור, המון המון דברים, אחד מהדברים כמובן זה בני עקיבא.

<שירן עמוסי: ברוך ה' בני עקיבא זה תנועה שפרושה בכל הארץ, כלומר כמעט בכל מקום, חוץ מאחד, כל מקום שעולים עוברים אליו, שזה בערך 24 סניפים קולטי עלייה שיש לנו מחיפה עד באר שבע, כל מקום שעולים עוברים אליו, יש בני עקיבא שם.

<שירן עמוסי: המגמה שלנו זה לחבר את העולים איך שהם עוברים, איך שהם יוצאים ממרכז הקליטה אנחנו רוצים שהם כבר אוטומטית יהיו חניכים בבני עקיבא.

<שירן עמוסי: העבודה על זה היא רבה ואני אראה לכם.

<שירן עמוסי: הכול בתמצות, אבל אנחנו כמובן מעודדים אותם ללכת לבני עקיבא במקום החדש, ועל זה רותי תוכל לספר בהמשך, אבל אני רוצה להראות לכם דוגמה.

<שירן עמוסי: כשמשפחת ביילה עזבה את מרכז הקליטה איבים למעלה אדומים, זה ביום שהם עברו, אז אנחנו הגענו אליהם.

<שירן עמוסי: זה אני, אתם מזהים, אבל אלה בנות שירות שהיו במרכז הקליטה ועבדו איתם והן הגיעו כדי ללוות אותם במעבר הזה.

<שירן עמוסי: הגיעה מדריכה מסניף בני עקיבא, שהיא המדריכה של - - - שהיא בכיתה ד' והיא הביאה איתה את אחותה הצעירה, שהיא בכיתה ז', בגיל של בטי.

<שירן עמוסי: כלומר אם אנחנו רוצים שהם ייכנסו, קודם כל כדי לתת להם את הדחיפה שהם יצליחו באמת לעשות את היציאה הזאת מהבית ולהשתלב חברתית בסניף, זה אתגר מאוד מאוד לא פשוט בשבילם.

<שירן עמוסי: אז אנחנו צריכים כן לקבל את פניהם, גם חברתית, כלומר גם ברמה של המדריכים אנחנו משתדלים לעשות את זה וגם ברמה של החניכים, היא הביאה את אחותה כדי שהילדה תכיר כבר חניכה מהשבט כדי שאחר כך, כשהיא תגיע לבני עקיבא, בשבת או ביום שלישי שאחרי זה, היא תוכל להשתלב בצורה יותר קלה.

<שירן עמוסי: בטיול ט"ו בשבט האחרון שתי הבנות האלה יצאו לזה.

<שירן עמוסי: - - - לובשת פה חולצת תנועה כי היא הייתה מדריכה, היא הייתה מדריכה באיבים, במרכז הקליטה, אז היא התלהבה שבאנו ולבשה חולצת תנועה לכבוד המאורע.

<שירן עמוסי: אני רוצה להראות משהו.

<שירן עמוסי: (סרטון).

<שירן עמוסי: זה סניף בני עקיבא בגונדר, זה לא בארץ כאן, שהוקם לפני כחודשיים.

<שירן עמוסי: אני חושב שבעזרת ה' בחמש השנים הקרובות כ-9,000 עולים מאתיופיה, מגונדר ומאדיס אבבה צפויים להגיע לכאן לארץ ובני עקיבא נערכת בצורה הטובה ביותר לקלוט אותם.

<שירן עמוסי: הפעם אנחנו רוצים להתחיל את זה עוד באתיופיה, בגונדר כבר התחלנו.

<שירן עמוסי: בני עקיבא העולמית גם שואפת להקים סניף באדיס אבבה והמטרה שלנו זה בדיוק כמו שאנחנו יוצרים חיבור בין מרכזי הקליטה לשכונות, ליצור את החיבור הזה עוד לפני, עוד בקהילות הממתינים, ליצור את החיבור הזה לבני עקיבא.

<שירן עמוסי: אני לא ארחיב בדרכים שאנחנו רוצים לעשות, אבל העניין הוא שאנחנו רוצים, כדי ליצור איזה שהיא קליטה מיטבית, מבחינתנו, מבחינת תנועות הנוער, מבחינת שייכות לחברה הישראלית, להיכנס לכל מרכזי הקליטה בארץ.

<שירן עמוסי: אם יימצא התקציב שנצליח לעשות את זה אנחנו רוצים להיכנס לכל מרכזי הקליטה בארץ, להפעיל עובדים בשכר בשכונות, כלומר אחרי שהחניכים שלנו עוזבים את מרכזי הקליטה, זה לדעתי יכול באמת לשים אותנו במקום אחר לגמרי מבחינת קליטת העולים האלה, מבחינת השייכות החברתית שלהם.

<שירן עמוסי: סגן ראש העיר פה דיבר על הסוגיה של רק מי שהשתלב חברתית נקלט בצורה טובה, אז אני חושב שזו אולי אחת המשימות הכי גדולות שלנו.

<אריאל שוסטרמן שליט: שאלה.

<אריאל שוסטרמן שליט: שירן, זה שאתם מבקרים בשכונות מגורים של עולים, בעיקר יוצאי אתיופיה, זה מאוד חשוב, זה שאתם מלווים אותם, זה ביקור שגרתי או יוצא דופן שאתם באים לבקר בשכונות המגורים?

<אריאל שוסטרמן שליט: זה באופן קבוע?

<שירן עמוסי: כשעוזבת משפחה מגיעים אליהם הביתה באותו יום.

<אריאל שוסטרמן שליט: אתם מגיעים באופן קבוע?

<שירן עמוסי: כן, במטרה שייווצר חיבור בבתים, אחר כך רוב המדריכים גם ממשיכים לעשות ביקור בבתים אחר כך ולהמשיך ללוות אותם, מדריך-חניך, כמו כל חניך.

<אריאל שוסטרמן שליט: זה ליווי שגרתי, זה מקובל?

<שירן עמוסי: כן.

<אריאל שוסטרמן שליט: יפה מאוד.

אברהם נגוסה: תודה, שירן.

<דני הירשברג: מילה אחת אולי עדיין על ההתלבטות במקומות שבהם יש מה שאנחנו מכינים סניפי עדה.

<דני הירשברג: אתה רוצה להעלות את הסוגיה הזו?

<שירן עמוסי: למעשה חלק גדול מהסניפים שהעולים משתלבים בהם הם לא סניפי עדה, פשוט נראה לי ש - - -

<חיים גולדמן: דני, אמרתי לך גם לפני הפגישה שיש לכם פה גב מה שנקרא ואנחנו רוח גבית בכל העניין הזה של קליטת העולים.

<דני הירשברג: תודה רבה.

<חיים גולדמן: תודה רבה לבני עקיבא ולחבר הכנסת אברהם נגוס, שכיבד אותנו בנוכחותו כאן, יישר כוח על כל מה שאתה עושה.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

<דוד שמחון: תודה רבה לשירן ואביגיל.

<דוד שמחון: אם תרצו, יש לנו חבר'ה עולים שחוו בעצמם.

אברהם נגוסה: שמענו ממשרד הקליטה, אולי נשמע גם ממשרד החינוך.

אברהם נגוסה: אני רוצה שתתייחסי לעניין יוצאי אתיופיה, החלטת ועדת השרים שהקציבה תקציב בתכנית מיוחדת לשילובם המיטבי של יוצאי אתיופיה בחברה הישראלית לפני ארבעה חודשים מתוך מטרה של שילוב, בתוך התכנית יש גם חלק לשלב כ-4,000 צעירים, בני נוער, לתוך תנועות הנוער הקיימות.

אברהם נגוסה: אני רוצה לשמוע אם העניין ירד לשטח, ואם התחלתם איך אתם עובדים, כי היושב ראש נמצא וגם תנועת בני עקיבא, אני אשמח מאוד להתייחסות לזה גם.

<ורד פינקלשטיין: קודם כל אני מבינה שיש לי עמיתה ממשרד החינוך, אז אנחנו נחלוק את התשובה בינינו.

<ורד פינקלשטיין: אני מבקשת לדייק.

<ורד פינקלשטיין: אני ורד פינקלשטיין, ממונה על החינוך החברתי במחוז תל אביב ואני מבקשת לדייק, אני ממשרד החינוך, אבל ממינהל חברה ונוער, לפיכך התשובות שאני יכולה לתת לא נוגעות לשעות אולפן ולא נוגעות דווקא לחלק הזה של העברית, אלא בדיוק לצד המשלים של מה שהוצג כאן היום, של החינוך הבלתי פורמלי.

<ורד פינקלשטיין: אני רוצה לספר רגע בראייה כוללת, אני אנסה תיכף לענות על השאלה שלך, מהמעט שידוע לי.

<ורד פינקלשטיין: קודם כל אני פה כי אני התעסקתי אישית עם הצרפתים.

<ורד פינקלשטיין: במקרה נודע לי ש-50% פחות או יותר מהנוער העולה אמור להגיע ל - - - ונכנסתי לנושא הזה, ככה גם נוצר הקשר עם אביגיל והתחלנו ללמוד את השטח.

<ורד פינקלשטיין: אם נחזור לדברים שדני אמר בדבריו קודם, הילדים מגיעים לממ"ד, אפשר לאסוף אותם לבני עקיבא וכו', הם עוד צעירים, עוד אפשר לאסוף אותם לתנועה, אבל כשהם מתבגרים הם לא תמיד נשארים בממ"ד והם מחפשים להם פתרונות אחרים, הם הולכים לחינוך הממלכתי.

<ורד פינקלשטיין: עולים שמגיעים בגיל הנוער, ז', ח', ט' ומעלה, אי אפשר יהיה להביא אותם לתנועת הנוער, וזה המקום שבו אנחנו במינהל חברה ונוער נכנסים לתמונה.

<ורד פינקלשטיין: תנועות הנוער יודעות מה לעשות ולתנועת נוער אין בעיה להיכנס לבית הספר ולהגיד 'בואו' ולמשוך.

<ורד פינקלשטיין: זה לא פשוט ולא קל, אבל זה גוף שעובד והוא יודע את העבודה שלו, אבל אף אחד לא ניגש לילד בכיתה ז', ח' ו-ט' ואומר לו 'בוא לתנועת נוער', זה כבר לא קורה, זה לא אפשרי.

<ורד פינקלשטיין: כאן נכנס החלק שמינהל חברה ונוער עובד מול הרשויות בחינוך הבלתי פורמלי אחר הצהריים באמצעות מחלקות הנוער.

<ורד פינקלשטיין: זה המקום שאליו אנחנו מכוונים את עיקר העבודה שלנו כי שם יש איזה שהיא לאקונה, שם יש איזה שהוא ואקום.

<ורד פינקלשטיין: לאסוף את הנוער, את בני הנוער, לפעילות שנעשית עם מדריכי הנוער, שהם אנשי חינוך מוכשרים לתפקידם, אבל העבודה היא אחרת לגמרי, זה מאוד פרטני, ממש לאסוף ילד ילד, כמובן לנסות לעבוד מול ההורים, להרגיל אותו לבוא למועדון, לצרוך את תרבות החינוך הבלתי פורמלי אחר הצהריים שהיא לא באמצעות תנועות הנוער.

<ורד פינקלשטיין: מי שכבר נכנס לתנועה ב-ד', ה', ו', יש סיכוי שהוא ימשיך, מי שלא, זה להתחיל ממקום אחר לגמרי.

<ורד פינקלשטיין: לשם אנחנו מכוונים כרגע את עיקר העשייה שלנו.

<ורד פינקלשטיין: זה כולל בתוכו כמובן את נושא ההכנה לצה"ל, או לשירות לאומי, לשירות משמעותי וכו'.

<ורד פינקלשטיין: זה בנוגע בעיקר לנוער הצרפתי.

<ורד פינקלשטיין: עם הנוער האתיופי, הנוער שהגיע, בין אם הוא נולד פה, או בין אם הוא עלה בשלב מאוחר יותר, יש לנו עבודה קצת אחרת.

<ורד פינקלשטיין: אותם מאפיינים שצוינו קודם לגבי הנוער הצרפתי אנחנו יכולים להגיד גם לגבי הנוער האתיופי, הם נשארים עם החברים שלהם, הם לא מתערבבים, הם לא מגיעים לתנועות ככה סתם מרצונם החופשי ואנחנו משקיעים המון עבודה בזה.

<ורד פינקלשטיין: ספציפית יש לנו אנשים כמעט בכל מחוז, שהתפקיד שלהם הוא ממש לתפור תכניות ייחודיות עבור נוער יוצא אתיופיה.

<ורד פינקלשטיין: רק לפני שבועיים למשל ביקרה קבוצה כזאת של נוער, של קבוצת המנהיגות מאור יהודה, אני מבינה שאתם תהיו באור יהודה בשבוע הבא.

<ורד פינקלשטיין: קבוצת המנהיגות באור יהודה ביקרה בירושלים, במוזיאון הרצל, כחלק מתכנית המנהיגות שהיא שותפה לו ואתם תשמעו על זה כבר שם.

<ורד פינקלשטיין: נעשים דברים, יש הצלחות, כמובן כמו תמיד, כשיהיו יותר תקציבים אפשר יהיה לתת יותר מדריכים.

<ורד פינקלשטיין: כי אם אני לוקחת רק את הנוער הצרפתי לצורך העניין, כשמדריך נוער עובד עם קבוצה הוא צריך להתייחס לכל מיני מאפיינים שלה, אם זה ממלכתי, או ממלכתי דתי, אם זה בנים או בנות, לפעמים זה לא הולך ביחד, גילאים, אתה לא יכול לשים נער בן 17 עם ילד בכיתה ז'.

<ורד פינקלשטיין: זאת אומרת צריך ממש מדריכים לכל אוכלוסייה.

<ורד פינקלשטיין: אנחנו עושים את המיטב, עם שיתופי פעולה עם הרשויות.

<ורד פינקלשטיין: בשורה התחתונה נכון לרגע זה התקציבים הם רק מהרשויות.

<ורד פינקלשטיין: עם התקציב שהמדינה העמידה לדבר הזה ספציפית אנחנו בחודש הבא יוצאים עם תכנית שבה אנחנו נעסיק, המשרד יממן דרך הרשויות העסקה של מדריכי נוער ייעודיים לצרפתים ולאוקראינים, לאתיופים יש מדריכי נוער.

אברהם נגוסה: יש שיתוף עם תנועות הנוער הקיימות, כמו בני עקיבא ותנועות אחרות?

<קריאה: אין שום תקציב לזה.

<ורד פינקלשטיין: תקציב לא, השיתוף נעשה ב - - -

אברהם נגוסה: אני מדבר על שיתוף במובן התקציבי.

אברהם נגוסה: איך תעבדו, למשל?

<ורד פינקלשטיין: לא שאני יודעת לענות על זה.

אברהם נגוסה: משרד החינוך הגיש תכנית.

<ורד פינקלשטיין: זה אני משאירה לנפתלי.

<קריאה: היא כנראה פחות מכירה את התכנית הזאת.

אברהם נגוסה: אני אומר שמשרד החינוך הכין תכנית והגיש את זה לוועדת השרים, בוועדת השרים התכנית הזאת אושרה עם תקציב.

<ורד פינקלשטיין: זה נפתלי יציג.

אברהם נגוסה: אני שואל אותך.

<ורד פינקלשטיין: לא, אני לא שותפה ברמה הזאת.

אברהם נגוסה: אם יש לך, אם אין לך זה מה שאני יכול להגיד, דווקא זה נוגע למחלקה שאת שייכת אליה, כי זה חינוך לא פורמלי.

אברהם נגוסה: אני שאלתי, זה התקבל לפני ארבעה חודשים, האם זה הגיע לשטח והאם את יודעת משהו בכיוון הזה?

<ורד פינקלשטיין: זה לא תחום העיסוק שלי.

אברהם נגוסה: הבנתי.

<אורית שמיר: אני עד לפני מספר חודשים הייתי מנהלת פה באמי"ת רננים פה ברעננה, מספר שנים, בבית ספר תיכון, על יסודי, קולט עלייה.

<אורית שמיר: ממש כמו אצל נועה היו לנו שישית מהתלמידות, כ-100 פלוס תלמידות, עולות חדשות.

<אורית שמיר: באמי"ת רננים היו כיתות עולות החל מכיתות י' ואילך, אבל בשלבים של חטיבת הביניים הבנות השתלבו באולפן ולאחר מכן בכיתות ההטרוגניות.

<אורית שמיר: אני מוכרחה לציין שהעלייה הצרפתית, כמו שהרבה מכם מיקדו, היא עלייה שונה מעליות אחרות במובן הזה שהיא לא רואה את בית הספר כשילוב של לימוד וחברה ביחד, אלא בית ספר שהייעוד הייחודי שלו זה אך ורק כמקום לימודי ולנו מאוד היה חשוב להפיח בתוכן את הרוח שבית הספר הוא גם מקום חינוכי חווייתי חברתי.

<אורית שמיר: אני חושבת שמעבר למה שהמחנכים אצלנו בבתי הספר עשו השילוב של תנועת הנוער בתוך בתי הספר תרמה לזה מאוד.

<אורית שמיר: ראייה חינוכית היא ראייה שמסתכלת על הכוליות של התלמיד, לא רק הצד הקוגניטיבי, גם הצד האישיותי, וכאן גם בית הספר יכול לתרום וגם תנועת הנוער.

<אורית שמיר: אז באמי"ת רננים לצורך העניין בשנה שעברה בימי שישי נכנסו מדריכות אלינו, ממש לתוך האולפן, חוו חוויות.

<אורית שמיר: יש מדריכות שחוו את החוויה הזאת איתנו?

<קריאה: אני ליוויתי את המדריכות שהיו.

<אורית שמיר: את ליווית אותן.

<אורית שמיר: אני חושבת שזה היה צעד מאוד מאוד מבורך ולאט לאט הם השתלבו גם בפן החברתי והם הבינו שלבית הספר, עם החיבור הנכון של תנועת נוער, יש מקום מאוד משמעותי לעיצוב האישיות של התלמיד.

<אורית שמיר: בכובע האחר שלי אני נמצאת בדיוק חודשיים ומחצה, אני היום אחראית לתחום עולים במחוז מרכז בבתי הספר הממלכתיים דתיים, העיר קולטת העלייה מספר אחת זו רעננה, זה סוג עלייה אחרת, זה יותר מארצות הרווחה.

<אורית שמיר: אני חייבת לומר שהצעדים הראשונים שעשיתי כאן היו בשילוב של כל בתי הספר היסודיים, יש כאן ארבעה בתי ספר יסודיים קולטי עלייה, מי יותר ומי פחות, והתחום שהסוגיה שבה אנחנו ניסינו לגעת בחודשיים האחרונים וראינו ברכה, ונועה תוכל אחר כך להרחיב, אם היא תרצה, זה שילוב הילד העולה בכיתה ההטרוגנית.

<אורית שמיר: כמו שנועה אמרה, בשנה הראשונה הקליטה המיטבית נעשית בתוך האולפן ואחר כך נוצר איזה שהוא פער בשילוב במעבר מכיתת האולפן בשנים האחרות בלמידה, אבל אז משרד החינוך מקצה שעות תוספתיות, תכניות מסוימות, שבאמת מעבות ומעשירות את השפה ואת ההשתלבות של הילד.

<אורית שמיר: העיר השנייה קולטת העלייה זה ראשון לציון, שם יש עולים מאתיופיה ושם בעזרת ה' החריש השני העמוק שלנו, אז אני אוכל לדבר יותר בהרחבה במפגש הבא.

אברהם נגוסה: מבחינת התקציבים, אם זה שעות עולה, יש בעיה או אין לכם בעיות?

<אורית שמיר: איך כתוב?

<אורית שמיר: אין הצר שווה בנזק המלך, תמיד יש צורך לעוד, במיוחד מכמה סיבות.

<אורית שמיר: יש שעות אולפן מרוכזות, הן תלויות מספר עולים.

<אורית שמיר: אם יש מספר עולים גדול אז אפשר להקים כיתת אולפן.

<אורית שמיר: אם לא, זה כמעט - - - ובשנה השנייה יש כבר קיצוץ ואז יש שעות תוספתיות של כל מיני תכניות כאלה ואחרות.

<אורית שמיר: אני מאמינה שמעבר למעקב שלנו שהתכניות האלה באמת ייצאו לפועל ויהיה מעקב אישי אחרי כל תלמיד תוספת של שעות מאוד תוכל להעשיר את ההשתלבות של התלמידים וגם את התגמול של המורים.

<נועה ויצ'נר: אני רוצה להעלות את סוגיית התיירים.

<נועה ויצ'נר: בבית הספר יש 17 תיירים, אף אחד לא לוקח עליהם אחריות.

אברהם נגוסה: מה זאת אומרת?

<קריאה: לא החליטו שהם עולים.

<נועה ויצ'נר: זאת אומרת שהם באים, אנחנו לא מקבלים עבורם תקציב בכלל, לא ממשרד החינוך ולא משום גורם.

<נועה ויצ'נר: אתה לא יכול להגיד לילד שהוא תייר 'אל תיכנס לאולפן ולא תלמד עברית', הוא נכנס, אבל אין תקציב עבורם.

אברהם נגוסה: זו סוגיה אחרת שאני חושב שלוועדה שלי אין סמכות ולגיטימציה להיכנס לזה.

אברהם נגוסה: אנחנו ועדת העלייה והקליטה ולא עניין של - - - אמנם תפוצות, אבל לעניין התיירים, אני מוכן לשמוע, אבל אני חושב שאנחנו נדון בנושא קשור לזה, אבל בנושא אחר.

אברהם נגוסה: אז לא הייתי נכנס לזה עכשיו, גם מבחינת זמן אין לנו הרבה זמן.

<דגנית סנקר: אני יכולה שאלה לנציגת משרד החינוך.

<דגנית סנקר: החלטת ממשלה 2246 בעצם שיפעה אותנו וגם אתכם בתקציבים ואני הבנתי שהולך להיות שינוי מסדר גודל בעניין הזה של איך מחשבים שעות עולה בתוך בתי ספר, שזה כבר לא יהיה לפי קבוצה, אלא שזה יהיה פר עולה, ואני אשמח מאוד להתעדכן - - -

<אורית שמיר: זה לא הובא לידיעתי, כשאני אדע אני אשמח לעדכן.

<דגנית סנקר: אבל כרגע השיטה שהייתה היא השיטה שחלה?

<אורית שמיר: על פי מה שאני יודעת כן.

<אורית שמיר: שלושה עולים מקבלים שש שעות, כל עולה רביעי כבר עשר שעות ומעלה.

<אורית שמיר: זאת בדיוק הבעיה ואז אני פונה לוועדות חריגים.

אברהם נגוסה: נשמע מנפתלי את הצורך בעניין תנועות הנוער ושיתוף הפעולה התקציבי.

<אורית שמיר: יישר כוח לנועה.

<אורית שמיר: אני מוכרחה לציין, יש כאן מנהלת בית ספר יסודי, היא פותחת גם את הלב וגם את הדלת, המכוונוּת שלה לקידום הילד העולה ובכלל לכל בית הספר לא תסולא בפז.

<אורית שמיר: מגיע לה מחיאות כפיים.

אברהם נגוסה: יישר כוח.

<נפתלי דרעי: יושב ראש ועדת העלייה והקליטה, חבר הכנסת ד"ר אברהם נגוסה.

<נפתלי דרעי: אנחנו כבר נפגשנו ומכירים ולשמחתנו אתה בתפקיד הזה.

<נפתלי דרעי: אני אומר לשמחתנו כי זו הזדמנות בשנים הקרובות באמת לקדם את פעילות תנועות הנוער בקרב קליטת העלייה ותיכף אני אפרט ונבין מה נעשה וגם מה לא נעשה.

<נפתלי דרעי: למרות שיש החלטות ורמזת עליהן קודם בנושא של התקציב כרגע עדיין עוד אין התקדמות, אבל אני מקווה שכן תהיה.

<נפתלי דרעי: יש 13 תנועות נוער, רובן עוסקות בנושא של קליטת עלייה.

<נפתלי דרעי: בני עקיבא, שאנחנו היום אורחים שלה, הייתה חלוצה בעניין הזה כבר שנים רבות.

<נפתלי דרעי: מאז שאני זוכר את הפעילות של בני עקיבא הם עוסקים בנושא קליטת עלייה, לפני שהיו בכלל תקציבים ולפני שהיה שום דבר הם תמיד עסקו בנושא הזה, גם בקרב העולים מאתיופיה ובכלל העולים שהגיעו לארץ, ובשנים האחרונות הם היו החלוצים שזיהו את העלייה מצרפת כמשהו שהולך להיות בשנים הקרובות והתגייסו לעסוק בנושא הזה.

<נפתלי דרעי: בנושא הקליטה של העולים ובני עולים מאתיופיה, כי כשאנחנו מדברים על שילוב של ילדים של עולים ובני עולים מאתיופיה אנחנו לא רק כפופים להגדרה של עולה איקס שנים בארץ, אלא מבחינתנו כל בן של עולה, או מספיק שאחד ההורים יהיה עולה, זה עדיין מציב אותו מבחינתנו כעולה חדש בכל ההתייחסות.

<נפתלי דרעי: ב-2007 הצלחנו, בעזרתה של יולי תמיר, שהייתה אז שרת החינוך, לגייס את הקרן לידידות לפרויקט שנמשך שש-שבע שנים לתנועות הנוער.

<נפתלי דרעי: פתחנו אז 32 סניפים חדשים בשכונות רוויות עולים והצלחנו לגייס אלפי חניכים חדשים לתנועות הנוער.

<נפתלי דרעי: את הפירות שלהם אנחנו רואים היום בשנת השירות בתנועות הנוער של החברים בתנועות הנוער מקרב העולים מאתיופיה, בגרעינים שהלכו לנח"ל, בתנועות הבוגרים ורואים את זה ממש בשדרה שהיום מובילה בתנועות הנוער.

<נפתלי דרעי: לצערי, כשקרן הידידות סיימה לתקצב את הפרויקט לא הצלחנו לעניין, לא את משרד הקליטה ולא את משרד החינוך, לתמוך בנושא הזה בצורה משמעותית.

<נפתלי דרעי: הפעילות שתמכה בה הקרן לידידות זה היה גם במגשרים שגייסנו לעבוד בסניפים של תנועות הנוער, שהם היו בני העדה.

<נפתלי דרעי: אני מדבר לא רק על העלייה מאתיופיה, גם העלייה מאתיופיה וגם העלייה מחבר העמים, בשניהם מגשרים דוברי השפה שהכירו את התרבות וזה היה די דבר חדש אז בתנועות הנוער, ומימון מלא של כל הצרכים של הילד בתנועת הנוער, החל מחולצת התנועה ועד המימון של מחנה הקיץ.

<נפתלי דרעי: זה אפשר לנו להגיע לילדים ברחובות, בקרית משה, בקרית מנחם בירושלים, בקרית אליעזר בחיפה, בחולון, בנתניה, באזורים, בכל מקום, ואחד הסניפים הגדולים של בני עקיבא היה באזורים בנתניה, ולגייס אותם במספרים מרשימים.

<נפתלי דרעי: ואז כשהסתיים התקצוב פנינו למשרד החינוך ואמרנו 'תראו, הנה הוכחנו שכשיש תקציב יש אפשרות לגייס ולשלב את החניכים גם מחבר העמים וגם מילדי עולי אתיופיה לתנועות הנוער', ואני לא צריך להכביר במילים על מה המשמעות והערך המוסף של חניך בתנועת נוער כדי לשלב אותו בחברה בישראל, אחר כך בשירות הצבאי שלו וכאזרח לכל דבר.

<נפתלי דרעי: אנחנו לא מדברים על תקציבים גדולים, לא מדובר על תקציבים גדולים מאוד, בטח תקציבים שהם קטנים יחסית לאם הילדים האלה לא מגיעים למערכת חינוך ומשתלבים, אלא מידרדרים, אחר כך המחירים שהחברה הישראלית וממשלת ישראל משלמים הם גבוהים בעשרות מונים.

<נפתלי דרעי: ואז שמענו על התכנית החדשה של ממשלת ישראל שאושרה.

<נפתלי דרעי: במקרה הייתי אצלך והגשתי לך תכנית לחדש את נושא המגשרים וחיברת לנו את שני הדברים.

<נפתלי דרעי: אני פניתי למינהל חברה ונוער בנושא הזה, הם עדיין לא התארגנו, הם בודקים איך להפעיל את התכנית הזאת, איך לתקצב, אני מאוד מקווה שהם יידעו, בסופו של דבר, כמו שהם התחייבו בשמנו להגדיל את מספר החניכים ב-1,000 בשנה בתנועות הנוער בקרב העולים מאתיופיה הם יידעו גם לשים את המימון לזה.

<נפתלי דרעי: אנחנו בכל מקרה נהיה בקשר איתך ועם הוועדה ונעדכן אתכם.

<נפתלי דרעי: לנועה, מנהלת בית הספר, אני רוצה לומר, אנחנו פה מבקרים ורואים דוגמה למופת של איך החינוך הבלתי פורמלי והחינוך הפורמלי משלבים יחד ידיים ויוצרים לאותו ילד, אותו חניך שעלה לארץ עם המשפחה שלו איזה שהוא רצף חינוכי שמתחיל בבית הספר ובאולפן בכל מה שהוא מקבל פה וממשיך אחר כך בשעות אחר הצהריים בפעילות התנועתית.

<נפתלי דרעי: ההבנה שלך, ועכשיו כשסיפרת על הרקע שלך, אז זה ברור לי לגמרי שאת פותחת את דלתות בית הספר לחברי בני עקיבא ומחבקת אותם ונותנת להם את האפשרות לעבוד כאן, אבל זו דוגמה מצוינת לאיך אפשר לעשות שיתופי פעולה בין מערכת החינוך הפורמלית, בין בתי הספר, לבין תנועות הנוער.

<נפתלי דרעי: יש לנו את זה בלא מעט מקומות, אבל יש גם מקומות שלא תמיד יודעים לפתוח את הדלת וצריך להמשיך ולהתעקש על הדברים האלה ולא לוותר.

<נפתלי דרעי: אני פונה בהזדמנות הזאת, בזמנו, כשאריה קורת היה מנהל אגף בכיר במשרד החינוך אנחנו זכינו לתקציבים, שנה כן, שנה לא, שנה בערך, מאז שהוא עזב יש נתק מוחלט בין משרד הקליטה לתנועות הנוער בנושא של התקצוב, לצערי.

<נפתלי דרעי: צריך לתת על זה את הדעת ולראות איך משרד הקליטה חוזר להיות שותף של תנועות הנוער.

<נפתלי דרעי: מה שאתם שמעתם על מה שעושים בני עקיבא היום, הם עושים מהתקציב שלהם, מהרצון הטוב שלהם, מקצת עזרה שהם מקבלים מהרשות המקומית וארגונים אחרים שמשתפים איתם פעולה.

<נפתלי דרעי: מעט מאוד ממשרד החינוך כרגע וזהו.

<נפתלי דרעי: בשביל שהדבר הזה יקבל תנופה ויגיע לממדים רחבים צריך שחלק מהתקציבים שהממשלה מקציבה לדברים האלה יגיע גם לפעילות הזו.

<דגנית סנקר: אני אשמח לענות לעניין הזה.

<דגנית סנקר: אני רק רוצה לסגור את זה.

<דגנית סנקר: אני מצטערת שזה הפורום, יש פה אנשים עם ברק בעיניים, שכל סיפור התקציבים ודברים שאני אגיד עכשיו על כסף מאוד לא יהיו מובנים להם, אז רק אני אומרת לכם, אני מעריצה גדולה של תנועות נוער, אבל עדיין אני עובדת ציבור, אין שום קשר לעובדה שאריה קורת סיים את תפקידו.

<דגנית סנקר: אני רוצה לומר לך שאני הייתי שותפה למיזם שנעשה לפני בערך שלוש שנים ביחד עם מועצת תנועות הנוער, למיטב הבנתנו המשרד היחיד שיכול לתמוך בתחום תנועות הנוער, ואני מציעה שלא נפתח את זה פה - - -

<נפתלי דרעי: לא, את טועה, את טועה.

<נפתלי דרעי: המשרד לאיכות הסביבה תומך בתנועות הנוער, משרד התחבורה.

<נפתלי דרעי: יש לנו סעיף בתקנת התמיכה במשרד החינוך שיודע להתקשר עם המשרדים הנוספים שמעבירים את התקציב למשרד החינוך, לפעילות ספציפית שבעבורה הם - - -

<קריאה: זה קורה כמעט עם כל משרדי הממשלה.

<קריאה: המשרד לאיכות הסביבה מעביר, המשרד לשוויון חברתי מעביר - - -

<נפתלי דרעי: משרד ראש הממשלה מעביר, משרד הביטחון מעביר.

<קריאה: אם משרד הקליטה רוצה יש ערוץ, אין כפל תמיכות, אין שום דבר, ואתם שותפים מלאים לעבודה הזו.

<דגנית סנקר: אני הגעתי מצוידת, אני מוכנה ל - - -

<נפתלי דרעי: אז זה לא רלוונטי, אני אומר לך.

<נפתלי דרעי: כמו שאת אומרת לאחרים גם קחי על עצמך ללמוד, אני מוכן לשבת איתך אחר כך - - -

<דגנית סנקר: אני אשמח לשבת איתך.

אברהם נגוסה: כיוון שהדיון מתמקד יותר בתנועות הנוער ובאנו לבקר את הפעילות של תנועת נוער כמו בני עקיבא, זו מטרת הביקור שלנו, אנחנו מתמקדים בתנועות הנוער ולכן זו הסיבה.

אברהם נגוסה: אני מאוד מודאג מהתגובה שלך לשאלתי, אחרי ארבעה חודשים שהתכנית אושרה וגם התקציב שאת כממונה - - -

<ורד פינקלשטיין: לא, אני לא.

אברהם נגוסה: לא, כממונה על תחום חינוך חברתי במחוז תל אביב, אז את ממונה על האזור הזה, אני מאוד מודאג שלא ידעת ולא שמעת על זה.

<ורד פינקלשטיין: אני לא ידעתי מה מטרת הפגישה היום.

אברהם נגוסה: אחרי ארבעה חודשים רציתי לראות ביצוע בשטח.

אברהם נגוסה: זה מה שמדאיג אותנו, אבל הכתובת זה לא את, אני מבין - - -

<ורד פינקלשטיין: אני לוקחת על עצמי בכל זאת את הדברים, אני פשוט לא ידעתי למה אני מזומנת היום ושאני אצטרך לענות על משהו, כי אם הייתי יודעת הייתי דואגת להביא את התשובות.

אברהם נגוסה: טוב.

אברהם נגוסה: אוקיי.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: אני חושב שזה חשוב לנו, זה בשטח, ללמוד את העניין.

אברהם נגוסה: אין לנו שום כוונה להתעמת עם אנשי השטח, המטרה שלנו זה ללמוד מהשטח ואנחנו נחזור ונתעמת מול קובעי המדיניות למעלה.

אברהם נגוסה: לכן זה מאוד חשוב לנו ששיתפתם אותנו, אני לא מודע בעניין משרד הקליטה, אבל אני חושב שהאינפורמציה שנתת לנו גם נותנת לנו את האפשרות לחזור ולבדוק גם במשרד הקליטה.

<דוד שמחון: יש לנו כאן שבעה אנשים שמכירים את עבודת קליטת העלייה וחברה, או כעולים או כקולטים.

<דוד שמחון: אני קודם כל אבקש מסוזן, את עולה בעצמך ואת תתארי איך תנועת הנוער באמת שותפה לקליטת העלייה, מה גורם לזה להצליח, מה גורם לזה להיכשל.

<סוזן-עולה: קוראים לי סוזן, עלינו מדרום אפריקה דרך ארצות הברית וקנדה, אני מתנצלת על העברית שלי, רק הגענו לפני כמה חודשים, אבל אני אנסה - - -

<דני הירשברג: הלוואי עלינו אנגלית כזו.

<סוזן-עולה: אני יכולה לדבר באנגלית, זה יהיה יותר קל.

<סוזן-עולה: אני גדלתי בדרום אפריקה בבני עקיבא וזה היה ממש חשוב לי.

<סוזן-עולה: היינו בסנט לואיס 14 והקימו בני עקיבא, אני הקמתי בני עקיבא שם, אז זה ממש היה חשוב לי.

<סוזן-עולה: ולילדים שלי, אין להם ברירה אם ללכת לבני עקיבא או לא.

<סוזן-עולה: הם הגיעו ואחרי שבוע הם הלכו, זרקתי אותם בסניף, יש שם חיילות שהיו חיילים בודדים, הם היו פה, עלינו לפני כמה חודשים, יש לנו בת ב-י' באמנה וילד בביל"ו, ב-ה', וממש אחרי שבוע אמרתי להם 'חייבים ללכת לבני עקיבא'.

<סוזן-עולה: זה היה שוק.

<סוזן-עולה: ממש זה היה קשה.

<סוזן-עולה: במשפחה שלנו, הבת ב-י', אבל שהיא לא דוברת עברית היא מדריכה לרגבים.

<סוזן-עולה: זה ממש חשוב, יש לה מקום, יש לה חברים.

<סוזן-עולה: איך אומרים?

<סוזן-עולה: זה שינה את חייה, יש לה משהו לעשות, כל שבת יש חברים ואפילו יש שפה אחרת, מד"צים וכל מיני דברים שאני לומדת עכשיו.

<סוזן-עולה: אז זה ממש שינה את חייה.

<סוזן-עולה: אפילו לילד שלי בכיתה ה', הוא גם חלק מהסניף, הוא הלך לטיול בט"ו בשבט.

<סוזן-עולה: בהתחלה זה ממש היה קשה, בני עקיבא בארצות הברית ובני עקיבא בדרום אפריקה זה עולם אחר, אבל זה היה חשוב לי ועכשיו זה חשוב להם.

<סוזן-עולה: אני לא יודעת אם אנשים פה יודעים, אני רק כמה דעות, איך זה להיות עולה חדש בסניף בבני עקיבא.

<סוזן-עולה: אפילו אני, כמבוגרת, הגעתי בשבת לסניף ו-וואו, המון המון ילדים ותרבות שונה, שפה, הכול ממש שונה, אבל אחרי כמה חודשים הם מנסים להיכנס לזה ואני ממש רוצה להגיד, בשבילי - - - לצערי, אנחנו מתפללים בבית כנסת שבטי וכל בית הכנסת שם, כולם היו בבני עקיבא.

<סוזן-עולה: באנגליה, בארצות הברית ובדרום אפריקה ובכל מיני מקומות, והם מגיעים לפה וילדים הולכים לבני עקיבא.

<סוזן-עולה: אצלנו במשפחה שלנו, אין להם ברירה, אבל רוב העולים, אני שואלת אותם, מה קורה?

<סוזן-עולה: למה הילדים לא הולכים?

<סוזן-עולה: החיים של ההורים בחו"ל היה בני עקיבא והם לא הולכים לבני עקיבא.

<סוזן-עולה: אפילו הם לא הולכים לצופים דתיים ולשאר התנועות שיש.

<סוזן-עולה: אני חושבת שזה ממש חשוב.

<סוזן-עולה: אני יודעת שאביגיל ואיילת עושים ממש - - - כל שבוע אני רואה, גם הבת שלי מדריכה ברגבים לעולים שיש מצרפת ומברזיל ומארצות הברית.

<סוזן-עולה: לאט לאט, יש לה ארבעה חניכים.

<סוזן-עולה: אבל אני רוצה ממש לדבר בבית כנסת ולהגיד להם שזה הדבר הכי חשוב, אפילו לילדים שלי בלימודים זה קשה מבחינת השפה, אבל להיות חלק מבני עקיבא, זה ממש חשוב להם.

<סוזן-עולה: אני רוצה לדבר בבית הכנסת, להגיד כמה חשוב שהם יילכו לבני עקיבא, אני מוכנה לעשות את זה בכל מקום.

<דני הירשברג: סוזן, יש משהו שאנחנו יכולים לעשות יותר טוב?

<סוזן-עולה: יש איילת - - -

<אביגיל וובו: היא רכזת עמישב.

<סוזן-עולה: ובבית הכנסת הם לא מוכנים לתת לאישה לדבר, אבל לא בתוך תפילה.

<סוזן-עולה: אולי בסוף התפילה הם מוכנים לעשות את זה.

<סוזן-עולה: אחרי התפילה, אני מוכנה לעשות, אני חושבת שזה חשוב לעשות את זה.

<סוזן-עולה: יש דברים לעשות.

אברהם נגוסה: מעבר למה שתגידי בבית הכנסת, מה את מציעה לראשי התנועה בבני עקיבא, מה הם צריכים לעשות כדי למשוך את הצעירים האלה?

<סוזן-עולה: כשאנחנו גדלנו בבני עקיבא זה היה השיא של החיים שלנו, עכשיו לילדים יש המון דברים לעשות חוץ מבני עקיבא, אבל אני רואה על הילדים שלי, העלייה בלי זה לא יודעת מה היה, זה היה פשוט - - - זה קשה לדעת מה, צריך להגיע להורים, הם מחליטים לשלוח את הילדים.

<סוזן-עולה: אני רואה אצלי, לא הייתה להם ברירה, אז עכשיו הם רואים איך זה חשוב להם ומה זה עשה לחיים שלהם.

<סוזן-עולה: צריך להגיע ממש - - - אני דיברתי עם המדריכים לפני חודש ואמרתי להם 'צריך לעשות את זה ילד ילד', ממש להרים טלפון ולדבר עם ההורים, להגיד להם מה מחכה להם שם.

<סוזן-עולה: חודש ארגון, אני גדלתי בדרום אפריקה ובארצות הברית, אחרי שראיתי חודש ארגון, זה בני עקיבא אמיתי.

אברהם נגוסה: אתה המפקד מבחינת הזמן.

<דוד שמחון: אז בגלל שהזמן באמת מאוד קצר אני אבקש, יש לנו כאן עוד שישה שהם פועלים, אני רוצה לבקש מכולכם, משיראל, שלם, מרותי, מאפרת, מאיתן ומשיראל השנייה, שכל אחת תציג איפה היא פועלת, מה תחום העשייה, כולכם מגיעים מתחום העשייה או פגשתם את זה על עצמכם, ומה בעיניכן, אני מצטער, איתן, האתגר המרכזי, הקושי המרכזי, ואם יש איזה סיפור יפה שככה יכול קצת לשמח אותנו, ודאי גם נשמח.

<דוד שמחון: שיראל פלטנר, בבקשה.

<שיראל פלטנר: אני שיראל ואני קומונרית שנה שנייה במרכז הקליטה במבשרת ציון.

<שיראל פלטנר: מה שאני מאמינה שהכי הכי חשוב זה לתת לחניכים את ההזדמנות שהם יובילו וינהיגו בעצמם, כמו שהיא סיפרה שלבת שלה יש את הפרויקט שהיא מדריכה בו.

<שיראל פלטנר: יש בעיניי בבני עקיבא זמן ובמה שהם יוכלו לפעול ולתרום מהמקום שלהם, ממה שיש להם.

<שיראל פלטנר: אצלנו במרכז הקליטה יש פרויקט של עשר בנות שפועלות בשבת, שהן בנות בפנימייה ולכן הן לא מדריכות, שהן עושות - - - לכל השאר הפעילויות שיש להן.

<שיראל פלטנר: זה משהו שהוא ממש משמעותי להן, הן מחכות לזה.

<שלם: שמי שלם, הייתי במרכז קליטה צפת ולפני שנה וחצי עברתי מקום.

<שלם: הדרכתי בחולון, בסניף ג'סי כהן.

<שלם: סניף ג'סי כהן, עכשיו מקימים אותו, זה חדש, אז רוב המשפחות לא יודעות מה זה בני עקיבא ולא שולחים את הילדים שלהם לבני עקיבא.

<שלם: הילדים כן באים לבני עקיבא וההורים לא יודעים מה זה בני עקיבא, לאן הילדים שלהם יוצאים, לאן הם הולכים.

<שלם: יש לנו מדריכים ישראלים שהם לא דוברים אמהרית ושם אני היחידה שדוברת אמהרית.

<שלם: שאלתי אותם, בזמן שאנחנו יוצאים לטיולים ובזמן שאנחנו יוצאים בשישי בערב, ההורים לא מסכימים שהם ייצאו.

<שלם: כשהילדים אומרים להם 'אנחנו הולכים לבני עקיבא' והם לא מבינים והם לא נותנים להם לצאת אז באו החניכים ושאלו אותי מה לעשות עם זה, כשאני שואלת אותם 'למה לא באתם לבני עקיבא', אז הם אומרים 'ההורים שלנו לא יודעים מה זה בני עקיבא ואנחנו צריכים את עזרתך להסביר להם בשפה האמהרית'.

<שלם: אז הלכתי כמעט לכל משפחה ודיברתי איתם, הסברתי להם מה זה בני עקיבא, ואמרו לי 'תודה רבה לך, כל הכבוד לך שאמרת לנו את זה' והילדים התחילו לבוא כולם.

<שלם: אני גם לקחתי את מספרי הטלפון שלהם ומדברת עם המשפחה שלהם.

<שלם: ברוך ה' עכשיו יודעים ויש לנו סניף בני עקיבא וכולם באים, אפילו האחים הגדולים שלהם, שיוצאים בערב שישי.

<שלם: אני מבקשת מהאחים הגדולים שיבואו לקחת אותם, להחזיר אותם הביתה, וברוך ה' עכשיו כולם כמעט מגיעים.

<שלם: אם יש בעיה, שואלים אותי, מתקשרים אליי ושואלים אותי, 'באמת יש להם בני עקיבא', 'אין להם בני עקיבא' וזה משפיע על הילדים.

<דוד שמחון: קשה להאמין שאת רק שנה וחצי בארץ.

<שלם: אני ארבע שנים.

<דוד שמחון: אתם יצאתם לטיול ט"ו בשבט?

<שלם: כן.

<דוד שמחון: כמה חניכים יצאו לט"ו בשבט מג'סי כהן?

<שלם: 40.

<דוד שמחון: 40 חניכים.

אברהם נגוסה: את חושבת שאם יהיו יותר חניכים דוברי אמהרית זה יכול לעזור גם לשכנע את ההורים, להסביר להורים וגם למשוך את הצעירים?

<שלם: באמת כן.

<שלם: גם כשאנחנו יוצאים בשפה שלנו, באמהרית, העולים מאתיופיה, הילדים, אפילו שהם יודעים לדבר אמהרית הם מתביישים, לא יודעת למה, אז רוב המשפחות, כשמדברים האחים אחד עם השני עברית, יש הורים שלא מבינים.

<שלם: השפה, הם לא מסבירים להם כמו שצריך.

<שלם: יש שתי מדריכות שדוברות אמהרית, אבל הם לא מדברים כמעט עם ההורים, גם באותו מצב וגם עם ותיקים.

<שלם: לא ותיקים ותיקים אבל נגיד לפני תשע שנים עלו, משהו כזה.

<שלם: אז אפילו למשפחה שלהם, יש להם אחים והם מבקשים ממני ללכת לתרגם להם.

<שלם: אבל אם יהיו יותר חניכים, יותר מדריכים דוברי אמהרית, אני חושבת שכן יהיה, באמת צריכים להיות חזקים והכול.

<שלם: אני עליתי בגיל 18 אז עכשיו אני משלימה בגרויות.

<דוד שמחון: אני מבין שאנחנו ממש קצרים בזמן, אז, רותי, אולי תתארי קצת איך זה נראה, מה הקשיים בחברה הקולטת, לא רק של העולה בעצמו.

<רותי: כמו ששיראל אמרה יש סניפים במרכזי קליטה שכשהם מעבירים לנו את החניכים אנחנו מקבלים אותם, הולכים לשם, מברכים אצלם, ישר כשהם באים באותו יום אנחנו הולכים ומשמחים אותם, תולים להם שלט, כדי שהם יקבלו אותנו, שהם יבינו שאנחנו רוצים שהם יבואו לסניפים שלנו.

<רותי: המדריכים, שהם מהשבט שלהם, שהם מדריכים שלהם, אז הם באים למשפחות ומביאים אותם לסניפים כדי שיבואו לסניף.

<דוד שמחון: אפרת, ספרי מה את עושה ומה האתגרים שיש לך.

<אפרת: אני אפרת, בת שירות בגרעין בני עקיבא בנתניה.

<אפרת: זה בעצם גרעין של בנות שירות, כמו שאביגיל אמרה, שמתעסק בקליטת העלייה מצרפת.

<אפרת: יש לנו מספר פרויקטים, אני אישית אחראית על מנהיגות, גם בבוקר אני מתעסקת, בעיקר עם בני נוער, מלווה אותם מבחינה חברתית, שיחות אישיות, ומבחינה לימודית ואחרי הצהריים יש לנו את פרויקט המנהיגות, שהם באים פעם בשבוע לסניף, פעם בשבוע אנחנו יוצאים להתנדבות או איזה שהיא פעילות ערכית בסגנון בני עקיבא, לנסות להכניס אותם כמה שיותר לאווירה, לשלב אותם, גם להוציא אותם לטיולים ולמסעות.

<אפרת: הקושי העיקרי שלנו, שאנחנו מתמודדים איתו כמעט כל יום, זה להביא את החניכים, כי אלה חניכים, שבניגוד למה שסוזן תיארה פה, בצרפת אין מודעות לבני עקיבא, וגם אם יש, אז זה ממש דברים ספציפיים.

<אפרת: נגיד בתחילת שנה איזה אבא התקשר אליי ואמר לי, ככה במבטא ממש כבד, 'שלום, את אפרת?

<אפרת: את שירות לאומי?' אמרתי לו 'כן', אז הוא אמר 'אני רוצה הילדים שלי רק בבני עקיבא', אז אמרתי לו 'מי אתה, מה אתה' וזה, אז הוא אמר 'אני, הילדים שלי רק בני עקיבא, אני גדלתי במרסיי וזה עשה לי את כל החיים שלי ואני רוצה שגם הילדים שלי'.

<אפרת: ובאמת יש לו שני ילדים בשני הפרויקטים שלנו, אחד במנהיגות, אחד באולפן של בני עקיבא, שלהורים מאוד אכפת, אבל לרוב ההורים אין מודעות לזה, הם לא באמת יודעים מה זה וההתמודדות שלנו היא לנסות להנגיש כמה שיותר את כל הדברים, את כל הפעילות היומיומית, מה זה בכלל בני עקיבא להורים.

<דוד שמחון: תודה רבה.

<דוד שמחון: איתן, אתה מדריך בעמישב, נכון?

<איתן: הייתי.

<איתן: למדתי בבית ספר אריאל.

<דוד שמחון: אני רוצה לשאול את זה הכי פשוט, האם בני עקיבא מצליחה בזה או לא מצליחה בזה.

<דוד שמחון: ספר קודם מי אתה.

<איתן: אני איתן, הייתי חניך בבני עקיבא ומדריך.

<איתן: ההורים שלי עלו לארץ לפני שנולדתי ונולדתי בארץ ואני בא לדבר בשני כובעים, אחד כחניך לעולים חדשים, בהתחלה לא הייתי חניך, אחרי זה שמעתי על התכנית בבני עקיבא ואחרי זה כמדריך לעולים חדשים.

<איתן: כמדריך אתה רואה כמה קשיים בתהליך, ביניהם התרבות השונה.

<איתן: הנקודה השנייה זה שחניכים מרגישים טוב ונוח להם איפה שהם כרגע ואיפה שהם כרגע זה בחברה שלהם, עם הקהילה שלהם, עם החבר'ה שהם עלו איתם והם לא מרגישים את הצורך לצאת.

<איתן: הם עלו לארץ, הם כרגע נמצאים בארץ וזהו, כלומר מעבר לזה הם לא צריכים לצאת.

<איתן: והדבר השלישי זה פתיחת ידיים וקבלת הפנים של החברה הישראלית, שהחניך כן יעשה את הצעד הזה קדימה להגיע לתנועה ולסניף.

<איתן: כמדריך אני השתדלתי כמה שיותר להושיט יד לאותם חניכים, אם זה דרך ביקורי בית, להגיע אליהם לבתים, לקבוע פגישות עם החניכים העולים החדשים ועם החבר'ה שיותר בולטים בסניף על מנת לשלב אותם.

<איתן: בגדול, אני מאמין, אני רוצה להאמין שבני עקיבא מצליחה.

<איתן: אני יכול להעיד על עצמי שבזכות בני עקיבא אני הצלחתי להשתלב, למרות שאני לא בהגדרה עולה חדש, אבל הבעיה היא לא רק בעולים החדשים אלא גם בחבר'ה שקצת נטמעים בתוך החברה של העולים החדשים.

<איתן: בני עקיבא לי ספציפית נתנה המון מבחינת הכוח לפרוץ לחברה, להשתלב בחברה, להגיע למקומות שאני יכול להרגיש בהם הכי בנוח ולא שאני שונה בגלל הרקע שאני בא ממנו, בגלל הבית שאני מדבר אנגלית או עכשיו כבר יותר עברית.

<דוד שמחון: שיראל, רכזת עמישב ברעננה.

<שיראל: אני רכזת עמישב ברעננה.

<שיראל: יש המון קשיים ואני אנסה לגעת בכמה שניות בכל נקודה.

<שיראל: קודם כל זה החניכים הצרפתים, שכמו ששמעתם באולפן מקודם, כששאלו ילדה מה היא רוצה שישפרו לה בתנאי הקליטה, זה להוסיף להם עוד שעות שיהיו רק בתוך עצמם, רק בתוך סביבה של עולים, בסביבה המוגנת.

<שיראל: זה מהצד של העולים, הקושי שלנו לשלב אותם.

<שיראל: אחר כך, ברגע שמדריך, שגם ככה יש לו קשיי שפה, שצרפתית זו שפה שמי שלא מדבר צרפתית אין לו מושג מה מדברים בה, כשמדריך מגיע לשלב חניך ועובר כבר את המחסום של הבושה, שהוא לא מצליח לתקשר איתו וזה, החניך לא רוצה בו בכלל כי הוא לא רואה שום חשיבות או שום רצון בבני עקיבא, כשמאחוריו בעצם עומדים גם הורים שלא רואים בזה חשיבות.

<שיראל: אמרו את זה כבר מקודם, לא בהכללה, אני בטוחה שיש רואים שרואים בזה חשיבות, אבל הם לא מכירים בזה ומבחינתם הדבר הכי חשוב בגיל גן עד י"ב זה רק להוציא בגרות ולהצליח בבגרות והם רואים את החשיבות ללמוד כבר מגיל קטן, כשאנחנו יודעים שבסוף יום אין להם כל כך הרבה שיעורים שמעסיקים אותם כל היום והם הופכים להיות משועממים בבית.

<שיראל: זה על רגל אחת, הקשיים שאנחנו מתמודדים איתם, גם החברה הישראלית, גם ההורים וגם החניכים.

<שיראל: וכמו שכבר אמרו פה, הרבה פעמים הפתרון שלנו לזה היה בתי ספר, שכשאתה נכנס לחניך על הזמן, לא נפגע במורים על השעות שהם מלמדים אבל כשאתה נכנס ועושה לו מין שיעור חופשי אוטומטית משהו יורד, יש לו אמפתיה אליך, כי אתה בא אליו בזמן שוואלה בא לו בטוב, שאתה מעסיק אותו, ודרך זה מצליחים להביא אותם לאט לאט לסניף.

<שיראל: כמובן עם המון המון עבודה גם מצד הסניף של הנגשה לחברה שמגיעה, וגם הכלה, זו חברה שמגיעה ומשנה לגמרי את פני הסניף, היא שונה מהחניכים שיש היום בסניף רעננה, והבנה.

<שיראל: זו המון עבודה גם עם החניכים הוותיקים בסניף, להבין שבאים לפה עכשיו חבורה שהיא קצת שונה ואנחנו רוצים ומקבלים אותם.

<אביגיל וובו: אני רק רוצה להוסיף על מה ששיראל אמרה.

<דוד שמחון: את מסכמת גם, זה דברי סיכום.

<אביגיל וובו: אני יכולה להגיד עלינו, על עמישב, שכשאנחנו הקמנו את התכנית באמת השקענו המון המון בעולה וככל שעבר הזמן אנחנו הבנו שאנחנו מזניחים את החברה הקולטת ובסופו של דבר כשילד נכנס לתוך חברה קולטת והוא לא מקבל את התחושה שהוא שייך, לא משנה כמה טלפונים יעשו לו ולא משנה כמה ביקורי בית, הוא לא יצליח להשתלב.

<אביגיל וובו: ואני חושבת, אני פונה גם למשרד החינוך וגם למשרד הקליטה, שאם אנחנו יודעים שעלייה הולכת להגיע צריך לחשוב איך מכינים את החברה הקולטת.

<אביגיל וובו: אני יכולה להגיד שבסניפים שלנו החניכים עוברים שבוע עלייה, שהם לומדים על העלייה שממנה החניכים מגיעים, ולא מתוך מקום של מסכנות, אלא מתוך מקום של איזה כיף לנו, עולים צרפתים, עולים דוברי אנגלית, או עולים מאתיופיה, מגיעים אלינו, מה הם מוסיפים לסניף שלנו.

<אביגיל וובו: אני חושבת שזה משהו שצריך מאוד להוסיף לשיח, שהרבה פעמים מזניחים את החברה הקולטת ואני חושבת שזו אחת הנקודות.

<אביגיל וובו: ומעבר לכך כמובן התקציבים, שהזכירו פה, שאני יכולה להגיד אישית שאני מקבלת אין ספור טלפונים מהמון מקומות, שרוצים להקים את תכנית עמישב ויש המון המון צורך וכיום אנחנו לא מצליחים להגיע אליהם.

<אביגיל וובו: לסיכום, אל"ף, להודות לכולם שהגיעו ולהגיד שבאמת ברוך ה' תנועת הנוער בני עקיבא, ובכלל כל תנועות הנוער, אנחנו מאוד שמים את זה כדגל של קליטת עלייה, עוד פעם, לא מתוך המקום של המסכן, אלא מתוך מקום שאנחנו מבינים שזו מסירות הנפש שלנו, זה התפקיד שלנו, לבוא ולהושיט יד ושאנחנו זוכים, כל חניך מכל מקום שמצטרף לתנועה אנחנו מרגישים שאנחנו זכינו שהוא מצטרף אלינו כי הוא מוסיף לחברה הרב תרבותית, שזו המטרה שלנו.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: מר אריה שוסטרמן שליט מ - - -

<אריאל שוסטרמן שליט: מוועדת העלייה והקליטה.

<אריאל שוסטרמן שליט: אני ממש אקצר.

<אריאל שוסטרמן שליט: אני מאוד נהנה לשמוע על הפעילות של בני עקיבא, מבורך, ברוך ה'.

<אריאל שוסטרמן שליט: אני מאוד שבע רצון.

<אריאל שוסטרמן שליט: רק כמה מילים.

<אריאל שוסטרמן שליט: אני כ-40 שנה המשפחה שלי עלתה, גם לרעננה ונקלטנו יפה, גם מרכז הקליטה והכול יפה.

<אריאל שוסטרמן שליט: בקרב פעילות של ארצות חבר העמים, אני שמתי לב שהפעילות של בני עקיבא, לצערי - - -

<נפתלי דרעי: נכון, אתה צודק, יש תנועות אחרות.

<אריאל שוסטרמן שליט: סלח לי שאני יוצא עם קצת ביקורת, זה לא בדיוק ביקורת, אבל כרצון טוב, בתום לב, שהייתי שמח אם באמת - - - אני בדיוק שוחחתי עם שירן, הוא עדכן אותי קצת בנושא, הייתי שמח שתרחיבו את הפעילות בקרב יוצאי חבר העמים.

<אריאל שוסטרמן שליט: עכשיו במרכז הקליטה העולים החדשים, צעירים כמוכם, בגילאים 17-18, הם כמעט 100 מחבר העמים, בעיקר אוקראינה, רוסיה, מולדובה ובלרוס.

<אריאל שוסטרמן שליט: הייתי שמח מאוד אם תתייחס בכמה מילים.

<נפתלי דרעי: אני יכול להגיד שבני עקיבא אולי פחות עוסקים בנושא של חבר העמים, אבל יש לנו תנועות אחרות, גם הנוער הלאומי, גם הנוער העובד והלומד, גם הצופים.

<נפתלי דרעי: יש לא מעט תנועות שעוסקות בנושא של קליטה של צעירים מחבר העמים.

<נפתלי דרעי: אני אקח ממך את הפרטים, אני אדאג שאחת התנועות תגיע לחבר'ה האלה ותעבוד איתם.

<נפתלי דרעי: אנחנו עושים את זה.

<אריאל שוסטרמן שליט: אני אישית מעוניין בבני עקיבא.

<נפתלי דרעי: בשמחה, בסדר.

<אריאל שוסטרמן שליט: קצת לקרב אותם לבני עקיבא.

<אריאל שוסטרמן שליט: אני נמצא איתם בקשר בוועדת העלייה והקליטה, אני גם מזכיר סניף ליכוד אצלנו בעיר רעננה ובמסגרת הפעילות אני מאוד אשמח אם תיקח את הפרטים ונשתף פעולה.

<דוד שמחון: אנחנו מאוד נשמח לעשות את זה.

<דוד שמחון: בדרך כלל לא כל כך הצלחנו.

אברהם נגוסה: אז אני רוצה לסכם את הדיון.

אברהם נגוסה: קודם כל אנחנו מאוד מודים לכם, כל חברי ועדת העלייה והקליטה והצוות כולו, שקיבלתם אותנו, פינקתם אותנו, תודה רבה לכם.

אברהם נגוסה: היה מאוד חשוב לנו להתרשם מהעבודה החשובה שאתם עושים, תנועת בני עקיבא.

אברהם נגוסה: גם לאכסניה, מנהלת בית הספר.

אברהם נגוסה: אנחנו התרשמנו מהעבודה שלכם.

אברהם נגוסה: אנחנו ראינו כדוגמה פה בבית הספר הזה את התכנית שלכם ברמה הארצית ואתם עושים עבודה מאוד מאוד חשובה.

אברהם נגוסה: אני גם באופן אישי מכיר את העבודה שלכם במרכזי קליטה ובדיור הקבע.

אברהם נגוסה: אני חושב שזו משימה לאומית שכולנו צריכים להתגייס בקליטת העולים ושילובם בתוך החברה הישראלית ואחת הדרכים זה באמת תנועת הנוער ויישר כוח.

אברהם נגוסה: אנחנו בכנסת, לא אמרתם לנו מה אתם מצפים מאיתנו, אבל הבנתי את הרמז ולכן אנחנו צריכים לפעול בנושא הזה.

אברהם נגוסה: אני יודע לפחות בוודאות שיש פתרון בנושא של שילוב של 4,000 בני נוער לתוך תנועות הנוער במשרד החינוך בתוך ארבע שנים, זה 1,000 כל שנה וכבר יש תכנית והיא אושרה בממשלה ואנחנו צריכים לפעול עכשיו ללחוץ שהכסף יירד למטה כדי שאפשר יהיה לקדם את ה - - -

<קריאה: עד אחרון הילדים.

אברהם נגוסה: בוודאי ואנחנו לא נמסמס את הנושא הזה.

אברהם נגוסה: קיימנו גם דיון בשבוע שעבר בוועדת העלייה והקליטה לגבי מעקב על לפחות שלוש תכניות, של החינוך, הרווחה והבריאות.

אברהם נגוסה: אנחנו בוועדה נשאל גם במשרד הקליטה, בעיקר בתחום הנוער, ואנחנו נדחף ואני באמת לרשותכם, אתם צריכים להפעיל אותנו ואנחנו מוכנים כי חשוב מאוד שהצעירים ירגישו שהם שייכים ושהם משתלבים, שלא יישארו לבד בבית, ייסגרו בבית, שתהיה להם הזדמנות לצאת ולהשתלב, בכל העליות, אם זה ברוסיה, כמו שאמרת.

אברהם נגוסה: עוד נקודה שאני רוצה לציין, לפי התחזית שאנחנו קיבלנו בשבוע שעבר בדיון בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, שלצערנו הרב האנטישמיות באירופה גוברת והצפי של מספר העולים, יש אפשרות שהרבה עולים יעלו מאירופה, בעיקר מצרפת, מאוקראינה, ממולדובה, גם החלטת הממשלה להעלות 9,000 יהודים מאתיופיה, בכל הכיוונים אנחנו רואים כיוון של עלייה לישראל ולכן ההיערכות שלנו, שאנחנו פותחים את הלב ואת כל האפשרויות לחבק את העולים, זה תלוי בנו וזו המשימה הלאומית של כולנו.

אברהם נגוסה: אני מאוד מודה לכם על מה שאתם עושים, אנחנו לרשותכם בכנסת, מה שצריך לעשות נעשה, תודה רבה.

<דני הירשברג: אני מבקש לומר תודה.

<דני הירשברג: זה לא מובן מאליו שחבר כנסת מתפנה ואני חייב לומר שהוא מתפנה.

<דני הירשברג: אני יושב פה לידו ומתפעל מהעובדה שחבר כנסת יושב בלי פלאפון, בלי להתעסק בשום דבר אחר, קשוב ואיתנו בוקר שלם.

<דני הירשברג: זה לא מובן מאליו, אנחנו לא פעם משתתפים בביקורים ובוועדות ורואים איך הדברים מתנהלים.

<דני הירשברג: אני רוצה לבקש פה קודם כל אולי לזמן דיון בוועדת הקליטה, אצלכם, אחרי מה שראינו פה, עם מזכ"לי כל תנועות הנוער ונציגי משרד הקליטה ומשרד החינוך כדי לשים את הדברים, אולי להכין אותם, שיבואו גם עם תשובות, כי אנחנו ערוכים ומוכנים.

<דני הירשברג: אני חושב שיש מספיק זמן עד הקיץ, אני חושב שאנחנו צריכים לצאת בתכנית עבודה לקיץ הקרוב, איפה תנועות הנוער יכולות, יחד עם מינהל חברה ונוער, להשתלב, למשוך את החניכים לפעילות משמעותית.

<דני הירשברג: יש לנו את היכולות, יש לנו את הכוחות, יכול להיות להקצאת תקנים נוספים לשינשינים, שיתעסקו רק בזה.

<דני הירשברג: אני מבקש ממך להוביל את הנושא הזה יחד איתנו ואומר שוב תודה בשם כולנו, גם לבית הספר שאירח אותנו פה, לעיריית רעננה, לנציגי משרד החינוך ולחבר הכנסת ד"ר אברהם נגוסה, באמת יישר כוח גדול על כל מה שאתה עושה.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: אנחנו נקיים דיון בקרוב.