הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, כנסת 20, פרוטוקול מספר 91, 2016-06-21 10:00

עאידה תומא סלימאן: בוקר טוב לכולם.

עאידה תומא סלימאן: אני פותחת את הישיבה של הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו היום עושים ישיבה מיוחדת לציון יום העיוור, ביוזמתה של חברת הכנסת קארין אלהרר.

עאידה תומא סלימאן: אני בטוחה שהיא נמצאת באיזו ועדה שדנה גם כן בנושאים האלה.

<קריאה: היא מנהלת את שלה.

עאידה תומא סלימאן: יש לה ועדה עכשיו?

<קריאה: כן, כן.

עאידה תומא סלימאן: בוקר טוב חבר הכנסת נחמן שי.

עאידה תומא סלימאן: אני מברכת את חברת הכנסת קארין אלהרר על היוזמה שלה לקיים את היום הזה בכנסת.

עאידה תומא סלימאן: זאת יוזמה מבורכת, ששמה שוב במרכז העניינים ובמרכז סדר היום של חברי הכנסת ולו ליום אחד – את הנושא החשוב, את האנשים והנשים היקרים והיקרות שלצערי הרב, לאורך השנה כמעט לא מקבלים את היחס ואת הזכויות המתאימות להם.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו לא מדברים על זכויות יתר ואנחנו לא מדברים על יחס שהוא יוצא מגדר מה שדורשים.

עאידה תומא סלימאן: סך הכל מה שנדרש במקרה הזה זה יחס שלוקח בחשבון שאנשים עיוורים או אנשים לקוי ראייה רוצים לחיות את החיים הנורמאליים, לעבוד, לתרום, להשתכר בכבוד וגם לחיות חיים חברתיים כמו שרוצים.

עאידה תומא סלימאן: לצערי הרב, לפני כמעט שנה, בתחילת הקדנציה הזו, רק כשהתחלתי לכהן כשיושבת ראש הוועדה, קיימנו גם כן דיון ואני רואה חלק מהפנים שנמצאות מפנים לשולחן והשתתפו בדיון הזה.

עאידה תומא סלימאן: זה היה דיון מלמד.

עאידה תומא סלימאן: קצת קשה לי להגיד, אבל אני אגיד את זה בכל זאת – מאיר עיניים.

עאידה תומא סלימאן: ואלה שלצערי הרב נמנע מהם האור הזה, מאיר ליבם.

עאידה תומא סלימאן: עלו הרבה שאלות.

עאידה תומא סלימאן: ניגשתי למשרד הרווחה בדרישה לתת תשובות על חלק מהשאלות המהותיות שעלו בדיון הזה, במכתב למשרד הרווחה.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לשאול האם יש לנו נציג/ה מהמשרד?

עאידה תומא סלימאן: כן.

עאידה תומא סלימאן: ברוכה הבאה, יש לך המון תשובות שהבטיחו לנו שהיום את תעני לנו, אחרי שנה של המתנה, זה קודם כל.

עאידה תומא סלימאן: פנינו ב-9 ביוני בשנה שעברה וביקשנו לקבל תשובות.

נחמן שי: יש יום הולדת לשאלות.

עאידה תומא סלימאן: כן, כבר חגגו יום הולדת והתחילו לזחול ויש להם שיניים ואני מאד מקווה - - -

נחמן שי: נחגוג את השנה.

עאידה תומא סלימאן: רק דבר אחד אין להם: תשובות.

עאידה תומא סלימאן: אז אני מקווה שהיום אנחנו נקבל תשובות, כי עלו שאלות מאד מהותיות.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו התכנסנו כדי לשמוע לא רק על החלק של המוסדות ביחס לנשים עם עיוורון או עם לקויות ראייה, אלא גם היחס שלנו, אנחנו, גם כנשים וגם כחברה.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו נתחיל בזה שנשמע קודם סקר, שאני חייבת להגיד, כמי שקראה ודפדפה בסקר, הוא מאד מעניין ולפעמים מאכזב, על עצמנו.

עאידה תומא סלימאן: נשמע קודם את הסקר ונתייחס לנושא.

עאידה תומא סלימאן: אחר כך נשמע מהמוסדות.

עאידה תומא סלימאן: אני אתן למר נתי ביאליסטוק-כהן, מנכ"ל המרכז לעיוור בישראל לפתוח, בבקשה.

עאידה תומא סלימאן: אחר כך נשמע על הסקר.

<נתי ביאליסטוק כהן: תודה רבה גברתי, תודה רבה אדוני.

<נתי ביאליסטוק כהן: קודם כל אני רוצה להגיד תודה על עצם קיום הדיון.

<נתי ביאליסטוק כהן: זה לא מובן מאליו בעיני שהכנסת מייחדת יום והוועדות מקדישות את זמנן היקר ודוחות את כל סדרי היום הדחופים כדי לעסוק בנושאים שלנו.

<נתי ביאליסטוק כהן: אני רוצה גם להתנצל שאני לא אשאר עד הסוף, כי כמו שהבנת, מתקיימים מספר דיונים במקביל ואני רוצה להשתדל ולבקר בכולם.

<נתי ביאליסטוק כהן: שני דברים אני רוצה להציג לוועדה, או שתי עמדות.

<נתי ביאליסטוק כהן: אחת, עמדה מזווית מקצועית ופרטנית יותר, שתציג גברת נורית חי, והשנייה, בתל אל תציג את הסקר שערכנו לכבוד יום האישה הבינלאומי, בו ניסינו לבדוק עמדות של נשים בישראל לגבי נשים עם עיוורון ולקויות ראייה.

<נתי ביאליסטוק כהן: אני מוכרח לומר, ואני לא כאישה, מאד הופתעתי והתאכזבתי מהתוצאות של הסקר הזה, משום שהשורה התחתונה שלו בסופו של דבר זה שנשים בישראל מטילות ספק ביכולת של אישה עיוורת למלא את תפקידיה בחברה כאישה, כעובדת, כמנהלת, כאם, וזה פגע בי ממש ברמה האישית, למרות שאני לא אישה ויש לי ילדים ואני מנהל פה משפחה.

<נתי ביאליסטוק כהן: כל חיי הבוגרים עסקתי בצורה כזו או אחרת בניסיון או במאמצים לשלב אנשים עם עיוורון בחברה.

<נתי ביאליסטוק כהן: זה מתחיל בקבלה של המשפחה של אדם עם מוגבלות.

<נתי ביאליסטוק כהן: אנחנו מדברים היום על עיוורים, אבל כנראה זה לא רק במקום הזה, לקבל אותם כמשפחה נורמטיבית.

<נתי ביאליסטוק כהן: זה מתחיל בלקבל את הבחירות של אישה עם עיוורון, גם אם היא לא הקימה משפחה ולא הסתייע בידה להביא ילדים באופן עצמאי לעולם כאם יחידנית.

<נתי ביאליסטוק כהן: זה ממשיך בקבלה למקומות עבודה ותפיסות של החברה לגבי נשים כאלה.

<נתי ביאליסטוק כהן: זה נכון גם לגברים, אבל אני מדבר על נשים, משום שנשים מראש מודרות בחברה במידה מסוימת, וכשאתה מוסיף להן גם את ההדרה שנובעת מהנכות שלהם, אתה מטיל חטא על פשע.

<נתי ביאליסטוק כהן: יתרה מזאת, כשאנחנו מדברים על נשים ששייכות לאיזה שהוא מגזר נוסף שמופלה בצורה כזו או אחרת, אנחנו מדברים כבר על הדרה משולשת.

<נתי ביאליסטוק כהן: שאם לא שפר עליך מזלך ונולדת אישה ובנוסף לזה גם עם מוגבלות ואת חרדית או ערבייה, או אתיופית במדינת ישראל – הסיכוי שלך להתקבל באופן שווה בחברה הולך ופוחת.

<נתי ביאליסטוק כהן: אני לא יודע, באמת, הרבה פעמים אנחנו חושבים איך אנחנו מקדמים את הנושאים האלה ופורצים דרך, ואני חושב שצריך להתחיל במודעות ובתודעה.

<נתי ביאליסטוק כהן: הסקר אולי יציג את המראה של החברה הנשית הישראלית בפנינו, אבל נורית, שתוכל לדבר גם מההיבט המקצועי, מעלה גם הצעות לדרך פעולה ואנחנו נשמע אם תוכלו לשמוע אותה.

עאידה תומא סלימאן: תודה אדוני.

עאידה תומא סלימאן: אחד הדברים ששאלתי את עצמי ואני חושבת שהיה מן הראוי לעשות גם השוואה, הסקר מתמקד – ותיכף נשמע אותו – יותר בעמדות של נשים, כאילו עמדות של גברים הן שונות או הרבה יותר טובות, ולהיפך - - -

<נתי ביאליסטוק כהן: מי שחשב שנקבל תוצאות טובות - - -

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שזאת הנחת יסוד שיכולה להיות מוטעית.

עאידה תומא סלימאן: נשים בסופו של דבר הן חלק מהחברה ולצערי הרב הן גדלות ומתבגרות ומתנסות באותן דעות קדומות שקיימות בחברה באופן כללי, והרבה פעמים בלי התנסות אמיתית ופגישה יותר אינטימית עם הנושא, הן ממשיכות לחיות עם האשליה.

עאידה תומא סלימאן: אני עדיין זוכרת, כשדודה מצד אמא שלי, שהיא אישה עיוורת, תמיד הדהימה אותי היכולת שלה לסרוג דברים מאד מסובכים עם הרבה צבעים ולהבדיל בין הצבעים, רק מתוך מישוש ולהרגיש.

עאידה תומא סלימאן: אצלנו אומרים בערבית עמאל באסר וולא עמאל באסירה.

עאידה תומא סלימאן: כלומר להיות עיוור בעין עדיף מאשר להיות עיוור בלב ובמחשבה, בתפיסה.

עאידה תומא סלימאן: ולצערי הרב הרבה מאיתנו יש להם עיוורון בלב ובתפיסה, וזה העיוורון הכי חמור בעיני.

<עבאס עבאס: לרבות פוליטיקאים.

עאידה תומא סלימאן: זה אתה אומר, עבאס, אל תסבך אותי.

עאידה תומא סלימאן: עבאס כהרגלו עושה את הכניסה שלו תמיד לא בשקט.

<נתי ביאליסטוק כהן: עבאס, עכשיו אנחנו כולנו יודעים שאתה פה.

<נורית חי יהודה: זה טוב לנו כדי לזהות את קולך, אז תודה שקולך דיבר, כדי שבאמת נתמקד.

<עבאס עבאס: תודה.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו מתמקדים, אל תדאגי.

עאידה תומא סלימאן: אני לא אתן לאף אחד לא להתמקד.

עאידה תומא סלימאן: זה אחד מהדיונים שאני חושבת שבאמת כדאי להתמקד ולשמוע את תוצאות הסקר.

עאידה תומא סלימאן: גברת בת אל נטלי מור, המרכז לעיוור בישראל, בבקשה גברתי.

<בת אל-נטלי מור: פחות או יותר ההקדמה של נתי די מתייחסת לסקר, נתי הציג את הנושא והוא די דיבר על הסקר ועל המשמעויות שלו, אז אני אתן את הנתונים ואולי אוסיף ממש בקצרה.

<בת אל-נטלי מור: אני כן חושבת שיש משהו קצת מאכזב בעניין הזה שזה עמדות של נשים כלפי נשים, כי ביחס למה שהעילית קודם, אולי הייתה ציפייה מזה שאולי יש היכרות או קרבה יותר או שנשים מכירות את היכולות של עצמן, להשליך את זה גם על יתר הנשים.

<בת אל-נטלי מור: באופן כללי הנתונים די מביעים איזה שהן דעות בעייתיות על כל תחומי החיים הבסיסיים והמהותיים שלנו כנשים בחברה, אם זה זוגיות, אם זה הורות, אם זה עבודה, ככה שכשיש תפיסות חברתיות כאלה, אז זה הרבה יותר קשה להתקבל בכל מקום שהוא.

<בת אל-נטלי מור: מהיכרות שלי, אני חושבת שכשמכירים יותר נשים עם עיוורון, אז הרבה מהדברים האלה מתפוגגים או נראים אחרת לגמרי.

<בת אל-נטלי מור: אז זה העניין.

<בת אל-נטלי מור: עכשיו לנתונים: נשאלו שאלות לגבי נישואין, לגבי הורות וזוגיות ולגבי עבודה.

<בת אל-נטלי מור: למשל שני שלישים מהנשים שנשאלו בסקר, סבורות שלאמא תהיה התנגדות שהבן שלה יינשא לאישה עם עיוורון או עם לקות ראייה ושהם ינסו לשכנע אותו להימנע מזה.

עאידה תומא סלימאן: הן סבורות שלאמא תהיה התנגדות או שהן בעצמן, אם היו אימהות היו מתנגדות?

<נתי ביאליסטוק כהן: הן בעצמן היו מתנגדות.

<בת אל-נטלי מור: הן בעצמם.

<בת אל-נטלי מור: זה נראה לי כך ניסוח השאלות.

<נתי ביאליסטוק כהן: השאלה הייתה כפולה, גם מה העמדה שלך וגם מה את חושבת באופן כללי.

עאידה תומא סלימאן: אוקי.

<בת אל-נטלי מור: עצם הנתונים האלה מעידים באופן זהה על הדברים האלה.

<בת אל-נטלי מור: 20% מהנשים סבורות שאישה עם עיוורון לא תתפקד ברמה כזאת או אחרת בצורה טובה כאם וכרעיה, שזה מותיר 80% שלא חושבים ככה, אבל מצד שני 90% מאותן נשים סבורות שהן לא היו נותנות לאישה עם עיוורון לטפל או להיות בייבי סיטר או מטפלת לילדים קטנים.

<בת אל-נטלי מור: אז ככה שזה לא בהכרח פותר את העניין של ה-80%.

<בת אל-נטלי מור: בנוסף, קרוב ל-40% - וזו שאלה שמתייחסת לעבודה – קרוב ל-40% מהנשים לא סבורות שאישה עם עיוורון ולקות ראייה יכולה לתפקד כראוי כמורה בכיתה טיפוסית.

<בת אל-נטלי מור: מרבית הנשים התייחסו לתפקוד של אישה עם עיוורון באופן זהה.

<בת אל-נטלי מור: זאת אומרת אם היא הייתה מנהלת במקום עבודה כלשהו, אז הם לא רואים שוני בתפקוד, אבל מתוך אלה שכן רואים שוני, אז מספר הנשים שסבורות שהתפקוד יהיה גרוע יותר - הוא כפול מאלה שסבורות שהן יתפקדו בצורה טובה יותר.

<בת אל-נטלי מור: זאת אומרת 14% לעומת 7%.

<בת אל-נטלי מור: זה בגדול הנתונים.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהנתונים, למרות שהם קצת צפויים, לצערי הרב, בעיני צפיתי שהסקר לא יחמיא עם הדעות שקיימות בתוך החברה בעניין הזה, ואכן זה לא מפתיע, למרות שזה מזעזע, אני חייבת להגיד.

עאידה תומא סלימאן: כלומר, מזעזע שעדיין אנחנו כנשים חושבות והחברה באופן כללי עדיין חושבת בצורה כזו, למרות כל הדוגמאות שהצליחו.

עאידה תומא סלימאן: ואני אומרת שהצליחו להוכיח לנו אחרת, כי לרבים לא ניתנת ההזדמנות אפילו להוכיח שאפשר אחרת ושיש כישורים מדהימים שלצערי הרב אנחנו, עם העיניים הפתוחות, לא רואים אותם.

<נורית חי יהודה: מפסידים.

עאידה תומא סלימאן: מפסידים, ברור.

עאידה תומא סלימאן: בסופו של דבר החברה מפסידה מזה.

עאידה תומא סלימאן: גברת נורית חי-יהודה מהמרכז לעיוור, בבקשה גברתי.

<נורית חי יהודה: אז קודם כל לעאידה ולחברי הוועדה, שלום.

<נורית חי יהודה: עאידה, אני שמחה לפגוש אותך פעם שלישית בוועדה הזו.

<נורית חי יהודה: שימי לב, משנה לשנה הנוכחות של הנשים כאן מתעבה ואנחנו מדברים כבר ממקום אחר ואני מאד שמחה שאת חוזרת על הדוגמא של בת משפחתך ועל זה שאנחנו העיוורים מאירים את עיניכם, כי זה דברים שנאמרו בוועדות הקודמות וכבר את משתמשת בזה.

<נורית חי יהודה: זה פשוט מדהים ותודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: גם אני מפנימה לפעמים, מה לעשות.

<נתי ביאליסטוק כהן: אני מתנצל, אני צריך לצאת.

<נורית חי יהודה: בשונה מהסקר, את אדם יחיד והלוואי ורבות היו כמוך.

<נורית חי יהודה: אני קודם כל באמת מודה שוב על ההזדמנות שניתנה לי לדבר ולהפנות את הזרקור אל הציבור של נשים עם לקות ראייה ועיוורון בישראל.

<נורית חי יהודה: בואו ניתן לנתי לצאת כמו נשיא המדינה.

עאידה תומא סלימאן: זהו, יצא נתי.

<נורית חי יהודה: את רואה איך ראיתי.

<נורית חי יהודה: זה חלק מההתרגשות שלי.

עאידה תומא סלימאן: את בבית, את לא צריכה להתרגש, מה קרה?

<נורית חי יהודה: זהו, זהו, אני ממש מתחילה להרגיש בבית.

<נורית חי יהודה: אני נורית ואני רוצה להציג את עצמי לאנשים שלא הכירו אותי משנים קודמות.

<נורית חי יהודה: אני בזהות האישית שלי אני אישה.

<נורית חי יהודה: אני אישה שאיבדתי במהלך חיי את הראייה באופן כליל.

<נורית חי יהודה: אני אישה, אני רעייה, אני נשואה, אני אמא לשני ילדים בגיל ההתבגרות.

<נורית חי יהודה: אני בעלת תואר שני בעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית ורכזת שירות לעיוורים ולקויי ראייה באגף הרווחה בעיריית פתח תקווה.

<נורית חי יהודה: אני באה ממקום של אדם עצמאי, של אישה שצלחה את המשימות של החיים, עד כה לפחות.

<נורית חי יהודה: אני מציפה את הנושא מתוך דאגה לאותן כל אלה שלא תצלחנה בשל חוסר התייחסות לצרכים האישיים, הייחודיים לנשים, שהן למעשה נשים עם לקות ראייה, כחלק מעולם הנכות.

<נורית חי יהודה: כידוע לכם, קיימת אפליה ויש הרבה עדויות על אפליה חברתית כלפי נשים בכלל בכל תחומי החיים, הן בתעסוקה ולא כל שכן נשים נכות.

<נורית חי יהודה: במחקר שהבאנו לפני שנתיים, משנת 2014 מאוניברסיטת חיפה, של מרכז אישה לאישה - נאמר ששיעור הנשים הנכות המועסקות נמוך יותר לעומת נשים בריאות, או ללא אותה נכות בגילן, לעומת גברים נכים.

<נורית חי יהודה: כמו כן, באותו מחקר נאמר שהסיכוי לנשים להגשים את נשיותן בזוגיות ואימהות, נמוך יותר לנשים נכות מאשר נשים בריאות, לעומת גברים נכים בגילן.

<נורית חי יהודה: במחקר הזה, וממה שנתי - - -

עאידה תומא סלימאן: מוגבלות.

עאידה תומא סלימאן: עם מוגבלות במקום נכות.

<נורית חי יהודה: תבינו, תקשיבו, מוגבלות זה אדם מחליט במה הוא מוגבל.

<נורית חי יהודה: אני לא בעלת מגבלה, כי לא נתתי למגבלה להגביל אותי.

<עבאס עבאס: ו - - -

<נורית חי יהודה: ברור, ברור, בסדר.

<נורית חי יהודה: תן לי ואחר כך תגיב, שאני לא אטעה.

<נורית חי יהודה: באותו מחקר, מה שנתי ככה שם את האצבע על זה, דיברו על הדרה כפולה ומשולשת, לכל אותן נשים נכות.

<נורית חי יהודה: לא מדברים עוד על עיוורות, רק על נשים נכות, שיש להן סטאטוס שיוכי נוסף, כמו למשל שייכות למגזר הערבי, למגזר החרדי, בעלות נכות נוספות, חברה שמתגוררות ביישובי ספר וגם עולות חדשות וגם צבע עור, מוצא אתיופי.

<נורית חי יהודה: הנשים הנכות הללו – יש להן הדרה כפולה ומשולשת ואפילו מרובעת.

<נורית חי יהודה: ד"ר גילי המר, שהגיעה שנה שעברה, הציגה את המחקר שלה על נשים עיוורות.

<נורית חי יהודה: היא היחידה בארץ שעשתה מחקר על נשים עיוורות ואני שמחה מאד שזה כבר מתחיל להתעבות בסקר של השנה מהמרכז לעיוור.

<נורית חי יהודה: גילי המר מדברת על זה שהזהות הנשית של אישה עיוורת, היא מתגבשת על ידי העמדות החברתיות, אם תזכרו מה העמדות החברתיות כלפי אישה עיוורת.

<נורית חי יהודה: לכן התפיסה האישית, הזהות האישית של האישה העיוורת – היא דימוי עצמי מאד נמוך והיא מדברת על זה שזו בעיה חברתית-רגשית.

<נורית חי יהודה: בסקר שהובא בשנים הקודמות ממשרד הרווחה, נמסר שבעלות תעודות עיוור, רובן בודדות, רווקות, גרושות, פרודות וגם אלמנות וזה בעצם תופעה חברתית.

<נורית חי יהודה: אם הן מתחתנות, הן מתחתנות בגיל מבוגר, כשכל הנושא של יילודה מאחוריהן, או שהן מתחתנות ומביאות ילדים בגיל מבוגר ואז מגדלות בגיל מבוגר ילדים קטינים וצעירים, שיש לזה השלכות.

<נורית חי יהודה: אנחנו רואים בעצם למעשה שהקשיים זו תופעה חברתית.

<נורית חי יהודה: על כל זה הבאתי מחקרים והסקר גם מראה על עמדות שליליות כלפי עיוורים בכלל ובכלל על הקבוצה המגדרית של נשים.

<נורית חי יהודה: מאז שנת 2014 התקדמנו.

<נורית חי יהודה: ביטוח לאומי מכיר בשירותים מיוחדים לכל בעלי תעודות עיוור, כולל נשים עיוורות נשואות ואני אומרת באמת רווח לנו קצת ותודה רבה למרכז לעיוור ולפעילים שהצליחו להשיג דבר כזה, אבל שוב, אין חשיבה מגדרית.

<נורית חי יהודה: השירותים המיוחדים זה לכל עיוור באשר הוא.

<נורית חי יהודה: לא מתייחסים לצרכים הייחודיים, תוספת לנשים עיוורות.

<נורית חי יהודה: אבל זו הצלחה יפה.

<נורית חי יהודה: זו התקדמות.

<קריאה: זה לא - - -

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, גברת, אחר כך תתייחסי.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה נורית, תמשיכי, אבל תנסי להתמקד.

<נורית חי יהודה: אני אתמקד.

עאידה תומא סלימאן: להתמקד יותר במה עוד - - -

<נורית חי יהודה: בעבודה שלי, בתכניות.

<נורית חי יהודה: את רצית ממני שנה שעברה תכנית.

נחמן שי: עשית תכנית, אנחנו קראנו אותה.

נחמן שי: תספרי לנו עליה.

<נורית חי יהודה: בסדר, אבל עוד שנייה.

<נורית חי יהודה: לפי העבודה שלי בשטח, כעובדת סוציאלית שהקימה בשיתופי פעולה עם כל מיני גורמים שירות לעיוורים, המסר שאני באמת הצלחתי באופן אישי להשפיע על המוסדות, שאדם שלוקה בראייתו במהלך חייו, עובר תהליך של זהות עצמית מחודשת ויש צורך בהתערבות מקצועית ובוא נגיד שזה אלפית מהעבודה שלי.

<נורית חי יהודה: אולי המסר העיקרי שהוקם שירות לעיוורים וכל השירות לעיוור מטפל באנשים שמתעוורים במהלך חייהם.

<נורית חי יהודה: לא כל שכן אישה שהתפיסה שלה היא שלילית כלפי עצמה.

<נורית חי יהודה: אנשים מפנימים את העמדות החברתיות וכאשר הם הופכים להיות נכים, הם מתקשרים להתמודד ולהסתגל למצב החדש, כי הם עצמם כבר חשבו שלילית על אותה נכות והם הופכים להיות נכים, אז שומו שמיים עד שנוציא אותם מהבית, וזו עבודה מאד קשה של עובדים סוציאליים ועל זה אני לא אדבר.

<נורית חי יהודה: אבל אני רק אומרת – תארו לעצמכם עם נשים.

<נורית חי יהודה: לכן, לפני שנתיים דיברנו על הצרכים וגם הבאנו את זהבה, נציגה של הנשים העיוורות שגם תביא צריכם מהשטח.

<נורית חי יהודה: אני מציעה איגום משאבים.

<נורית חי יהודה: איגום משאבים של כל משרדי הממשלה.

<נורית חי יהודה: זה אומר משרד הבריאות, משרד הרווחה, הרשויות המקומיות וכל פעילי הנגישות שעוסקים בכל הנושא של שינוי עמדות, שיכניסו את הנשים, שיכניסו נשים נכות.

<נורית חי יהודה: מדברים על חוק, החברה שלנו צועדת לקראת שוויון זכויות נשים עם מוגבלויות, אז קצת חשיבה מגדרית.

<נורית חי יהודה: אבל מעבר לחשיבה המגדרית, אני מתמקדת מילדה לקוית ראייה מלידה וגם כולל אותן נשים שבמהלך חייהן איבדו את ראייתן.

<נורית חי יהודה: זה מתחיל עם סדנאות לחינוך חברתי-מיני מגיל צעיר.

<נורית חי יהודה: סדנאות לטיפוח מראה חיצוני.

<נורית חי יהודה: לימוד סדנאות לתקשורת בין אישית.

<נורית חי יהודה: שימו לב, לא דיברנו על אלימות כלפי נשים ועל פחד וחרדה שהמחקר אמר שנשים נכות סובלות יותר מכל אישה אחרת.

<נורית חי יהודה: אז לא כל שכן אדם שמתעוור והחרדה שלו באופן טבעי עולה.

<נורית חי יהודה: אז תבינו שנשים עיוורות סובלות מחרדה גבוהה יותר מגבר עיוור.

<נורית חי יהודה: אז שיפור התקשורת הבין אישית, נושא של החינוך החברתי, שינוי עמדות ואמא עיוורת.

<נורית חי יהודה: אמא עיוורת צריכה קודם כל קורסים להכנה ללידה – מותאמים לנשים עיוורות.

<נורית חי יהודה: ליווי שלהן לתחנת טיפת חלב, או שמשרד הבריאות יקצה תקציב לאחיות שתתמחינה בנושא של נשים עיוורות, תבאנה לבתי ותעשנה את טיפת החלב בבית, למנוע את הסבל האנושי של האישה, כדי לחפש ליווי וכו' עד לטיפת החלב.

<נורית חי יהודה: ליווי של האישה עם ילדיה התינוקות לכל מוסדות החינוך, אם זה מעון – שיהיה על משרד הרווחה.

<נורית חי יהודה: על הרשויות המקומיות ומשרד הרווחה להעניק הנחות למעונות לילדים להורים עיוורים וזה לא משנה אם הילדים לקויי ראייה או אמא עיוורת מלידה או לא מלידה או היא חד הורית או היא לא חד הורית.

<נורית חי יהודה: באשר היא, כי אמנם רוב הנשים הן יחידניות ודיברנו על זה שהן רווקות, אבל יש נשים נשואות, יש נשים שמתנהלות ומנהלות אורח חיים תקין, שהן מעטות אמנם בסקר, ולכן זה מעט תקציב – שימו לב, אני באה לקראתכם.

<נורית חי יהודה: יש אפשרות לרשויות המקומיות להעניק הנחות בצהרוניות להורים.

<נורית חי יהודה: מימון חונכים להעשרה וגם שחקית וגם חוויות מחוץ לבית.

<נורית חי יהודה: על האמא העיוורת להשגיח על שמירת הבריאות של הילד, על ההתפתחות הקוגניטיבית הרגשית של הילד.

עאידה תומא סלימאן: נורית, אנחנו חייבים לסיים.

<נורית חי יהודה: רגע, רגע.

<נורית חי יהודה: אני מסיימת, משפט אחרון.

<נורית חי יהודה: ובגיל ההתבגרות – הדרכה הורית לאמא העיוורת.

<נורית חי יהודה: אני אומרת משפט מוחץ, חבר הכנסת - - -

עאידה תומא סלימאן: מוחץ?

עאידה תומא סלימאן: שנתכונן?

<נורית חי יהודה: אני חושבת שלמרות הכל אני זעקתי בפנים, אני התכוננתי המון ואני הרגשתי שאני זועקת מבפנים.

<נורית חי יהודה: אני רוצה לומר שהזעקה שאני מביאה, אמנם במחקר הזה של הקול השקוף זה היה קול של נכים לא של נשים עיוורות, ועדיין לא נעשה מחקר מה נשים עיוורות חושבות על עצמן.

<נורית חי יהודה: אני מזמינה.

<נורית חי יהודה: אני זועקת את זעקתן של רבות שלא יכולות לעמוד כאן ולדבר כמוני ועוברות מסכות ומוצאות את עצמן פרודות ומוצאות את עצמן כנחשבות אימהות בסיכון כדי לקבל טיפול.

<נורית חי יהודה: באמת, זה כואב כאב עצום ואני קוראת לכל השירותים הקיימים לפתוח את ליבכם, לפתוח את עיניכם.

<נורית חי יהודה: אני מוכנה לעזור לכם כדי לפתח שירותים מיוחדים לנשים העיוורות.

<נורית חי יהודה: תודה.

עאידה תומא סלימאן: תודה לך.

<נורית חי יהודה: עאידה, חיבוק אחר כך.

עאידה תומא סלימאן: אחר כך.

עאידה תומא סלימאן: תודה לך.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שמה שהצעת בתכנית שלך הם צעדים מאד מקיפים שיכולים כן לענות על הצרכים במיוחד של נשים אימהות, אבל אני בטוחה שיש עוד צרכים שלא קיבלנו עליהם שום התייחסות בינתיים - - -

<נורית חי יהודה: ברור.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת לגברת גילה זיידל.

<נורית חי יהודה: ואחר כך זהבה, אני חושבת שזהבה כהן תדבר על הצרכים ו - - -

עאידה תומא סלימאן: שנייה, שנייה.

<עבאס עבאס: גם הקול הערבי, ברשותך.

עאידה תומא סלימאן: מה דעתכם לתת לי לנהל את הישיבה?

עאידה תומא סלימאן: מה הכוחניות הזו?

עאידה תומא סלימאן: מה?

עאידה תומא סלימאן: חכו שנייה, אני מאד מבקשת.

נחמן שי: את לא שמה לב שאני יושב כמו חתול ליד עאידה?

נחמן שי: אסור לי לדבר.

עאידה תומא סלימאן: חתול לפעמים מסוכן.

עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת אם מישהו או מישהי רוצים לדבר אז אנחנו נרשום.

עאידה תומא סלימאן: בינתיים יש לי רשימת דוברים, אני רוצה ללכת לפי הרשימה ואם יש עוד אנשים שרוצים לדבר אני מבקשת שייגשו למנהלת הוועדה.

מסעוד גנאים: אני צריך לצאת, יש לי דיון.

עאידה תומא סלימאן: רשמנו אותך.

מסעוד גנאים: אני מתנצל, מאחר שיש לי עוד דיונים - - -

עאידה תומא סלימאן: חבר הכנסת גנאים.

מסעוד גנאים: חבר הכנסת מסעוד גנאים.

מסעוד גנאים: אני מברך את כל האורחות פה בוועדה, ואנחנו בטח כנבחרי ציבור לצידכם, כל מה שאתם צריכים, אבל אני רואה שאתם לא צריכים, אתן חזקות ויודעות איך להשיג את מה שאתן רוצות, אבל אנחנו פה, אם זה בחקיקה, אם זה בלהתערב אצל הרשויות, אבל מאחר שאני חושב שהחלק של המודעות הוא חשוב מאד, של החברה במיוחד, בקשר לנשים עיוורות – לפי דעתי זה תחום שצריכים לעבוד עליו בצורה רצינית מאד, להעלות את המודעות שהאישה – רציתי להגיד העברייה, העיוורת - - -

עאידה תומא סלימאן: אל תתערב בענייני האישה העברייה.

מסעוד גנאים: העיוורת – היא גם אישה, היא גם אם, היא גם עובדת, היא גם לומדת, היא גם יכולה להיות יוצרת ואפקטיבית ואנחנו רוצים לעזור לה להיות כך.

מסעוד גנאים: תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: תודה, חבר הכנסת מסעוד גנאים.

עאידה תומא סלימאן: גברת גילה זיידל, יו"ר ארגון אופק לילדינו, בבקשה גברתי.

<גילה זיידל: שלום לכולם.

<גילה זיידל: אני באמת אקצר, כי אני רוצה לתת אפשרות לכל הנוכחות פה גם לתת את הזוויות האישיות שלהן.

<גילה זיידל: אני חושבת שנורית נתנה סקירה מאד מקיפה של המצב הנוכחי.

<גילה זיידל: אני רק רציתי להדגיש את הנושא שכל המיומנויות האלה, הרגשיות, מבחינת הביטחון העצמי וכו', נבנות בגיל הרך ובגיל הצעיר.

<גילה זיידל: כיום אין מספיק שירותים שניתנים לילדים, בכל התחום של חינוך חברתי וחינוך מיני-חברתי, וזה מאד מדאיג אותנו.

<גילה זיידל: הנתונים הם לא ברורים, אבל בקרב אנשים עם מוגבלות, הנתונים מדברים על פי 10 או פי 20 פגיעות מיניות בקרב נשים כאלה, ועל אחת כמה וכמה נשים עם מוגבלות ראייה, שמטבע העניינים חייבות להיעזר יום-יום, שעה-שעה, בציבור הרחב כדי להיות עצמאיות ולהתנייד ולהיעזר בציבור הרחב.

<גילה זיידל: ואם הנשים הללו לא ישדרו באופן ברור אסרטיביות מאד גדולה וביטחון עצמי, שמשדר שאני מבקש מהציבור מסביבי עזרה בתחום כדי להגיע מפה לפה ולא שום דבר אחר, אז הפגיעות האלה ימשיכו ויגברו.

<גילה זיידל: לכן אני מאד מבקשת לחזק את כל התחום הזה, מהגיל הרך ועד בגרות.

<גילה זיידל: תודה.

עאידה תומא סלימאן: תודה רבה.

<גילה זיידל: אני מתנצלת שאני חייבת לצאת לדיון כדוברת בוועדת החינוך.

עאידה תומא סלימאן: בסדר גמור, תודה.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו רגילים שחברי הכנסת מתרוצצים בין הוועדות.

עאידה תומא סלימאן: היום גם האורחים מתרוצצים.

עאידה תומא סלימאן: גברת רונית פיסו, מאישה לאישה, בבקשה גברתי.

<רונית פיסו: בוקר טוב, תודה רבה.

<רונית פיסו: אני כמובן מצטרפת מאד לכל הדברים שנאמרו פה.

<רונית פיסו: אני רוצה להוסיף שני נושאים.

<רונית פיסו: אנחנו גם היינו כאן לפני שנה בדיון והדברים שאני מעלה עכשיו אלה דברים שגם העלינו שנה שעברה ולצערי אנחנו לא ראינו שינוי.

<רונית פיסו: הדבר הראשון, כאשר אנחנו מנסות להתוות איזו שהיא מדיניות או לדרוש שינוי במדיניות, אנחנו צריכות מסד נתונים.

<רונית פיסו: אנחנו צריכות להבין, כאשר אנחנו מדברות על נשים עם מוגבלות, כמה נשים עם מוגבלות יש – עיוורות, מוגבלות פיזית, מוגבלות נפשית או מוגבלות אחרת, ואנחנו כמעט ולא מקבלות את הנתונים האלה.

<רונית פיסו: אני פעילה כחלק מפורום מאד רחב של ארגונים - - -

עאידה תומא סלימאן: זה חלק מהנתונים שביקשנו בישיבה הקודמת מהמשרד, לעשות פילוחים ולתת לנו.

<רונית פיסו: אני אתן דוגמא אחת לגבי נשים עיוורות.

<רונית פיסו: אם אנחנו צריכות לדרוש או דורשות ממשרדים שונים – רווחה בריאות – לסייע למשל לנשים, לאימהות עיוורות – אנחנו צריכות לדעת לא רק כמה עיוורות יש מבין העיוורים, אלא מה הגילאים, באיזה מצב משפחתי הן ואנחנו לא יודעות את זה.

<רונית פיסו: הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה הוציאה דו"ח מאד יפה לקראת יום העיוור.

<רונית פיסו: היה שם מקום אחד שבו היה פילוח מגדרי, כאשר היה מדובר על כמה עיוורות יש למול כמה עיוורים וכמה לקויות ראייה לעומת לקויי ראייה, אבל כאשר דובר על עיוורים ותעסוקה, עיוורים והשכלה – פתאום האלמנט המגדרי איננו.

<רונית פיסו: ואז אנחנו לא יודעות כמה נשים עיוורות יש בהשכלה, ואנחנו יודעות שזה תת השכלה לעומת גברים, או בתעסוקה.

<רונית פיסו: אנחנו כחברה אזרחית, כארגונים, כאשר אנחנו באות ומבקשות ממשרדי הממשלה לחבר מדיניות, פשוט אי אפשר לחבר מדיניות ללא נתונים, ללא פילוח מגדרי ופילוח מגדרי הוא מאד מאד חשוב.

<רונית פיסו: זה ממש התחנה הראשונה בשינוי.

<רונית פיסו: הדבר השני שאני רוצה לדבר עליו, זה לחלוטין כאן לבית, לכנסת, כל הנושא של תעסוקה.

<רונית פיסו: חוק שוויון בתעסוקה בעבודה לאנשים עם מוגבלויות – יש מחשבה ויוזמה מאד ברוכה, מאד טובה לדרוש בין 3% ל-5% מכלל מקומות העבודה, בטח ובטח מקומות של משרדי ממשלה, רשויות ומה שנקרא הסקטור הציבורי, שיכלול מכסה לאנשים עם מוגבלויות.

<רונית פיסו: זה מצוין, אבל לאורך כל הדרך אני לא רואה שום הטעמה של חשיבה מגדרית.

<רונית פיסו: כאשר אנחנו מדברים על ייחוד מקומות במכרזים לאנשים עם מוגבלויות, חייבים גם לדרוש מכסה לכל מגדר.

<רונית פיסו: בדרך כלל אנחנו מדברים על איזו שהיא חלוקה של 40-60, 40% מול 60%, בכל אחד מהמגדרים.

<רונית פיסו: אני גם לא הייתי רוצה לראות מכרז שכל חמשת האחוזים של אנשים עם מוגבלויות יהיו רק נשים.

<רונית פיסו: צריך שיהיה לכל מגדר, והעבודה הזאת צריכה להיעשות כאן, בכנסת.

<רונית פיסו: לצערי אני עדיין לא רואה שזה קורה בכל אחד מהתזכירים לחוק שכרגע - - -

<נורית חי יהודה: רונית, סליחה שאני שואלת, את מדברת על נכות בכלל, לא על נשים עיוורות.

<רונית פיסו: אני מדברת על נכות בכלל, אכן.

<נורית חי יהודה: לכן אני שואלת.

<נורית חי יהודה: אנחנו פה נשים עיוורות ורוצות באמת, תודה רבה רונית ואת חלק מהמחקר, אנחנו רוצים להתמקד היום בנושא של אימהות עיוורות.

<נורית חי יהודה: נושא של חוק תעסוקה זה חלק של חשיבה מגדרית ואנחנו פה מעבר לחשיבה המגדרית, בכל החוקים שניתנים למען נשים נכות.

<נורית חי יהודה: בבקשה, אם אפשר.

<רונית פיסו: תראי, אני חושבת שאין ספק שהדיון הוא מבורך, אבל אני חושבת שכאשר אנחנו מדברות על הקטגוריה של נשים עם מוגבלויות, נכון שיש נשים עיוורות עם לקויות ראייה, אבל יש גם נשים עם מוגבלות אחרת וחייבים לפי דעתי גם לשים את הצורך שלהן בזרקור.

<רונית פיסו: אני חושבת שכאשר אנחנו מדברות על מכסה מגדרית במסגרת החוק לשוויון בתעסוקה או כל מדד אחר – השכלה וכו' – אנחנו חייבות לבוא ולדרוש את אותה התייחסות ואת אותה מכסה גם כלפי נשים עם מוגבלויות אחרות.

<נורית חי יהודה: ברור, ברור, ואנחנו מדברים על המגדר של הנשים העיוורות בתוך מגדר ועולם הנשים הנכות.

נחמן שי: נורית, אנחנו לא ניתן פה שיח, כי יש לנו עוד כמה וכמה דוברים ודוברות ואני רוצה לתת לכולם לדבר ואני רוצה לברך את חברת הכנסת קארין אלהרר שהצטרפה אלינו.

נחמן שי: היא בכל מקום ותמיד איתנו.

<נורית חי יהודה: תודה, רונית.

נחמן שי: אני אבקש עכשיו לשמוע את סיגלית זיו, בבקשה.

נחמן שי: כל דובר ודוברת מוגבלים לשלוש דקות, כי באמת אני רוצה לתת את האפשרות לכל מי שהגיע ורוצה לדבר.

נחמן שי: כן, סיגלית.

<סיגלית זיו: קוראים לי סיגלית זיו ואני אמא לשתי בנות מקסימות.

<סיגלית זיו: קודם כל שלום וברכה לכל המכובדים שיושבים כאן.

<סיגלית זיו: אני אמא לשתי בנות מדהימות ומקסימות, קטינות בנות 9 ו-5, אחת מהן יושבת פה לידי, לצידי.

<סיגלית זיו: אני עובדת כסייעת בגן בעיריית רעננה אני נתקלת בדעות קדומות השכם והערב.

<סיגלית זיו: לא נותנים לי לעבוד משרה מלאה, חמישה ימים בשבוע.

<סיגלית זיו: אומרים לי – נעשה לך טובה, ניתן לך יומיים, תעבדי ותסתמי את הפה.

<סיגלית זיו: וכשאני שואלת למה, אז אומרים לי תראי, את לא יכולה, את לקוית ראייה, זה קצת מלחיץ וזה.

<סיגלית זיו: אני באתי השנה ואמרתי די, מספיק, אני שלוש שנים עובדת בתוך המערכת, גם אני רוצה קביעות.

<סיגלית זיו: למה לי לא מגיע?

<סיגלית זיו: אז הם אמרו לי – תשמעי, את עובדת שעתי, לא מגיע לך.

<סיגלית זיו: אז אוקיי, אז תתנו לי חמישה ימים בשבוע.

<סיגלית זיו: לא.

<סיגלית זיו: זה הוראה מגבוה לא לתת לך חמישה ימים בשבוע.

<סיגלית זיו: אני לא חושבת שאני נופלת מסייעת שרואה שש על שש.

<סיגלית זיו: אני חושבת, כאשר אני מגיעה לגן וילדים באים אלי בריצה ומקדמים אותי ב-"סיגלית, תראי, אנחנו חייבים לספר לך", "בואי", והורים באים ונותנים לי את הילד שלי ואומרים לי "קשה לו להיפרד, תיקחי אותו, תעזרי לו" – אני חושבת שמן הראוי לתת לי גם את המקום וגם את הכבוד ולא להסתכל רק על לקות הראייה שלי.

<סיגלית זיו: כי נכון, אני לקוית ראייה – SO?

<סיגלית זיו: זה לא הופך אותי לפחות בן אדם.

<סיגלית זיו: אני מנסה ומנסה עוד פעם וכל פעם אני מנסה גם להעביר לחברה, בכל מעמד שאני נמצאת בו, להעביר ולהסביר שאנחנו בדיוק כמו כולם.

<סיגלית זיו: ההבדל בינינו זה רק לקות הראייה.

<סיגלית זיו: זה ההבדל.

<סיגלית זיו: אין לנו לקות במוח.

<סיגלית זיו: אנחנו בדיוק שווים.

<סיגלית זיו: למה לא לתת לנו את השוויון?

<סיגלית זיו: אם אני יכולה להעניק לילדים מהידע, מהיכולת שלי, למה לא לתת לי לעבוד?

<סיגלית זיו: למה אני צריכה להיות נטל על החברה?

<סיגלית זיו: אני לא רוצה.

<סיגלית זיו: אני רוצה לפרנס את הבנות שלי בכבוד.

נחמן שי: תודה.

<סיגלית זיו: ואני רוצה את הכבוד שמגיע, כמו שלכל אדם מגיע כבוד, כמו שאני מכבדת את הזולת, אני מצפה שיכבדו גם אותי בתור בן אדם ולא בתור לקוית ראייה, כי זה לא צריך להיות אות קין.

נחמן שי: תודה, סיגלית.

נחמן שי: אני שומע ומבין היטב.

נחמן שי: חברת הכנסת אלהרר, בבקשה.

קארין אלהרר: תודה רבה אדוני יושב הראש, אני רוצה להודות גם לך על ניהול הישיבה וגם לחברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, יושבת ראש הוועדה, על קיומו של הדיון.

קארין אלהרר: אנחנו מציינים בכנסת היום, זו השנה השלישית, את הבליין-דיי.

קארין אלהרר: כל שנה מתוך תקווה שזו השנה האחרונה שצריך לציין יום מיוחד, שבו נתון בזכויותיהם הלא מקוימות ולא ממומשות של ציבור העיוורים ולקויי הראייה.

קארין אלהרר: אני באמת מקווה שהדיונים יולידו גם מסקנות וקידום בזכויות.

קארין אלהרר: זו באמת הסיבה האמיתית שלשמה התכנסנו.

קארין אלהרר: והדבר המשמעותי יותר, זה באמת מבחינתי העלאת המודעות.

קארין אלהרר: אני מתנצלת שאני לא אשאר כל הישיבה, יש פשוט ועדות מקבילות, אז אני בין ועדה לוועדה, אבל גם להגיד ברוכים הבאים וברוכות הבאות לכל האורחות והאורחים שהגיעו ומכבדים אותנו בנוכחותם, וגם לאחל דיון פורה ומקדם זכויות.

קארין אלהרר: תודה.

נחמן שי: תודה רבה קארין, ותודה רבה על היוזמה כולה.

נחמן שי: ומה אני אגיד לך?

נחמן שי: יש לך תרומה אדירה לכנסת הזאת, בהרבה נושאים שבעבר לא טופלו או טופלו בצורה שטחית ולא ראויה.

נחמן שי: אז תודה רבה לך.

חנין זועבי: אפשר אולי לשמוע את עבאס, לפני שאני הולכת?

נחמן שי: כן, בהחלט, בהחלט.

נחמן שי: עבאס הוא ברשימה.

נחמן שי: בבקשה עבאס.

<עבאס עבאס: יופי.

נחמן שי: יש לנו גם זהבה כן ברשימה ומי שעוד מבקש.

<נורית חי יהודה: וצילה ציון.

נחמן שי: ושלי ברזל.

נחמן שי: כן, בבקשה.

<עבאס עבאס: אני אקצר כי אני רוצה לתת גם כן את הבמה לנציגת הנשים מהחברה הערבית עם מוגבלות, העובדת הסוציאלית תגריד עבאס.

<עבאס עבאס: היא גם אחותי, אז אנחנו גם כן נמצאים באותה זירה.

<עבאס עבאס: אני פשוט רוצה להביא את זעקת הנשים בחברה הערבית, שהן באמת מופלות שלוש פעמים, גם על רקע המוגבלות, גם על רקע השייכות החברתית למיעוט הערבי-פלסטיני וגם על רקע הג'נדריאלי.

<עבאס עבאס: ומה לעשות, אנחנו חייבים להודות, החברה שלנו לא מספיק מאפשרת לנשים בכלל - למזלנו הבאנו שתי חברות כנסת - לדעתי זה הישג אדיר - אבל לנשים בכלל לפרוץ, על אחת כמה וכמה נשים עם מוגבלות, וכשמדובר בנשים עם עיוורון.

<עבאס עבאס: אנחנו באלמנארה, ואני בתור מנכ"ל ארגון שמקדם זכויות לאנשים עם מוגבלות – שמנו לנו למטרה קידום הנשים עם מוגבלות באופן ספציפי ואחת המשוכות האדירות שאנחנו נתקלות בהן, שהרבה משפחות לא מאפשרות לבנות שלהן עם לקות ראייה, לצאת מהבית, על אחת כמה וכמה להגשים את החלום והזכות הבסיסית להקים תא משפחתי ולצאת לעבודה ולהשתלב בצורה שוויונית, ולכן אני חושב שיש פה גם אחריות חברתית וגם אחריות לאומית לקדם את העניין הזה.

<עבאס עבאס: אני רוצה להסב את תשומת לב הוועדה, שמדינת ישראל אשררה כבר מספטמבר 2012 את האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אנשים עם מוגבלות, ושם יש פרק וסעיף ספציפי שמדבר על קידום מעמד האישה ועל המדינה לעשות פעילויות אקטיביות כדי לקדם נשים עם מוגבלויות.

<עבאס עבאס: כלומר, במיוחד בחברה הערבית.

<עבאס עבאס: זה אומר תכניות להגברת מודעות, גם לחינוך מיני, להעצמה, יצירת הזדמנויות עבודה.

<עבאס עבאס: אני רוצה לתת הזדמנות לאחותי, עובדת סוציאלית תגריד, ואני אומר את זה מולה - שבאמת בשבילי היא מעוררת השראה והיא פרצה דרך והיא בין היחידות בחברה הערבית שהצליחו באמת לסלול דרכן לקראת השתלבות בתעסוקה.

<עבאס עבאס: תפדלי.

נחמן שי: תודה רבה.

<עבאס עבאס: תודה.

נחמן שי: בכנסת הבאה אתה תשב פה במקומי ותנהל את כל הישיבה והכל יהיה בסדר.

נחמן שי: מוצא חן בעיני.

<עבאס עבאס: תודה.

<עבאס עבאס: יש לי חלומות כאלה.

נחמן שי: אז תגשים אותם.

נחמן שי: חלומות נועדו כדי שיגשימו אותם.

<תגריד עבאס: ברצוני לשתף אתכם בכך שאכן המפגש של אישה ערבייה עם הדעות הקדומות – בהתייחס לאישה עם לקות ראייה – הוא מפגש מאד מאד קשה ונדרש מאותה אישה לפתח במהלך חייה הרבה כוחות והרבה אנרגיה בכדי לשרוד אל מול אותן דעות.

<תגריד עבאס: עבאס הזכיר את הנושא של הקמת משפחה.

<תגריד עבאס: אני חושבת שאחד הנושאים שכמעט והן לא מעיזות לחשוב עליו, הוא להקים משפחה.

<תגריד עבאס: כי אישה בחברה הערבית, עם לקות ראייה, מילדותה מקבלת מסרים – אם במשפחה ומכל הסובבים לה – שאת לא כשירה.

<תגריד עבאס: אמנם לא באופן ישיר, אבל כל המסרים שמסביב, שהיא גדלה איתם – שהיא לא כשירה להקים משפחה, כי בכלל לא רואים אותה כאישה עם יכולות.

<תגריד עבאס: הם רואים רק את העיוורון, ולצערי הרב זה לא רק בעניין הקמת משפחה.

<תגריד עבאס: זה גם בעניין של שילוב במקום העבודה.

<תגריד עבאס: לצערי הרב המוקד הוא במגבלה ומבטלים את האדם בתוך האישה.

<תגריד עבאס: אני רוצה להמחיש את הקושי של הדבר בסיפור האישי שלי.

<תגריד עבאס: אני סיימתי בהצלחה גדולה את הלימודים שלי באוניברסיטה העברית, בשנת 1988.

<תגריד עבאס: אז כמעט ולא היו עובדים סוציאליים בשוק העבודה.

<תגריד עבאס: הלכתי להירשם בעירייה שלי.

<תגריד עבאס: לצערי, קיבלתי תשובה שלילית על רקע המגבלה.

<תגריד עבאס: ותראו את הסבל של אז.

<תגריד עבאס: אני חייבת לשתף אתכם שאני נתקבלתי טוב באוכלוסייה שהיא לא ערבייה ומשם גדלתי וצמחתי מבחינת העבודה וצר לי להגיד את זה.

<תגריד עבאס: כעובדת סוציאלית אני רואה שהדבר הבסיסי שצריך לעשות הוא לקום ולהתחיל לעשות מה שנקרא מסע של הגברת מודעות ובראש ובראשונה לגבי אנשי המפתח.

<עבאס עבאס: החל מחברי כנסת.

<תגריד עבאס: חברי כנסת, ראשי רשויות וגם בקרב העובדים הסוציאליים.

<תגריד עבאס: אני כעובדת סוציאלית, שיושבת הרבה עם עובדים סוציאליים, לצערי הרב אני גם נתקלת ביחס, ולפעמים שמים אותי במבוכה, כשהם לא רואים אותי גם ככשירה, ואפילו שקיבלתי תפקיד ניהולי, שמעתי הרבה גמגומים ואיך אומרים – לחשים – איך?

<תגריד עבאס: היא לא תצליח.

<תגריד עבאס: יהיה לה קשה.

<תגריד עבאס: תמיד דיברו על הקשיים.

<תגריד עבאס: ובכל מכרז, כאשר אפילו ישבו אנשי מפתח – תמיד העלו את הקשיים.

<תגריד עבאס: מכאן בא צורך מאד גדול לעשות את אותו מסע של שינוי עמדות של אנשים ואני מזמינה פה את הוועדה בכדי לעודד או לפעול, בכדי לנער את כל המוסדות שיש להם זיקה לעניין, אם זה הרשויות המקומיות, מחלקות הרווחה, מוסדות החינוך למיניהם, כי באמת חבל על כל הסבל.

<תגריד עבאס: אני היום בת 50 ואני רואה שעוד הרבה נשים סובלות ואני רוצה שהדור החדש ימשיך את החיים שלו עם פחות סבל.

<תגריד עבאס: למה לסבול?

<תגריד עבאס: סבל זה, זה ייצור של האדם - - -

<נורית חי יהודה: נכון, את צודקת.

<נורית חי יהודה: זה לכל הנשים, זה לאו דווקא ל - - -

<תגריד עבאס: זה ייצור של האדם.

<תגריד עבאס: אני חייבת להגיד ולשתף ואני חושבת שהרבה חושבים כמוני, שהמגבלה אפילו גרמה לי הרבה כוח והיא מקור לדברים חיוביים ולצערי הרב היא נתפסת להיפך מזה.

<תגריד עבאס: אז הגיע הזמן שבאמת נעשה את אותו מסע, כי צריך באמת.

<תגריד עבאס: ובחברה שלי, אני מזמינה את חברי הכנסת הערבים לקחת את הנושא לידיים.

<תגריד עבאס: תודה.

<נורית חי יהודה: יופי.

<נורית חי יהודה: תודה רבה.

נחמן שי: כן, כן, תודה רבה.

נחמן שי: נשמע את זהבה כהן, בבקשה.

נחמן שי: (היו"ר עאידה תומא סלימאן)

<זהבה כהן: שלום לכם.

<זהבה כהן: שמי זהבה, אמא עיוורת לשני ילדים.

נחמן שי: זהבה, תגבירי את הקול בבקשה.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה.

עאידה תומא סלימאן: אני מתנצלת שהצטרכתי לצאת.

<זהבה כהן: אני אמא (אלמנה) לשני מתבגרים.

<זהבה כהן: אני התעוורתי לפני כ-20 שנה.

<זהבה כהן: בלידה הראשונה, את הילד הראשון ראיתי וכשילדתי את הילדה - - -

עאידה תומא סלימאן: תתקרבי למיקרופון בבקשה.

<נורית חי יהודה: שבי משמאלי.

<נורית חי יהודה: גמרנו, הכל טוב.

<נורית חי יהודה: אתם רואים, עיוורות מסתדרות לבד.

<זהבה כהן: אז למי שלא שמע, שמי זהבה, אני אמא (אלמנה) לשני ילדים מתבגרים.

<זהבה כהן: אני התעוורתי לפני כ-20 שנה.

<זהבה כהן: אני התחלתי לשווק - אם לקרוא לזה כך - את נושא העיוורון מאז שהתחלתי להבין שאני לא רואה.

<זהבה כהן: אז בהתחלה הייתי צריכה להסתכל, כמו שצוין פה - להסתגל לנושא העיוורון, ללמוד להיות עצמאית, לקבל את הכוחות, להפנים, וברוך השם הכל בסדר, בעזרת המדריכות המשקמות, שעל זה תשמעו אחר כך מצילה.

<זהבה כהן: אחר כך, כשזכיתי להיות אמא, אז היו כמה קשיים בנושא.

<זהבה כהן: כמו שכל הורה זקוק, וזה לא משנה אם הוא עיוור או לא עיוור, כל אמא, לא משנה, כשנולדים לה ילדים, זקוקה לעזרה.

<זהבה כהן: זה לא משנה באיזה מצב היא, באיזה ייחוס, באיזה מעמד, לאיזה גזע היא שייכת.

<זהבה כהן: זה לא חשוב.

<זהבה כהן: היא צריכה את העזרה.

<זהבה כהן: על אחת כמה וכמה אנחנו, האימהות העיוורות.

<זהבה כהן: אם היינו מקבלים, למרות הכל, למרות שיש היום את העניין של מודעות לאנשים בעלי צרכים ובעלי לקויות, ויש את חוק ההנגשה, שעוזר להביא אותנו להרגיש שווים בין שווים, אנחנו, הנשים העיוורות, לא מרגישות את זה וזה עוד לא בא לידי יישום מספיק.

<זהבה כהן: חסר לנו רק העניין של הראייה.

<זהבה כהן: את האביזרים הטכניים יש לנו, אבל את הראייה בנושאים של טיפול בילד, כמו ליווי, טיפת חלב - כמו שצוין כמו, כמו העשרה חווייתית, כמו חברה, כמו טיולים.

<זהבה כהן: כמו כל ילד נורמאלי שחי ושיגדל כאזרח בכבוד, שיוכל לשרת גם את המדינה אחר כך, לנו זה קצת קשה לבד לעשות את זה.

<זהבה כהן: לדעתי, זה כאילו לחיות לצד הכאב.

<זהבה כהן: כשאני למשל הולכת ברחוב, מניסיון החיים שלי, אני שומעת הרבה נשים שאומרות לי – נשים, לאו דווקא הקהילה, למה הבאת בכלל ילדים?

<זהבה כהן: בשביל מה את מביאה?

<זהבה כהן: אני לא חושבת שאתם פה רוצים להגיד את זה, אבל על ידי אי מתן עזרה, זה מה שזה נותן להרגיש, שכאילו אנחנו לא צריכות.

<זהבה כהן: ואני לא אומרת שאתן אומרות את זה וחושבות את זה, חלילה, אבל זה נותן לנו להבין את הניכור הזה, ועל אחת כמה וכמה זה גורם לנו, בגלל חוסר האונים לפעמים וחוסר הראייה.

<זהבה כהן: כי צריך למשל לראות את הילד עושה משהו, את החיזוקים, את העידוד, שיחווה את הילדות ושלא ירגיש את הנטל שהוא צריך לשמור על אמא.

<זהבה כהן: כי מה שמראים לו - אמא חסרת יכולת, אמא חסרת מסוגלות, אמא חסרת אונים, אמא חלשה, אמא לא יכולה.

<זהבה כהן: אבל איך זה יכול להיות?

<זהבה כהן: אמא נתנה לי אהבה, אמא חיתלה אותי, אמא האכילה אותי, אמא גידלה אותי.

<זהבה כהן: איך זה בחוץ היא לא יכולה לקחת אותי לנדנדות?

<זהבה כהן: איך היא לא יכולה לקחת לסרט כמו ילד?

<זהבה כהן: איך אני אוכל להיות לא ילד בסיכון גבוה, אחר כך מול כל החברה?

<זהבה כהן: איך אני אוכל לשרת את המדינה בכבוד ואיך אני אוכל לבוא בעתיד עם חוויות טובות, עם חוויות חיוביות לעתיד.

<זהבה כהן: וזה עוד, כמו שהוא מקבל את החום ואת האהבה ואת הנתינה מהאמא.

<זהבה כהן: בגדול אני חושבת שלפחות צריך עזרה זמנית לילדים, אם זה בליווי לטיפת חלב, אם זה אחרי שעות הפנאי, להקריא ספרים כמו שאמרתי, הצגות, נדנדות.

<זהבה כהן: שאמא תגיד לי, אם אני הולכת איתה לגן הנדנדות, שתגיד לי הילד מחייך, או אם אני אשאל אותה או אשאל מישהו – מה עושה הילד, אז שלא תגיד לי – מה את דואגת?

<זהבה כהן: הכל בסדר, תסמכי עלי.

<זהבה כהן: אם לא הייתי סומכת לא הייתי לוקחת אותה איתי או אותו איתי.

<זהבה כהן: אני רוצה לדעת שהילד שלי מחייך, שהילד שלי נהנה, שהילד שלי בסדר, שהילד שלי לא בצד ויושב, שאני אדע איך להתנהג איתו בבית ולטפל.

<זהבה כהן: זה מה שאני צריכה בעיניים.

<זהבה כהן: לא בטכני.

<זהבה כהן: טכני יש את זה, ברוך השם, תודה לאל, אבל העניין של העיניים והטיפול היום יומי, וזה רק עניין זמני, כי זו ההתחלה של הגדילה של הילד.

<זהבה כהן: אין - - - כשאתם יודעים מה הילד צריך כשהוא קטן, שלא יגדל אחר כך עם חסכים ומצוקות ושנצטרך לקחת אותו לטיפולים פסיכולוגיים.

<זהבה כהן: גם ככה יש עלינו חותמת, אז זה עובר בצורה בלי שנרצה לילדים שלנו, כל החוויות האלה וכל ההשלכות.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהבנו את המסר.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להתחיל לתחום את הישיבה.

עאידה תומא סלימאן: סליחה, זהבה, מה אמרת?

<זהבה כהן: אני אהיה פה תמיד לרשותכם.

<זהבה כהן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: תודה לך.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שמה שהעלית הוא מהחוויה האישית שלך והוא מאד חשוב, אבל אני גם לא רוצה לפספס את ההזדמנות לשמוע את נציגי המשרדים, קודם כל בתשובות שלהם וגם אם יש להם משהו חדש מהשנה שעברה עד היום.

עאידה תומא סלימאן: אני אתן לחברי הכנסת להתייחס ואחר כך ארצה לשמוע את נציגי המשרדים.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה, חבר הכנסת נחמן שי.

נחמן שי: קארין דיברה כבר כשאת לא היית, גם קארין הייתה פה.

עאידה תומא סלימאן: כן.

נחמן שי: קארין יזמה את היום כולו.

נחמן שי: בוקר טוב.

נחמן שי: אני שמח על המפגש הזה.

נחמן שי: אני שמחה שהוועדה, זאת שאני חבר בה, באמת חודרת לעומק לסוגיות מרכזיות - - -

<צילה ציון: סליחה, אני הייתי אמורה לדבר.

עאידה תומא סלימאן: סליחה, בסדר גמור.

נחמן שי: את תדברי, זה בסדר.

<צילה ציון: אז זה בסדר שאני אדבר עכשיו?

עאידה תומא סלימאן: לא, יש חבר כנסת שמדבר, אז נותנים קודם כל לפי הסדר ואחר כך אנחנו נברר מי גברתי.

נחמן שי: הבטחנו לה.

נחמן שי: אני אמרתי כב5ר שאני חושב שהיכולת של הוועדה לחדור לעומק סוגיות ולקחת בכל עניין שעולה על סדר היום את ההיבט הנפשי - - - ולראות איך הוא בא לידי ביטוי.

נחמן שי: תראו, אני עברתי גם בחיי האישיים ניסיון של אדם שאיבד כמעט לחלוטין את ראייתו – אימי בחלק מחייה הלכה וראתה פחות ופחות ולמדתי עד כמה קשים החיים, בעיקר במעבר הזה מלראות לכמעט לא לראות.

נחמן שי: ולכן אני באמת פתוח לכל מה שאתן מספרות פה היום.

נחמן שי: אז אני מבין היטב ואני באמת מעריך.

נחמן שי: אין לי ספק שלהיות אישה עיוורת זה דורש כוח רב.

נחמן שי: נשים צריכות להיות חזקות, כי באמת הן עומדות במבחנים כפולים ומשולשים וצריכות לעבור עוד ועוד דרגות של מבחן שהחברה מעמידה אותן, כדי להגיע למקומות שהן רוצות להגיע, ולכן המפגש איתכן מלמד שהנשים האלה הן חזקות.

נחמן שי: מה שאנחנו צריכים לעשות, אני אומר לך עאידה - אני עוד לא שמעתי את דברי המשרדים - זה באמת להביא לשינוי תודעתי בחברה הישראלית, כי בסוף זה עניין של החברה.

נחמן שי: אם החברה תדע לכבד גם אנשים עם לקות מסוימת ולהבין שלקות היא גם חולשה, אבל באותה מידה היא יכולה להיות גם מקור כוח, בדיוק באותו אופן.

נחמן שי: הם אנשים נמרצים יותר, אמביציוזיים יותר, מגלים יותר רצון להצליח ויכולים לעשות יותר.

נחמן שי: אם החברה תבין את זה, אז היא תדע שאין חריגים, כולם בסופו של דבר יכולים להיות שותפים מלאים והשינוי התודעתי מתחיל בין היתר גם פה בבית הזה ובוועדה הזאת ובחיים שלנו פה.

נחמן שי: אני קראתי את התכנית שהצגת.

נחמן שי: איגום משאבים זה דבר מאד קשה במדינת ישראל, כל אחד רוצה לשמור את המשאבים לעצמו ולא רוצה לאגם אותם עם אף אחד אחר, כך למדתי מתפקידים קודמים.

נחמן שי: אבל זה נכון, אם מאגמים משאבים, אוספים ביחד יותר כוח ואז באמת מקבלים איזה שהוא אגרוף שיכול לעשות שינוי.

נחמן שי: אני מקווה שתכנית כמו שלך באמת תגיע למשרד הרווחה והוא יוביל אותה.

נחמן שי: בכל מקרה אני רוצה להודות לכם.

נחמן שי: לשמוע אתכם זה מרגש וגם מעודד, באותה מידה.

נחמן שי: תודה לכם.

עאידה תומא סלימאן: תודה, חבר הכנסת נחמן שי.

<נורית חי יהודה: תודה לך.

<נורית חי יהודה: בשעות קשות - - -

<סיגלית זיו: אפשר להעיר הערה?

<סיגלית זיו: בגלל זה אני מאמינה וגם אני בחרתי בדרך לעבוד עם ילדים, כי אני מאמינה בהם כשגרירים שלנו בלהפסיק את הדעות הקדומות.

<סיגלית זיו: דרכם אפשר לחנך ילדים.

<סיגלית זיו: קשה לחנך מבוגרים.

<סיגלית זיו: אבל אני יודעת שכאשר אני מחנכת את הילד שאני בדיוק כמו כולם, הוא יעזור לזה.

עאידה תומא סלימאן: סיגלית, תודה.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו עכשיו רצים על זמן שאול, אז תנו לי להתמקד בדברים כדי שנוכל לצאת עם תוצאות.

עאידה תומא סלימאן: חברת הכנסת חנין זועבי, בבקשה.

חנין זועבי: תודה רבה.

חנין זועבי: אני מצטערת שאני נאלצת לצאת מיד אחרי הדברים שלי לוועדת חינוך.

חנין זועבי: אני חושבת שכאשר אני מקשיבה לכם והקשבתי, אני לא יודעת אם אתן מרגישות את זה, אתן רק נותנות כוח.

חנין זועבי: כלומר יש הרבה כוח בדברים שאתם אומרים ויש הרבה עוצמה, וזה משהו שמחזק.

חנין זועבי: כאשר רואים איך – לא לצערנו – איך העוול – לצערנו שהוא קיים מצד אחד והמוגבלות מצד שני – מעצמה גם כן כוח ומאתגרת ומעצימה כישורים.

חנין זועבי: אני מקווה שזה המצב של רוב הנשים העיוורות, אבל אני לא חושבת ככה.

חנין זועבי: אני חושבת שהעבודה שלכן וגם ההירתמות שלנו להירתמות שלכם, ואני פה מודה שהעבודה שלנו על זכויות בעלי הנכות הינה בלב האג'נדה הציבורית שלנו, ואני חושבת שאתם עכשיו מאירים.

חנין זועבי: היום הזה צריך לדחוף אותנו על מנת לאמץ את הנושא הזה בצורה יותר רצינית בעבודה הפרלמנטארית שלנו.

חנין זועבי: אני חושבת שבחברה שלנו - ואני צריכה להודות - זה יותר קשה.

חנין זועבי: נורית, את הערת – זה קשה לכל הנשים.

חנין זועבי: בחברה הערבית אנחנו צריכים לעבוד קשה על כבוד האדם ולפעמים המוגבל אינו מוגבל, הוא גם שונה.

חנין זועבי: הוא אולי שונה, הוא לא מוגבל.

חנין זועבי: כאשר הוא מעצים כישורים אחרים, אז יש לו גם נקודות כוח שהן יותר חזקות מאשר האדם – זה שקוראים לו האדם הנורמאלי.

חנין זועבי: אני מסכימה עם חבר הכנסת נחמן שי שהמודעות לא צריכה להיות רק בקרב החברה, היא גם צריכה להיות בקרב אנשי הציבור, חברי הכנסת, ואני מקווה שיום כזה יאיר את תשומת ליבו וידחף אותנו לפעול יותר – גם בכיוון החקיקה וגם בכיוונים אחרים.

חנין זועבי: אני מודה לכם.

חנין זועבי: אני מודה שזה מעצים לראות אנשים שמתייחסים לאתגרים שלהם בצורה כזאת, בצורה דומה לאיך שאתם מתייחסים לאתגר הזה.

חנין זועבי: תודה לכם.

עאידה תומא סלימאן: תודה, חברת הכנסת חנין.

עאידה תומא סלימאן: מי נציגת משרד הרווחה?

עאידה תומא סלימאן: כן גברתי, אם אפשר שם ותפקיד.

<אילנה גלייטמן: אילנה גלייטמן, מנהלת השירות לעיוור.

עאידה תומא סלימאן: נעים מאד.

עאידה תומא סלימאן: אני רק רוצה להזכיר שבזמנו אנחנו ביקשנו, כפי שאמרתי ב-9 ביוני, נתונים מפולחים לגבי אחוז הנשים עם עיוורון ולקויות ראייה, מפולחים למגזרים השונים.

עאידה תומא סלימאן: גם לדעת מה התכניות והשירותים הקיימים במשרד הרווחה.

עאידה תומא סלימאן: האם יש תכניות נוספות או נפרדות לנשים והאם יש התייחסות ותוספת של סיוע לאוכלוסיות הסובלות יותר מהתופעה.

<אילנה גלייטמן: מכתב התשובה הוכן על ידי ביום 18 ביוני 2015.

<אילנה גלייטמן: אני לא יודעת איך זה לא הגיע.

עאידה תומא סלימאן: כך הבנתי.

עאידה תומא סלימאן: נאמר לנו שהוא מחכה עדיין לאישור, ובסוף, מרוב טלפונים והתקשרויות למשרד לנדנד ולבקש את המידע, נאמר לנו זה הוכן, זה מחייב אישור קודם, ובסוף, כשהתקרבה הישיבה הזו, אמרו ממילא היא מגיעה לישיבה, היא תמסור את זה.

<אילנה גלייטמן: אז הנה.

עאידה תומא סלימאן: אז אני מאד מבקשת לשמוע, אם יש לך תשובות.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה, גברתי.

<אילנה גלייטמן: אוקיי.

<אילנה גלייטמן: מה שאני רוצה להגיד קודם כל, לגבי המיפוי שביקשת, אנחנו יודעים על הנתונים.

<אילנה גלייטמן: 50% מנושאי תעודת העיוור הן כמובן נשים, שזה מבחינה מספרית בערך 11,500 נשים.

<אילנה גלייטמן: יש לנו את הנתונים פה.

<אילנה גלייטמן: 51% הן נשים.

עאידה תומא סלימאן: כלומר אותו אחוז שנמצא באוכלוסייה.

<אילנה גלייטמן: כן.

עאידה תומא סלימאן: אחוז הנשים באוכלוסייה.

<אילנה גלייטמן: נכון, אותו יחס.

<אילנה גלייטמן: 5% מתוכם הם ילדים עד גיל 18, כשמה שמעניין פה, זה שעד גיל 18 יש קצת פחות בנות מאשר בנים נושאי תעודת עיוור.

<אילנה גלייטמן: אני לא כל כך יודעת להסביר את זה, אולי רופא יכול להסביר, אבל שאלנו כמה וכמה פעמים, לא כל כך ברור.

<אילנה גלייטמן: היחס הוא 44% בנות לעומת 56% בנים עד גיל 18.

עאידה תומא סלימאן: ופילוחים לפי המגזרים?

<אילנה גלייטמן: אוקיי, לגבי פילוחים לפי המגזרים, מערכת העיוור היום, המערכת שלנו היום, לא יודעת לפלח לפי מגזרים.

<אילנה גלייטמן: בזמנו לא הכניסו את הנתון של דת.

<אילנה גלייטמן: כדי לפלח את זה היום, אנחנו צריכים להעביר את זה לביטוח לאומי וזה מה שעשינו.

<אילנה גלייטמן: זאת אומרת צד אחד נעשה.

<אילנה גלייטמן: אנחנו העברנו את כל קובץ העיוורים לביטוח הלאומי, כדי שיתנו לנו נתונים מפולחים.

<אילנה גלייטמן: עדיין לא קיבלנו את התשובה הזאת.

עאידה תומא סלימאן: מהשנה שעברה עדיין לא קיבלתם תשובה?

<אילנה גלייטמן: נכון, לא קיבלנו.

<אילנה גלייטמן: לא, התהליכים - - -

עאידה תומא סלימאן: אם הייתי עובדת בקצב הזה, הבוחרים שלי היו צריכים להעיף אותי מזמן.

<אילנה גלייטמן: נכון, נכון.

<אילנה גלייטמן: לא, אבל כמו שאת יודעת, התהליכים הממשלתיים הם טופס א' להעברה בין משרד למשרד.

<אילנה גלייטמן: טופס א' הועבר, אז עכשיו זה בידיים של הביטוח הלאומי.

<אילנה גלייטמן: אנחנו את שלנו כבר מיצינו, אנחנו מחכים לתשובה.

<אילנה גלייטמן: אבל הבשורה היא שבעתיד הקרוב אנחנו נוכל לפלח בעצמנו, כי מערכת העיוור עוברת שדרגו ואז אנחנו בעזרת השם נוכל כבר בשנת 2017 להוציא לבד את הנתונים.

עאידה תומא סלימאן: בשנת 2017?

<אילנה גלייטמן: כן, זה אוטוטו 2017.

<אילנה גלייטמן: אנחנו בפתח.

<אילנה גלייטמן: בלי לשים לב אנחנו כבר עוד חצי שנה - - -

עאידה תומא סלימאן: אם זה בקצב הזה, אני בטוחה שאתם מרגישים שזה אוטוטו.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי.

עאידה תומא סלימאן: אצלי אוטוטו זה משהו אחר.

עאידה תומא סלימאן: זה אומר בעוד שעה.

עאידה תומא סלימאן: ככה האוטוטו שלי.

<אילנה גלייטמן: אוקיי.

<אילנה גלייטמן: במשרדי יש את הקצב שלהם, אבל בסדר.

<אילנה גלייטמן: זה עניין של תכנות של מערכת מחשב וזה יהיה.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, השירותים והתכניות.

<אילנה גלייטמן: מבחינת תכניות ושירותים – השירות המרכזי והכי בסיסי לכל אדם עיוור, לא משנה אם זה אישה או גבר או ילד או מבוגר, זה הנושא של הדרכה שיקומית.

<אילנה גלייטמן: זה אותן מורות שנותנות כלים כשהשאיפה היא לתת כלים לתפקוד עצמאי ובטוח כמה שיותר.

<אילנה גלייטמן: אנחנו רוצים לראות את הנשים ואת כל נושאי תעודת העיוור מתפקידים עצמאית, מתפקדים בטוח, הולכים ומתניידים, מתפקדים בעבודה.

עאידה תומא סלימאן: מתפקדים – את מתכוונת התפקוד האישי שלהם.

<אילנה גלייטמן: הכל, גם התפקוד האישי שלהם, גם ה - - -

עאידה תומא סלימאן: בכל התפקידים שהם אמורים לעשות בחיים.

<אילנה גלייטמן: בכל התפקידים.

<אילנה גלייטמן: בהורות, בהחתלה של ילד, בבישול, בהתניידות ברחוב, בקריאה במחשב וכו' וכו', ואת הכלים האלה נותנת ההדרכה השיקומית.

<אילנה גלייטמן: היא נותנת אותם טוב ויפה.

<אילנה גלייטמן: אנחנו מודעים לזה שיש דברים שגם ההדרכה השיקומית וכל הכלים שניתן בעולם לא יצליחו לגרום לזה שאישה עיוורת תהיה מסוגלת להשגיח על הילד שלה בגן הילדים, בגינה הציבורית.

<אילנה גלייטמן: זה ברור שחש דברים שעדיין גם עזרה נוספת.

<אילנה גלייטמן: הצרכים הנוספים נענים באמצעות פרויקט שנקרא פרויקט של חונכות - - -

עאידה תומא סלימאן: סליחה על הבורות שלי, אם אפשר לשאול, אבל כשאמרת שיש מורות או מדריכות שיקומיות, מה בדיוק הכוונה הסל שניתן בשירות הזה?

עאידה תומא סלימאן: כמה זמן מלווים?

עאידה תומא סלימאן: מתי מחליטים לתת אותו?

<אילנה גלייטמן: תראי, זה בהתאם לצורך.

<אילנה גלייטמן: מה שקורה זה כשאדם נזקק להדרכה שיקומית, עושים איזו שהיא בדיקה לראות מה הצרכים שלו.

<אילנה גלייטמן: יש כל מיני צרכים.

עאידה תומא סלימאן: מה זאת אומרת "נזקק", סליחה?

עאידה תומא סלימאן: איך מגדירים נזקק?

<אילנה גלייטמן: נאמר אישה אומרת אני בהתחלת היריון, אני אלד בחודש זה וזה, אני צריכה הדרכה שיקומית כדי לדעת להתארגן עם התינוק שעומד להיוולד.

<אילנה גלייטמן: זה עניין של צורך.

<אילנה גלייטמן: אני עומדת להתחתן, אני עומדת לעבור דירה.

עאידה תומא סלימאן: שנייה, אז אני מנסה להבין.

עאידה תומא סלימאן: כלומר זה לא עניין של ברגע שהאישה או הגבר או הילד או הילדה מוציאים תעודת עיוור – מקבלים את הסל, אלא לאורך החיים שלהם - - -

<אילנה גלייטמן: לכל אורך החיים, כן.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, לאורך החיים הם יכולים לגשת ולקבל את המענה - - -

<אילנה גלייטמן: כן, כן.

עאידה תומא סלימאן: לפי הצורך הרגעי באותה תקופת חיים.

<אילנה גלייטמן: בדיוק, בדיוק, בכל מיני צמתים בחיים.

<אילנה גלייטמן: אגב, גם לפני קבלת התעודה.

עאידה תומא סלימאן: האם זה מוגבל?

<אילנה גלייטמן: כמובן שזה מוגבל.

<אילנה גלייטמן: אנחנו מדינת ישראל, יש מגבלות תקציב.

<אילנה גלייטמן: זה לא שאנחנו - - -

עאידה תומא סלימאן: לא בכל הנושאים.

<אילנה גלייטמן: כן, אבל זה ברור.

<אילנה גלייטמן: אנחנו מעט מאד אומרים עד כאן.

<אילנה גלייטמן: אם אנחנו אומרים עד כאן זה לא בגלל מגבלת תקציב, אלא לפעמים הרבה יותר בגלל - - -

עאידה תומא סלימאן: לא, לא, זאת לא תשובה מספקת.

עאידה תומא סלימאן: תגידי לי - - -

<אילנה גלייטמן: אין מגבלת תקציב - - -

עאידה תומא סלימאן: מה היא מגבלת התקציב?

<אילנה גלייטמן: אנחנו לא מגבילים.

<אילנה גלייטמן: אנחנו מגבילים כשהבן אדם הופך את הצורך הזה לתלות.

<אילנה גלייטמן: אם אנחנו רואים איזה שהוא שלב שבו האישה כבר הופכת את זה לסוג של עזרה יומיומית, זה סיפור אחר.

<אילנה גלייטמן: עד כאן נעמיד את הגבולות, משום שבאמת המטרה היא להגיע לעצמאות, להגיע לביטחון.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי.

עאידה תומא סלימאן: מהרגע שניגשים ומביעים את הצורך – קודם כל האם כולם יודעים שהאופציה הזו פתוחה בפניהם לאורך כל החיים?

<אילנה גלייטמן: לא.

<אילנה גלייטמן: לצערנו אנחנו יודעים שלא כל האנשים נושאי תעודת העיוור יודעים את הזכויות שלהם, כמו שלא כל אזרחי מדינת ישראל יודעים את הזכויות שלהם.

<אילנה גלייטמן: אנחנו אמנם מפרסמים את הזכויות גם בחוברת זכויות רצינית שאנחנו מציעים, גם באינטרנט, גם - - -

עאידה תומא סלימאן: מה זאת אומרת "חוברת"?

<אילנה גלייטמן: יש לי פה אם את רוצה לראות.

עאידה תומא סלימאן: חוברת לאנשים עם עיוורון?

<אילנה גלייטמן: מדריך זכויות.

עאידה תומא סלימאן: מה הם יעשו איתו?

<אילנה גלייטמן: זה גם מונגש, זה גם קולי.

<אילנה גלייטמן: הם יכולים לקבל את זה בכל צורה.

עאידה תומא סלימאן: לא, כי את מראה לי חוברת ואני תוהה איך?

<אילנה גלייטמן: אגב, גם בני המשפחה יכולים, אבל יש הרבה - - -

עאידה תומא סלימאן: לא, לא, בני המשפחה זה לא בן אדם שהוא אחראי על עצמו ושהוא יכול - - -

<אילנה גלייטמן: רגע, רגע.

עאידה תומא סלימאן: לא, זה לא מתקיים בצורה כזאת, חברות.

עאידה תומא סלימאן: אני מאד מבקשת.

עאידה תומא סלימאן: הגענו למקום כדי לשמוע את הקושי, אבל למצוא את הפתרונות זה העיקר בישיבות שלנו.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו לא רק ישיבת ונטילציה, אנחנו רוצים להתקדם.

עאידה תומא סלימאן: שנה חיכיתי לתשובות האלה, אז אני רוצה להבין.

עאידה תומא סלימאן: זה לא מספק אותי להגיד שבני משפחה יכולים להכיר.

עאידה תומא סלימאן: מההיכרות - - -

<אילנה גלייטמן: גם אותנו לא.

<אילנה גלייטמן: לכן אנחנו פועלים בכל הדרכים האפשרויות.

<אילנה גלייטמן: יש לנו תחנות מידע ויש לנו אתר אינטרנט מאד מאד מעודכן.

<אילנה גלייטמן: יש לנו חוברות, יש לנו אנשי מקצוע בשטח.

<אילנה גלייטמן: יש עשרות דרכים שבהן אנחנו מנסים להפיץ את המידע.

<אילנה גלייטמן: והיום, לאור דו"ח מבקר המדינה, שבאמת אומר שהרבה מאד אנשים לא ממצים את הזכויות שלהם, אנחנו מוציאים מכתב יזום לכל העיוורים במדינת ישראל.

<אילנה גלייטמן: הם יקבלו אותו הביתה, מכתב שבו יהיה כתוב באמת על הזכויות הבסיסיות האלה, של הדרכה שיקומית.

<קריאה: מתי זה יקרה?

<אילנה גלייטמן: המכתב עומד לצאת בתוך שבוע.

עאידה תומא סלימאן: שנייה, כשאת אומרת מוציאים מכתב, מוציאים מכתב רגיל?

<אילנה גלייטמן: כן, מכתב רגיל.

עאידה תומא סלימאן: אבל אתם שולחים לאדם עיוור.

<אילנה גלייטמן: אז מה אנחנו יכולים לעשות יותר מכל האמצעים שרק - - -

עאידה תומא סלימאן: אולי תשלחו עם זה CD.

<נורית חי יהודה: עאידה, בואו לא - - -

עאידה תומא סלימאן: סליחה, לא, לא.

עאידה תומא סלימאן: אני הקשבתי, ישבתי, הקשבתי, תנו לי עכשיו לשאול את השאלות, אני מאד מבקשת.

עאידה תומא סלימאן: מכתב לאדם עיוור זה לא מתקבל על הדעת.

עאידה תומא סלימאן: או שבני המשפחה יזרקו את זה, אני אומרת לכם.

עאידה תומא סלימאן: יכול להיות שבני המשפחה ייקחו את זה ויזרקו לסל האשפה.

עאידה תומא סלימאן: לפחות תשלחו CD.

עאידה תומא סלימאן: אמרת שיש לכם.

עאידה תומא סלימאן: תשלחו CD עם המכתב.

עאידה תומא סלימאן: מה לעשות?

עאידה תומא סלימאן: שהמדינה תשקיע קצת כסף.

עאידה תומא סלימאן: CD אחד שיכולים לשמוע את זה.

עאידה תומא סלימאן: שיכולים לשמוע מה הזכויות שלהם.

עאידה תומא סלימאן: אמרתם שיש לכם הקלטה כזו.

<קריאה: זה נכון מאד.

<אילנה גלייטמן: לא, הקלטה של כל מדריך הזכויות.

<אילנה גלייטמן: תראי, אני יוצאת עכשיו מהוועדה - - -

עאידה תומא סלימאן: או לפחות מכתב בשפת ברייל.

<אילנה גלייטמן: אני יוצאת עכשיו מהוועדה אצל קארין אלהרר, הוועדה לביקורת המדינה.

<אילנה גלייטמן: החיוב שאנחנו חויבנו הוא על מכתב.

<אילנה גלייטמן: אתם רוצים CD, זה יתעכב.

<קריאה: אבל למה זה מתעכב?

עאידה תומא סלימאן: סליחה, מה שמחייבים בוועדת ביקורת המדינה זה בביקורת המדינה.

עאידה תומא סלימאן: זה לא מונע מאיתנו קצת להפעיל שכל ולחשוב על דרך יותר מונגשת.

עאידה תומא סלימאן: אני מאד מצטערת.

<אילנה גלייטמן: אני חושבת שאנחנו יכולים לשאול פה את הנציגים העיוורים שנמצאים.

<אילנה גלייטמן: אני חושבת שבהחלט זו לא הבעיה.

<אילנה גלייטמן: הם יקבלו מכתב, הם מקבלים מאיתנו הרבה מכתבים, הם מקבלים מהמדינה הרבה מכתבים.

<אילנה גלייטמן: הם מקבלים הרבה מכתבים, הם מוצאים את הדרך שלהם, כל אחד בדרכו שלו.

<קריאה: אבל למה להקשות אם אפשר להקל?

עאידה תומא סלימאן: אני לא מבינה.

עאידה תומא סלימאן: את מצד אחד אומרת לי – הם לא יודעים ולא כולם יודעים את זכויותיהם.

עאידה תומא סלימאן: ואת אומרת לי שאין מה לעשות, כנראה אנחנו מנסים להנגיש.

עאידה תומא סלימאן: מצד שני את אומרת לי – הם ימצאו את הדרך שלהן.

<אילנה גלייטמן: ואני מספרת לך על הנגשות בעשרות דרכים.

עאידה תומא סלימאן: לא, לא.

<אילנה גלייטמן: דרך תחנת מידע, דרך קו קולי, דרך אתר אינטרנט, דרך חוברת, דרך עובדות סוציאליות ועכשיו גם דרך מכתב.

<אילנה גלייטמן: אני חושבת שבאמת יש פה דוגמא של ניסיון לתת את שיא מיצוי הזכויות שרק אפשר, שיא הידע שאפשר לתת לאנשים על הזכויות שעומדות בפניהם.

<אילנה גלייטמן: אני חושבת שאנחנו עושים מעל ומעבר.

עאידה תומא סלימאן: אז אין בעיה.

<אילנה גלייטמן: אני חושבת שאם אתם רוצים עכשיו להעביר את זה ל-CD, זה יעכב את הסיפור הרבה יותר וחבל, משום שמחר לגבי ה-CD יגידו לנו – אין לי דרך לשמוע את ה-CD, אז תביאי לי טייפ.

<נורית חי יהודה: בואו נדבר על השירותים שקיימים לנשים עיוורות ולא על איך השירות לעיוור מעביר את הזכויות שלו.

<נורית חי יהודה: כי הזכות של הדרכה שיקומית היא אמנם זמנית, היא לא ממצה.

<נורית חי יהודה: לאמא עיוורת, עם כל הכבוד, אם שמתם לב, השירות לעיוור נותן הדרכה שיקומית לכל אדם עיוור כדי להיות עצמאי.

<נורית חי יהודה: עאידה, את דיברת לעצמאי באופן אישי ואת אמרת באופן אישי, אבל לא לנושא של טיפול בילד.

<נורית חי יהודה: זה יכול להיות, אבל בסופו של דבר זה זמני ורוב הביצוע של המשימות היומיומיות נותר על האמא העיוורת.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, אבל אנחנו כבר שמענו את זה.

<נורית חי יהודה: זאת אומרת שהדרכה שיקומית, עם כל הכבוד, זה לא זכות שממצה את החסר.

עאידה תומא סלימאן: נורית, השאלה הייתה מה עם ההדרכה.

עאידה תומא סלימאן: כמה זמן אתם נותנים לאימהות.

<נורית חי יהודה: יש פה נציגה ממגדלור, היא יכולה להגיד.

עאידה תומא סלימאן: שנייה.

עאידה תומא סלימאן: כמה זמן אתם נותנים הדרכה לאמא.

<אילנה גלייטמן: כל אחד לפי הצרכים שלו, לפי השלב שבו הוא נמצא.

<אילנה גלייטמן: אנחנו לא מפסיקים - - -

עאידה תומא סלימאן: אני עדיין זוכרת מהדיון הקודם, לפני שנה, שנאמר לי שבאים ומדריכים אותם בפעילויות הבסיסיות הראשונות של החתלה, של הנקה וכדומה, וזה לתקופה קצרה וזהו.

<אילנה גלייטמן: זה לתקופה עד שהיא לומדת, מה זאת אומרת?

<אילנה גלייטמן: מישהו אומר לה אחר כך שהיא לא תקבל כי היא לא קלטה את החומר?

<אילנה גלייטמן: אבל אם זה הופך להיות למצב של - - -

עאידה תומא סלימאן: גברתי, סליחה, סליחה.

עאידה תומא סלימאן: אני מנסה פה להבין.

עאידה תומא סלימאן: את לא נותנת לי – כמה שעות הדרכה מגיע לה.

עאידה תומא סלימאן: את לא אומרת לי באיזה שלב זה מפסיק.

<אילנה גלייטמן: זאת אני שמנסה לא לקבוע שעות.

<אילנה גלייטמן: זאת אני שאומרת כל הזמן – אני לא רוצה להגביל.

<אילנה גלייטמן: אני לא רוצה להגיד לך יש לך 5 שעות או 20 שעות.

<אילנה גלייטמן: אני לא רוצה.

<אילנה גלייטמן: אני רוצה לתת לכל בן אדם בצורה האינדיבידואלית - - -

עאידה תומא סלימאן: אז נגיד הילד התחיל לזחול.

עאידה תומא סלימאן: נותנים לה הדרכה וליווי במקרה הזה, שהיא תדע איך להגן על עליו?

<קריאה: לא, ממש לא.

<אילנה גלייטמן: סליחה.

עאידה תומא סלימאן: שנייה, אני אקבל תשובה מהמשרד.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה.

<אילנה גלייטמן: נכון.

<אילנה גלייטמן: אנחנו נותנים לה הדרכה בכל שלב שבו היא צריכה את זה.

<אילנה גלייטמן: ברגע שזה עובר לתלות או ברגע שכבר אי אפשר, כי תראי, יש גבולות.

<אילנה גלייטמן: זאת אומרת - - -

עאידה תומא סלימאן: אני שאלתי שאלה.

<אילנה גלייטמן: אז אני עונה לך.

עאידה תומא סלימאן: לא, את עונה לי במשהו מאד כללי.

עאידה תומא סלימאן: אני שאלתי שאלה מאד ברורה.

<אילנה גלייטמן: אולי אמרו לך פעם שיש בעיה תקציבית?

<נורית חי יהודה: לא, אף פעם.

<אילנה גלייטמן: נו, אז למה להגיד את זה?

<נורית חי יהודה: לא אמרתי.

<אילנה גלייטמן: אז אין מחסור.

<נורית חי יהודה: לא דיברנו על זה.

<נורית חי יהודה: דיברנו על ההדרכה השיקומית, שעכשיו רק עלה הנושא, שהדרכה שיקומית היא לא ממצה את כל הצרכים של האמא העיוורת.

<אילנה גלייטמן: איזה שירות היא לא ממצה?

<נורית חי יהודה: זה שירות טוב, זה שירות מצוין, זה שירות שנותן ביטחון, זה שירות שמלמד את הטכניקה, וזה מלמד את האמא לקראת ההיריון ואחרי.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, מה לא?

<נורית חי יהודה: כי זה מטרתו של השירות.

<נורית חי יהודה: זה לא בגלל שיש לנו תלונות לגבי ההדרכה.

עאידה תומא סלימאן: נורית, סליחה, סליחה, כדי שנוכל להתקדם - - -

<נורית חי יהודה: יושבת איתנו מדריכה מעולה שבאה במיוחד כנציגה ממגדלור.

<נורית חי יהודה: יש לנו קשרים מאד טובים עם מדריכות, אבל שוב, אנחנו מדברים מעבר להדרכה שיקומית - - -

עאידה תומא סלימאן: נורית, נורית, אני מנסה להבין אתכן, כדי שנתקדם.

עאידה תומא סלימאן: אי אפשר להמשיך לדבר על מה שקיים.

עאידה תומא סלימאן: אתן טוענות שיש חסר, יש משהו שלא מקבלים אותו וכדאי שהמשרד יתחיל לחשוב עליו.

עאידה תומא סלימאן: אז אתן מדברות על ליווי בשלב מסוים, אוקיי, זאת נקודה.

עאידה תומא סלימאן: אני הבנתי את זה ותיכף נשמע אם ניתן שירות כזה.

עאידה תומא סלימאן: לא של הדרכה וטכניקות, אלא של ליווי.

עאידה תומא סלימאן: לפחות תחנת אם וילד, טיפת חלב, ליווי לשעה, אני לא יודעת, לגן שעשועים.

עאידה תומא סלימאן: האם יש ליווי כזה לאימהות שהילדים שלהן איתן?

<אילנה גלייטמן: אוקיי.

<אילנה גלייטמן: יש שירות במשרד הרווחה שנקרא חונכות צומחות ויש שירות שיזום על ידי השירות לעיוור, שנקרא חונך לילד.

<אילנה גלייטמן: זאת אומרת, ילדים של אנשים עיוורים, של נשים עיוורות למשל, יכולים לקבל חונך שיוצא איתם לגן המשחקים, שמשחק איתם כדורגל, שעושה את אותן פונקציות שההורה לא יכול לעשות.

<אילנה גלייטמן: זה חונכים לילד.

עאידה תומא סלימאן: זה במקום ההורה.

<אילנה גלייטמן: זה במקום ההורה, לגבי אותן נקודות, כן.

עאידה תומא סלימאן: אבל מדברים פה על משהו אחר.

<אילנה גלייטמן: לא, זה לא משהו אחר.

<אילנה גלייטמן: זה גם מענה חשוב שניתן לילד, לגבי אותן נקודות שבהן ההורה לא מסוגל לעשות.

<אילנה גלייטמן: זה שירות אחד.

<אילנה גלייטמן: שירות אחר זה הנושא של חונכות צומחות.

<אילנה גלייטמן: לתקופה מסוימת שבה האמא נזקקת לאיזה שהוא שירות, אבל לתקופה מוגבלת – זה לתקופה מוגבלת של כמה חודשים – היא יכולה לקבל משירותי הרווחה חונכת צומחת שתסייע לה בתפקודים מסוימים.

<אילנה גלייטמן: זה לא לאורך זמן, זה לא לאורך כל החיים, זה באמת לתקופה מאד מסוימת.

<אילנה גלייטמן: נורית מדברת פה על משהו שהוא לאורך כל החיים.

<נאוה פרידמן: אבל שתדעי לך שאף אחד לא ידע.

<נאוה פרידמן: אני בכל אופן לא ידעתי את זה ואני הייתי מתחננת לבנות דודה שלי שייקחו את הילדים שלי.

עאידה תומא סלימאן: מה שמך, לפרוטוקל.

<נאוה פרידמן: נאוה פרידמן.

<זהבה כהן: לקבץ נדבות.

<זהבה כהן: בקיצור, זה לקבץ נדבות.

<נאוה פרידמן: לקבץ נדבות - - -

עאידה תומא סלימאן: שנייה, לא, לא, אל תיכנסו עכשיו ל - - -

<נאוה פרידמן: אבל זה נכון.

עאידה תומא סלימאן: אבל אני רוצה לשאול שאלה אחת.

עאידה תומא סלימאן: את בקשר עם העובדת הסוציאלית?

<אילנה גלייטמן: יפה.

<נאוה פרידמן: אני כן.

עאידה תומא סלימאן: והיא לא אמרה לך אף פעם שיש לך שירות כזה?

<נאוה פרידמן: לא, לא.

<נאוה פרידמן: לא אמרו לי ולא יידעו אותי על דבר כזה.

<נאוה פרידמן: לא.

<שלי ברזל: סליחה, אני חייבת להגיד משהו.

עאידה תומא סלימאן: כן גברתי, מה השם?

<שלי ברזל: סליחה שאני מתפרצת.

<שלי ברזל: קוראים לי שלי ברזל, אני נמצאת כאן יחד עם בעלי.

<שלי ברזל: אני עיוורת ויש לי ילדה בת שנתיים.

<שלי ברזל: ביום שילדתי אני עברתי מהעובדת הסוציאלית שהיא תחת הכותרת של שיקום, לעובדת סוציאלית שתחת כותרת – ילדים בסיכון.

<שלי ברזל: כבר אמא מסכנת - - -

עאידה תומא סלימאן: מה?

<שלי ברזל: זה ברווחה.

<שלי ברזל: עכשיו, העובדת הסוציאלית מן הסתם לא יודעת את כל הזכויות שמגיעות לי, כי אני כבר לא עיוורו, אני כבר אמא מסכנת כביכול, ואז אני לא קיבלתי לא מורה שיקומית שיכלה ללמד אותי איך לחתל את הילד, כל הדברים שדיברו פה – לא קיבלתי שום דבר.

<שלי ברזל: תסכול נוראי.

<קריאה: גם אני לא.

<קריאה: גם אני לא.

<שלי ברזל: ביקשתי עזרה במעון – לא קיבלתי, כי כל הזמן היא אמרה לי – אי אפשר, אי אפשר ואז נתקעתי עם הילדה שנה שלמה בבית, תוך כדי מאבקים עם כל העולם לקבל עזרה במעון.

<שלי ברזל: לא יכולתי לצאת עם הילדה כי אני עם כלב נחייה ועם עגלה זה לא עובד ביחד.

<שלי ברזל: זה כאילו תסכול נוראי.

<שלי ברזל: המון המון עזרה, המון המון זכויות, אבל לא קיבלתי שום דבר.

עאידה תומא סלימאן: אני מודה לך על זה ששיתפת אותנו.

<שלי ברזל: וזה לגבי העובדים הסוציאליים שיודעים את הזכויות שלנו.

עאידה תומא סלימאן: וחבל לי שהמצב הוא ככה.

<אילנה גלייטמן: נכון, גם לי.

עאידה תומא סלימאן: אני רק רוצה להבין.

עאידה תומא סלימאן: האם זה מה שמתנהל – שאמא, ברגע שהיא יולדת, הילד שלה הופך לילד בסיכון, לפי - - -

<שלי ברזל: אני גרה בחולון - - -

עאידה תומא סלימאן: שנייה, שנייה.

<אילנה גלייטמן: זה עצוב לשמוע.

<שלי ברזל: אני רק רוצה להגיד לך - - -

עאידה תומא סלימאן: סליחה, תאמינו לי, אני מבינה - - -

<נאוה פרידמן: רק שנייה אחת, אני חייבת להגיד את זה.

<נאוה פרידמן: אני פחדתי.

<נאוה פרידמן: היו שנים שאני לא ניגשתי לעובדת הסוציאלית.

<נאוה פרידמן: אני אגיד לכם, כי פחדתי להגיע לשם, כי הייתי אמא בסיכון ויש לי שני ילדים מחוננים.

עאידה תומא סלימאן: לא, גברתי, אני מאד מבקשת.

<אילנה גלייטמן: את צודקת, רק שקוראים לי בוועדה השנייה.

עאידה תומא סלימאן: אני מאד מבקשת מכן ואני מאד מצטערת.

עאידה תומא סלימאן: בדרך כלל, מי שמכירה אותי יודעת שאני אקשיב אחר כך, אבל אני לא אפספס, בשבילכן, לא אפספס את ההזדמנות שיש לי את נציגת המשרד, יושבת אצלי פה והיא רוצה לצאת ואני לא מצליחה להבין ממנה דברים.

עאידה תומא סלימאן: אז אני מאד מבקשת – למענכן – כדי שלא תרגישו שאתן יוצאות מפה בלי פתרונות.

עאידה תומא סלימאן: אני הקשבתי עכשיו לשלוש אימהות שאומרות בצורה הכי ברורה - ואני מאד מבקשת שתקשיבו - אומרת לי באופן הכי ברור שברגע שהן יולדות, לשכות הרווחה מעבירות אותן למשפחות עם ילדים בסיכון.

<אילנה גלייטמן: אני מבקשת לא להכליל, כי - - -

עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת שתקשיבי לי טוב ואז תביני שלא הכללתי.

עאידה תומא סלימאן: אמרתי – יש שלוש נשים פה בישיבה הזו, שאמרו את זה.

עאידה תומא סלימאן: אני מאד מדייקת.

עאידה תומא סלימאן: ואני מבקשת לא לקטוע אותי.

עאידה תומא סלימאן: אני עכשיו רוצה לעשות קצת סדר.

עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת תשובה ברורה, חד וחלק, האם יש הוראות בתוך המשרד - - -

<אילנה גלייטמן: חס וחלילה.

עאידה תומא סלימאן: חס וחלילה.

עאידה תומא סלימאן: מה אתם עושים עם תלונות, ואני אדאג להעביר תלונות - - -

<אילנה גלייטמן: בהחלט.

עאידה תומא סלימאן: של נשים, ובמקרה הספציפי אני מבינה שזה עדיין טרי, בשנה הראשונה.

<אילנה גלייטמן: חמור מאד.

<אילנה גלייטמן: חמור מאד.

עאידה תומא סלימאן: אז אני רוצה שהמשרד ייתן תשובה מאד ברורה בעניין הזה ואוי ואבוי אם זה קורה מתוך המשרד, ולא מקובל עלי שבגלל שאמא היא עיוורת, ישר מקטלגים את הילדים - - -

<אילנה גלייטמן: גם עלי לא.

<אילנה גלייטמן: ברור.

עאידה תומא סלימאן: ועם כל מה שזה גורם, לגריעה מהזכויות שלהן כאימהות ושל הילדים.

עאידה תומא סלימאן: ואני כבר מודיעה שאני ארצה תשובה תוך שבוע, בכתב, על הנושא הזה, כולל המכתב שלא קיבלתי עד היום הזה.

<זהבה כהן: כל הכבוד.

<זהבה כהן: יישר כוח.

<אילנה גלייטמן: אני מתנצלת, אני יוצאת לוועדה הבאה, אבל נשארת פה נציגה של המשרד.

עאידה תומא סלימאן: בסדר גמור.

<אילנה גלייטמן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: ממילא אני צריכה לנעול את הישיבה, אבל אני רוצה להוסיף לעניין - שאנחנו נגענו היום בצד של האימהות של הנשים העיוורות, וזה נושא מאד חשוב.

עאידה תומא סלימאן: ואת היכולת שלהן לתפקד כאימהות ולא לגרוע מזכויותיהן למלא את התפקיד הזה, אני חושבת שהגיע הזמן באמת להבין את התכנית.

עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת, אני רוצה לסגור.

עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שיש הרבה נושאים אחרים שצריך לטפל בהם.

עאידה תומא סלימאן: יש נשים שאפילו לא מקבלות את הזכות הזו כן לבנות בית ולהתחתן ולהוליד ילדים.

עאידה תומא סלימאן: ואנחנו חייבות, ולצערי הרב הקול שלהן כנשים ערביות, עיוורות, לא נשמע פה והייתי רוצה לראות גם שהמרכז לעיוור ידאג לכך בדיונים הבאים.

עאידה תומא סלימאן: הן חלק מהאוכלוסייה וזה התפקיד גם שלכם, שהקול שלהן יישמע פה, מסביב לשולחן.

עאידה תומא סלימאן: אין להן אפילו את הזכות לפעמים לסיים את הלימודים שלהן, אין להן את הזכות לחופש תנועה בתוך הכפרים שלהן ואין להן גם את חופש התעסוקה.

עאידה תומא סלימאן: אז אני הייתי רוצה לראות את כל המכלול.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו לא רק אימהות.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו לפני הכל נשים שרוצות לחיות כנשים תורמות ונתרמות בחברה שלנו.

עאידה תומא סלימאן: אז אני פונה למרכז לעיוור ואני מברכת על כל הפעילות שלכם ופונה אליכן שתיקחו בחשבון ואלי גם תשלחו לי – איך אתן עובדות בנושא הזה של עיוורים ועיוורות, במיוחד ערביות.

עאידה תומא סלימאן: ממשרד הרווחה אני מבקשת לקבל פירוט בעניין סל השירותים הניתן לנשים.

עאידה תומא סלימאן: ואני שוב מעירה על זה, שלא תגידו לי אנחנו נותנים סל שירות שלא חשוב אם זה גבר או אישה.

עאידה תומא סלימאן: צרכים של גברים זה לא כמו צרכים של נשים והגיע הזמן שכל משרד ילמד לפתח ראייה מגדרית, שמתייחסת לצרכים המיוחדים, בגלל התפקידים השונים שאנחנו ממלאים בחיים האלה.

עאידה תומא סלימאן: כל עוד נדרש מאיתנו, כנשים, למלא תפקידים שונים מהגברים, הצרכים שלנו יהיו שונים מהגברים.

עאידה תומא סלימאן: ומשרד שאומר יש לי עיוורון מגדרי – אני תמיד אומרת להם – זה לא משהו להתהדר בו, כאילו אני שוויוני כלפי כולם.

עאידה תומא סלימאן: כי זה בדיוק ככה איך שמקפחים את הנשים.

עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת לדעת את התכניות המיוחדות, במיוחד בצד של תמיכה וליווי לנשים בנושא האימהות שלהן.

עאידה תומא סלימאן: וכמו שאמרתי בהתחלה, אני רוצה תשובה ברורה בעניין נשים שהוגדרו או ילדים שמיד הוגדרו – האם יש כיוון בתוך המשרד להגדיר כל ילד של אמא עיוורת, כילד בסיכון.

<קריאה: את זה אני אומרת לך כבר עכשיו.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, כנראה אתם לא שולטים במה שקורה בחלק מהלשכות, אם זה קרה.

עאידה תומא סלימאן: אני פונה לגברת שנתנה פה עדות, מה שמך?

<שלי ברזל: שלי ברזל.

עאידה תומא סלימאן: שלי, אני מאד מבקשת שאחרי הישיבה תתני לנו את הפרטים, כדי שאנחנו נלך עם התלונה הזו למשרד, כדי שיבררו את העניין הזה ויתקנו אותו.

עאידה תומא סלימאן: אם לא יהיו לי דוגמאות של תלונות שאני אוכל לפנות, אז הכל יישאר באוויר ובשביל המשרד – כל מה שאמרנו נמחק.

עאידה תומא סלימאן: אז אני מאד מבקשת לפנות אחרי הישיבה או לשלוח לנו אחר כך במייל.

עאידה תומא סלימאן: אני מעדיפה שתעשו את זה כדי שנוכל לעקוב.

עאידה תומא סלימאן: אני מאד מתנצלת אם לרגעים הייתי חסרת סבלנות, אבל זה רק בגלל שלפעמים אנחנו צריכות לכוון את הדיון כך שנצא עם תוצאות.

עאידה תומא סלימאן: לשבת כל הזמן – ואתן לא נשים שיושבות ומקטרות – אז אני רציתי שנהיה כמה שאפשר יעילות בדיון הזה ואני מודה לכן על הכנות.

עאידה תומא סלימאן: אתן חזקות, אין מה לעשות.

עאידה תומא סלימאן: אני לא חייבת להגיד לכן את זה, זו גישה פטרונית אם אני אומרת את זה.

<נורית חי יהודה: נכון.

עאידה תומא סלימאן: תודה לכן.

<נורית חי יהודה: תודה לך.

<מלכה אלבז: שנייה, גברתי.

עאידה תומא סלימאן: כן, גברתי, סליחה.

<מלכה אלבז: זה - - - הסיפור של האימהות זה אותו דבר.

<מלכה אלבז: אני גם - - -.

<מלכה אלבז: כבוד כל היושבים, שלום לכם.

<מלכה אלבז: שמי אלבז מלכה.

<מלכה אלבז: אני לפעמים הולכת לתחנה, אני גם הייתי אמא וגם הכל, נעזוב את זה בצד.

<מלכה אלבז: עכשיו מה שנוגע לדיון, אני הולכת לתחנה, עובר אוטובוס, אני לא רואה את המספר, עובר ועוזב אותי.

<מלכה אלבז: כשאני לבד בתחנה - - -

עאידה תומא סלימאן: את צריכה מערכת כריזה של אוטובוס שתגיד הגיע אוטובוס מספר כך וכך.

עאידה תומא סלימאן: זה מה שאת מציינת.

<מלכה אלבז: אבל אם אין אנשים, אז אני עומדת ואין אף אחד שיגיד לי איזה מספר זה, אז הוא עובר ועוזב אותי ואני מתביישת ללכת לבקש מאנשים להגיד לי איזה מספר.

<מלכה אלבז: הרבה פעמים זה קרה, ואני מאד מבקשת.

עאידה תומא סלימאן: אוקיי, אני חושבת שזה אולי מחייב איזו שהיא חקיקה שאוטובוסים - - -

<מלכה אלבז: זה כואב.

<מלכה אלבז: זה לכולנו.

עאידה תומא סלימאן: בסדר, אז אני מנסה לענות לך, גברתי.

עאידה תומא סלימאן: אולי זה מחייב חקיקה שצריך לחשוב עליה, שאוטובוסים יחויבו לעצור בתחנה ולהכריז על מספר האוטובוס ואחר כך רק להמשיך, ברגע שיש אנשים שעומדים.

עאידה תומא סלימאן: אני אשקול את זה.

<נורית חי יהודה: אבל מלכה מתגוררת לבד ומנהלת חיים לבד באופן עצמאי.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת לסגור את הישיבה.

<נורית חי יהודה: אז מלכה היא בעצם נציגה של הנשים המבוגרות.

עאידה תומא סלימאן: נורית, תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: חברות, יש לי דיון, אני לא יכולה לפתוח עכשיו עוד ישיבה.