ועדת הפנים והגנת הסביבה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 251, 2016-08-01 08:30

דוד אמסלם: בוקר טוב לכולם.

דוד אמסלם: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת הפנים והגנת הסביבה בנושא הצעת חוק להבטחת דיור חלופי לתושבי גבעת עמל, התשע"ו-2016, (פ/2573/20), של חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי, חבר הכנסת דב חנין, חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס, חבר הכנסת מכלוף מיקי זוהר, חבר הכנסת יוסי יונה, חבר הכנסת אלי כהן, חבר הכנסת איציק שמולי, חברת הכנסת סתיו שפיר, חבר הכנסת אורי מקלב, חבר הכנסת יעקב מרגי, חבר הכנסת אילן גילאון, חבר הכנסת איימן עודה, חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף.

דוד אמסלם: כל אלה חתמו, דרך אגב.

דב חנין: פשוט תקרא מי לא חתם אולי.

דוד אמסלם: וזו הכנה לקריאה ראשונה.

<תומר רוזנר: יש שתי הצעות נוספות.

שולי מועלם-רפאלי: יש עוד שתי הצעות בנושא.

<תומר רוזנר: צריך לקרוא את השמות שלהן.

דוד אמסלם: (פ/4/40) ו-(פ/166/20), של חברי הכנסת: דב חנין, איימן עודה ועבדאללה אבו מערוף.

דוד אמסלם: הראשונה היא של חבר הכנסת אילן גילאון וכל השאר כמו שהקראתי.

דוד אמסלם: זו הפרוצדורה פה.

דוד אמסלם: אנחנו ניכנס לדיון.

דוד אמסלם: בדיון הקודם ביקשתי מחברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי שתשב עם נציג הדיירים ועם נציגות הממשלה, שינסו להגיע לאיזושהי הבנה.

דוד אמסלם: שולי, תגידי לנו לאן הגעתם.

שולי מועלם-רפאלי: תודה, אדוני.

שולי מועלם-רפאלי: בוקר טוב לכולם.

שולי מועלם-רפאלי: אכן ישבנו ביום רביעי האחרון, חבר הכנסת דב חנין ואני, ביחד עם נציגי משרד המשפטים, משרד האוצר ורמ"י.

שולי מועלם-רפאלי: אני חייבת להגיד שלא התקדמנו.

שולי מועלם-רפאלי: לא התקדמנו כי רמ"י טוענים שזה בכלל לא חונה אצלם, משרד המשפטים באו עם הצעה שאנחנו לא יכולים להסכים לה.

דוד אמסלם: בבקשה.

דוד אמסלם: ברוכים הבאים.

שולי מועלם-רפאלי: שני אנשים ממשרד האוצר.

שולי מועלם-רפאלי: לא אחד.

דוד אמסלם: רבקה, כל הכבוד.

דוד אמסלם: אני מבין שבאתם מרחוק, בגלל זה איחרתם.

דוד אמסלם: בבקשה.

שולי מועלם-רפאלי: משרד המשפטים בא עם הצעה שלא יכולנו להסכים לה, של הקפאת מצב על 1961, אבל חד-צדדית.

שולי מועלם-רפאלי: אני רק אזכיר.

שולי מועלם-רפאלי: ב-1961, כשהקרקע נמכרה ליזמים, הם קיבלו אישור לבנות 400 יחידות דיור, כש-120 מתוכן היו אמורות להינתן לתושבים.

שולי מועלם-רפאלי: המציאות היום היא שיש להם אישור לבניית 1,200 דירות ו-15,000 מ"ר למסחר, 166 דירות לעיריית תל-אביב ואפס דירות לתושבים.

שולי מועלם-רפאלי: כמובן שהצעת החוק, זו לא המטרה שלה, המטרה שלה היא לדאוג לתושבים.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו הצענו שנעשה כמעשה גבעת עמל א' ונצלם מצב קיים.

שולי מועלם-רפאלי: היום בגבעת עמל ישנן 80 משפחות.

שולי מועלם-רפאלי: כשעשו את הפתרון בגבעת עמל א' צילמו מצב ונתנו דיור לכל המשפחות שהיו באותה נקודה, ב-1992.

שולי מועלם-רפאלי: חשוב להגיד שבמקביל לדיונים בבית הזה מתנהלת תובענה ייצוגית בבית-המשפט.

שולי מועלם-רפאלי: השופטת גם באחת מההצעות שלה אמרה: אוקיי, בואו נחזור להצעה המקורית שדיברה על 120 דירות לתושבים.

שולי מועלם-רפאלי: היא הביאה עוד מספר אפשרויות.

שולי מועלם-רפאלי: מבחינתנו, מה שברור זה שהמטרה – ואמרתי את זה גם לאנשי המשרדים, לפקידים הבכירים שמתנהלים מולנו – אני חושבת שהכי טוב למדינה אם השלכות הרוחב על כל מקום שהוא, יהיו בזכות גבעת עמל ב'.

שולי מועלם-רפאלי: גבעת עמל ב' היא משהו מוגדר וסגור, ברור לכולם מי בפנים, מי לא בפנים, או מי בפנים ומי בחוץ.

שולי מועלם-רפאלי: מבחינתנו, מטרת הצעת החוק היא לתת דיור חלופי למי שגר בגבעת עמל.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו מדברים על 80 משפחות.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו לא מנסים להכניס לתוך החוק הזה אנשים שלא שייכים.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו לא מנסים לבוא פה בדרישות.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו, זה אומר התושבים – אני לא מייצגת פה את עצמי, הורי לא הגיעו לארץ ב-1949, לא נשלחו לגור בגבעת עמל ולא באף שכונה אחרת שמוגדרים בה היום התושבים שבעצם באו בשליחות המדינה כפולשים.

שולי מועלם-רפאלי: המטרה היא בעצם לאפשר לאנשים שגרים מ-1947, 1949 ועד היום בשליחות של מדינת ישראל, לקבל את מה שמגיע להם, ומה שמגיע להם לא מתיישב לצערי עם ההצעה שעלתה ממשרד המשפטים.

שולי מועלם-רפאלי: אני אגיד עוד שני דברים.

שולי מועלם-רפאלי: משרד האוצר הציע שאנחנו נבדוק עם התושבים – וההצעה הזאת התקבלה גם על-ידי הבכירים במשרד המשפטים – נקודת ציון אחרת בזמן, שבה נוכל להקפיא מצב ולאנשים האלה לתת את הזכויות שמגיעות להם.

שולי מועלם-רפאלי: התושבים – ואני תכף אבקש מחברי דב להציע את זה – התושבים הציעו הצעה אחרת.

שולי מועלם-רפאלי: בסוף – וזה אולי המשפט הכי חשוב מבחינתי – בסוף, כל מי שיושב מסביב לשולחן הזה הוא אזרח מדינת ישראל שיש לו זכויות והוא אכפתי ביחס לכספי מדינת ישראל.

שולי מועלם-רפאלי: אין פה איזה רצון שמפה יהיו – אני שומעת את זה בשלוש וחצי שנים שאני חברת כנסת, אדוני.

שולי מועלם-רפאלי: יש איזו חרדה גדולה מהשלכות רוחב, רק מהדיון בשבוע שעבר בוועדת חוץ וביטחון וממה שהביא אותי ברמה האישית לכנסת, מההישג באמת האדיר ביחס לאלמנות צה"ל ואלמנות הטרור.

שולי מועלם-רפאלי: בואו, תרגיעו מהשלכות הרוחב.

שולי מועלם-רפאלי: יש פה מציאות של אנשים בשכונה, שמעבר לכביש שלהם עצמם הדברים סודרו לשביעות רצון כולם, יזמים ותושבים כאחד, או אם נלך על הסדר הנכון, תושבים ויזמים כאחד.

<קריאה: ורמ"י.

שולי מועלם-רפאלי: ורמ"י, זה ברור.

שולי מועלם-רפאלי: וזה הדבר האחרון שרציתי להגיד.

שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שהמדינה – וזה כבר אמרנו בדיונים רבים קודמים – לא יכולה לרחוץ בניקיון כפיה.

שולי מועלם-רפאלי: להגיד לי היום ולהגיד לתושבים היום שאנחנו מכרנו את הזכויות בקרקע ב-1961, ואחרינו המבול, המדינה כבר לא שם.

שולי מועלם-רפאלי: המשרדים לא שם, לא משרד האוצר ולא משרד המשפטים.

שולי מועלם-רפאלי: אני מציעה לרמ"י גם לא להיות שם.

שולי מועלם-רפאלי: אני שמחה ששירה, נציגת רמ"י, יושבת פה, דווקא מתוך ההבנה שזה גם חונה אצלם.

שולי מועלם-רפאלי: מבחינתנו, המטרה היום – וגם אמרתי את זה לאנשי המשרדים – המטרה היא להעביר את הצעת החוק בקריאה ראשונה מתוך ההבנה שיש עוד דרך לעשות לקראת קריאה שנייה ושלישית שבה אנחנו נעשה את ה-Fine Tuning על מי הזכאים, למה זכאים.

שולי מועלם-רפאלי: אין לנו פה איזה רצון לתת לכל אחד עכשיו מיליוני שקלים אם הוא איננו זכאי, ומצד שני, אנחנו לא רוצים לפגוע בזכויות של מי שזכאי לקבל את מה שהוא זכאי לו כמו שהגדירה השופטת, דירה בשווי דירות שנמכרות באזור שבו נמצאת גבעת עמל ב'.

שולי מועלם-רפאלי: ברוך השם שזה אחד האזורים היקרים במדינת ישראל, ואנחנו שמחים על בנייה ושמחים על יישוב הארץ בכל האזורים, כולל בגבעת עמל ב' ואזור צפון תל-אביב.

דוד אמסלם: תודה רבה.

שולי מועלם-רפאלי: אני אשמח אם אדוני ייתן לדב להציג את ההצעה האחרונה שהגיעה מהתושבים, ובעיני היא הצעה שיכולה להוריד את המתח מאותן השלכות רוחב.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.

דב חנין: תודה לך, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: אני מצטרף לכל דבריה של חברתי, חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי, ולפני שאני אציג את ההצעה אני רוצה להגיד משהו על השלכות הרוחב.

דב חנין: בפגישה שהייתה לנו עם נציגי המדינה, באמת השאלה שהכי הטרידה אותם היא שאלת השלכות הרוחב על שכונות אחרות שגם בהן נמצאים אנשים שהמדינה שלחה לכל מיני מקומות.

דב חנין: אנחנו מדברים בעיקר על פרברים או שכונות בתוך הערים הגדולות, תל-אביב, גם ירושלים, שכונות שהמדינה שלחה אנשים אליהן בראשית ימיה, ועם השנים הסירה מעליה כל אחריות להמשך גורלם.

דב חנין: חלק מהמקומות הופרטו, הקרקעות הועברו ליזמים פרטיים.

דב חנין: חלק מהמקומות, האדמות עדיין נמצאות בידי המדינה.

דב חנין: ונמצא על השולחן, על שולחנה של הכנסת, אדוני היושב-ראש הציג את הדברים בצורה מאוד בהירה בישיבה האחרונה של הוועדה, יש ויכוח עקרוני מה מידת אחריותה של המדינה לאותם אזרחים שהיא שלחה לאותם מקומות.

דב חנין: אבל, אני רוצה לומר שהסוגיה הזו כמו שמוצגת בפנינו, אדוני היושב-ראש, מציגה גישה מאוד-מאוד צרה של המציאות.

דב חנין: הגישה המאוד צרה של המציאות, לא רק שהיא מתעלמת ממצוקה של אנשים שלמדינה יש אחריות עליהם, אלא היא גם מתעלמת בעצם מאינטרסים וממטרות שהמדינה עצמה מציבה בפניה.

דב חנין: אנחנו מדברים על קרקעות באזורי הביקוש הכי משמעותיים.

דב חנין: למשל בתל-אביב - גבעת עמל, שכונת הארגזים, כפר שלם – אזורים שבהם המדינה, יש לה אינטרס ממדרגה ראשונה לייצר שם, להקים שם מגדלים למגורים בהיקף מאוד-מאוד גדול, באזורים האלה אפשר להקים מגורים בהיקפים הרבה הרבה הרבה יותר גדולים ממה שכרגע קיים שם.

דב חנין: המדינה מעוניינת בזה.

דב חנין: אני שומע שמבחינתה של הממשלה זו מטרה ראשונה במעלה לקדם תוכניות בינוי בהיקף גדול באזורי הביקוש.

דב חנין: המציאות הקיימת של הוויכוח שקיים עם התושבים, אפשר להמשיך אותה עוד שנים.

דב חנין: אם לא יינתן פתרון, אם לא תהיה גישה חדשה בעניין הזה, הוויכוח בגבעת עמל, הוויכוח בכפר שלם, הוויכוח בשכונת הארגזים, עוד יימשך שנים רבות, ולא תהיה שם בנייה.

דב חנין: התושבים לא מתכוונים לוותר, הם לא יוותרו, ויש ציבור יותר ויותר גדול שמבין שהתושבים צודקים, ועומד מאחוריהם.

דב חנין: אז המדינה צריכה להחליט.

דב חנין: היא יכולה להגיד – אנחנו מוותרים, לא יבנו שם בשנים הקרובות, לא יבנו שם הרבה שנים.

דב חנין: והיא יכולה גם להחליט – אנחנו רוצים את הקשר הגורדי הזה לחתוך, ולחתוך אותו באופן שיפצה את התושבים ויאפשר גם את הבנייה שהמדינה כל כך מעוניינת בה, באזורי הביקוש האלה במרכז הארץ.

דב חנין: כאשר זה האינטרס של המדינה וכאשר זו הראייה של המדינה, הבעיה שאנחנו מתמודדים איתה נראית בעיה מאוד-מאוד קטנה, מאוד קטנה.

דב חנין: הרי כל הפיצויים של התושבים, בכל פרשנות שאנחנו נלך ובכל מקום שאנחנו נלך, הם רק חלק קטן מאוד מההכנסות שצפויות מהמתחמים האלה אם תיבנה בהם באמת אותה בנייה רוויה שהיא מתוכננת והיא קיימת.

דב חנין: זאת אומרת, אנחנו מתעסקים בוויכוח על הכסף הקטן, ושמים בצד את הכסף הגדול.

דב חנין: את הכסף הגדול שיכול להגיע אגב גם למדינה וגם ליזמים כתוצאה מהמשך הקידום של התוכניות הקיימות.

דב חנין: אז אני אומר את זה, אדוני היושב-ראש, לפני שאני נכנס להצעה של התושבים כי אני חושב שבעיית הרוחב לא באמת קיימת.

דב חנין: לא באמת קיימת בעיית רוחב, אין בעיית רוחב, תבינו את זה.

דב חנין: תפתרו פתרון רוחב וכולנו נרוויח.

דב חנין: לצערי, אני אומר לך אדוני היושב-ראש, אני מבין שהמדינה עדיין לא הגיעה לתובנה הזאת, שעדיף לא לפתור את כל הבעיות, לחתוך את כל הקשר הגורדי, לאפשר בכל המקומות בנייה, לפצות את כל התושבים פיצוי הוגן ולהתחיל להתקדם.

דב חנין: אז אני מבין שהמדינה כן מעוניינת משאלת הרוחב ומשאלת השלכות רוחב של הפתרון בגבעת עמל.

דב חנין: ולכן, אנחנו חשבנו והתושבים חשבו, בעקבות הדיון הקודם, על פתרון שיכול להפיג את החששות של המדינה מהשלכות הרוחב, שאני כאמור טוען שהן לא קיימות, אבל נניח שהמדינה עדיין לא השתכנעה בזה.

יגאל גואטה: אבל באמת כל הסחבת הזאת של המדינה, זה לא בגלל השלכות הרוחב.

יגאל גואטה: זה בשביל להתיש את האנשים האלה.

דב חנין: ברור.

דב חנין: ברור.

יגאל גואטה: זאת האמת ואת זה צריך להגיד על השולחן.

יגאל גואטה: המדינה רוצה להתיש אותם ולהתיש אותם ולהתיש אותם, ואנחנו פשוט נעמוד מנגד.

דוד אמסלם: גואטה, קיבלת את רשות הדיבור?

יגאל גואטה: לא.

יגאל גואטה: תודה, אדוני.

דוד אמסלם: אז בבקשה לא להתפרץ.

יגאל גואטה: אבל יש דברים כואבים, אז גם - - -

דוד אמסלם: תשתה מים.

יגאל גואטה: זה לא עוזר.

דב חנין: ייתכן בהחלט שאתה צודק, אבל המדינה בחרה - - -

דוד אמסלם: בבקשה.

דוד אמסלם: אנחנו פה לא בדיאלוג.

דב חנין: אנחנו לא בעניין, בסדר.

דב חנין: בכל מקרה, מה שהמדינה מציבה בפנינו זה את החשש מהשלכות רוחב, ולזה אנחנו מנסים לתת תשובה.

דב חנין: ואני, בהמשך לדבריה של חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי, רוצה לומר שגבעת עמל זה המקרה הכי קל לפתרון.

דב חנין: למה?

דב חנין: מכיוון שקבוצת האנשים שנמצאת בגבעת עמל היא קבוצה מאוד מוגדרת ומתוחמת.

דב חנין: גבעת עמל, להבדיל ממקומות אחרים שהתווספו אליהם במהלך השנים אנשים אחרים שבאו מבחוץ ולא היו במקור בשטח, צריך להגיד לזכות הקבוצה הזו הנפלאה של התושבים בגבעת עמל ושל משפחותיהם, שהם באמת שמרו על הקרקע.

דב חנין: הם באמת שמרו על הקרקע, כל המתחם הזה של גבעת עמל הוא מתחם שבו נמצאים האנשים המקוריים - -

<קריאה: אמיתי לגמרי מה שאתה אומר.

דב חנין: - - או הצאצאים שלהם, המשפחות המקוריות.

דב חנין: אין בגבעת עמל – ואני אומר את זה כמי שמכיר את השכונה ומסתובב שם – אין שם איזשהן משפחות חדשות לגמרי שלא היו בכלל ופתאום מצטרפות לנו בשנות השמונים, נניח, שזה ויכוח, אני גם לא אומר איך לפתור אותו אבל המקרה של גבעת עמל מבחינה זו הוא מאוד מאוד פשוט, ולכן זה המקרה שנכון להתחיל בו.

דב חנין: נכון להתחיל בו ואפשר להתקדם בו מאוד-מאוד מהר.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, בדיון עלה קונספט שהוא נראה לי מאוד נכון למחשבה על גבעת עמל, ואולי גם לגבי השכונות האחרות הוא נכון, וזה הקונספט של נחלה.

דב חנין: יש לנו 22 משפחות בגדול, בתי-אב, בגבעת עמל.

שולי מועלם-רפאלי: 25.

<תומר רוזנר: אמרתם 80, לא?

דב חנין: לא.

דב חנין: 80 משפחות - -

שולי מועלם-רפאלי: 80 משפחות, אבל בתי-אב זה 25.

שולי מועלם-רפאלי: זה המספר המקסימלי שספרנו.

דב חנין: - - אבל בתי-האב המקוריים הם סדר גודל של עשרים וכמה.

דב חנין: אז בואו נתייחס לכל אחד מהם כאילו שהוא חי במושב, והמדינה בעצם נתנה לו להתיישב בנחלה.

דוד אמסלם: יש לך הצעה איזה מושב?

דב חנין: מושב גבעת עמל.

<קריאה: מושב עובדים.

דב חנין: אומנם, אני רק צריך להגיד, אדוני, שהם היו מאוד-מאוד רוצים לחיות בתנאים שנתנו למושבים, כי לא נתנו להם את התנאים של מושבים, ועיריית תל-אביב לא התייחסה אליהם כמושב אמיתי - -

<קריאה: כפולשים.

דב חנין: - - אבל נניח, בואו נגיד, היום לפחות, בדיעבד אנחנו אומרים, אנחנו נתייחס אליהם כמו מושב, נחלה.

דב חנין: יש לנו את המשפחות האלה.

דב חנין: בואו נצא מתוך הנחה שאנחנו לכל בית-אב מקורי נותנים את מה שמגיע לו.

דב חנין: לא מרחיבים מעבר לבתי-האב המקוריים.

דב חנין: מה מגיע לאותו בית-אב מקורי?

דב חנין: מגיע לו מה שהיה לו ב-1961, שזו נקודת ההתחלה.

דב חנין: אבל את זה צריך לשערך.

דב חנין: איך משערכים את זה?

דב חנין: יש לנו פתרון נורא פשוט.

דב חנין: משערכים את זה לפי העלייה של אחוזי הבנייה במתחם.

דב חנין: אתם בהתחלה, כשעשיתם את התחשיב של 1961, דיברתם על פתרון למשפחות לפי 400 יחידות דיור.

דב חנין: היום מדברים על X יחידות דיור – אני אפילו בעצמי כבר לא יודע עד הסוף – בואו נשערך.

דב חנין: אם ה-X הוא פי שלושה, אז נשערך את הזכויות של 1961 פי שלושה.

דב חנין: כי הרי צריך לזכור שכל העלייה ביחידות הדיור שהוספה לגבעת עמל, הוספה בשבילם, היא הוספה בשביל לפצות אותם, היא הוספה בשביל לתת להם פתרון.

דב חנין: ברור לי לגמרי שמה שאנחנו מציעים והתושבים מציעים זה לא באמת הוגן, זה הרבה פחות מההוגן, כי הערך של העלייה הכלכלית במספר יחידות הדיור שהוסיפו זה הרבה יותר ממה שייתנו להם.

דב חנין: אבל אני אומר – בואו, אלה אנשים שהם באמת אנשים מאוד ריאליסטים, אין להם עיניים גדולות ואין להם ציפיות בשמים, אבל הם רוצים הסדר הוגן, לא פחות מאשר הסדר הוגן.

דב חנין: משפט אחרון, אדוני היושב-ראש, לגבי התהליך שבו אנחנו נמצאים.

דב חנין: כמו שאמרה חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי, הדבר הזה נמצא גם בבית-המשפט, אבל אני אומר כגישה שלי כחבר כנסת.

דב חנין: אני חושב שהגיע הזמן שאנחנו נייצר את הפתרונות בכנסת.

דב חנין: זה שכל פעם כשיש בעיה קשה אנחנו אומרים – טוב, יש בית-משפט, אולי בית-משפט יפתור לנו את הבעיה – זה מאוד מאוד נוח אבל זה לא גישה שאנחנו צריכים לאמץ אותה כחברי כנסת.

דב חנין: הפתרון בסופו של דבר צריך לצאת מהכנסת.

דב חנין: והפתרון צריך לצאת מהכנסת, במקרה הזה אני חושב שהוא פתרון קל, הוא פתרון פשוט והוא פתרון אפשרי.

דב חנין: הפנייה שלנו, אדוני היושב-ראש, היא שאנחנו היום נאשר את הצעת החוק לקריאה ראשונה.

דב חנין: אני יודע שעוד יהיו ויכוחים, אבל בשביל זה יש לנו את ההכנה לקריאה שנייה ושלישית.

דב חנין: אנחנו יכולים את כל הוויכוחים הקיימים להמשיך ולנהל בהמשך הדרך.

דב חנין: העברת החוק בקריאה ראשונה כרגע, יהיה בה מסר מאוד-מאוד חשוב לכל הצדדים המעורבים שהכנסת רצינית בעניין הזה, שאנחנו מתכוונים לפתור את העניין.

דב חנין: הלוואי.

דב חנין: אם יגיעו להסדר בלעדינו וימצאו פתרון טוב בלעדינו, אנחנו לא מחפשים עבודה, אבל זה שאנחנו מעבירים את המסר הברור הזה, זה מאוד-מאוד חשוב כי במקביל הזמן לא עוצר מלכת.

דב חנין: התהליכים המשפטיים נגד התושבים מתקדמים.

דב חנין: היו שם פינויים לפני חודשים, ואולי לא יהיו בחודש הקרוב אבל אם אנחנו לא נתערב ונפעל, יהיו שם עוד פינויים.

דב חנין: יהיו שם עוד פינויים, זה הולך לשם.

<מלכה אלפסי: אני רוצה לתת דוגמה אחת קטנה.

<מלכה אלפסי: קטנה-קטנה.

דוד אמסלם: לא, לא, לא.

<מלכה אלפסי: קטנה, רק - - -

דוד אמסלם: לא, לא, לא.

דוד אמסלם: מלכה, עוד מעט אני אתן לך את זכות הדיבור.

דב חנין: ולכן, אדוני היושב-ראש, הבקשה שלי שאנחנו נפעל באותו קצב שבו המציאות - - -

דוד אמסלם: בוא תתחיל להתכנס.

דב חנין: תודה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: קודם כול אני רוצה לענות לך רק במשפט אחד.

דוד אמסלם: אני רוצה להבהיר בכלל את הקונטקסט של הדיון.

דוד אמסלם: החוק עבר קריאה טרומית, בתנאי אחד, שהוא אמור להתקדם אחרי תיאום עם משרד המשפטים ומשרד האוצר.

דוד אמסלם: זו עמדת הממשלה.

דוד אמסלם: האופוזיציה, אין להם בעיה – תעבירו הכול, זה בסדר.

דוד אמסלם: אני רק מספר לכם את הפרוצדורה מה קורה.

דוד אמסלם: לכן, אנחנו לא מקדמים את זה כרגע בלי התיאום הזה, אחרת הייתי מעביר את זה כבר בישיבה הקודמת.

דוד אמסלם: ואנחנו חותרים כל הזמן עכשיו לעשות את התיאום איתם ולגבש איזשהו קונספט.

דוד אמסלם: כרגע אין קונספט אז אין לאן ללכת.

דוד אמסלם: אני עונה לו לגבי הנושא האם להתקדם כרגע, כן או לא.

דוד אמסלם: בבקשה, חבר הכנסת גואטה.

יגאל גואטה: לא.

יגאל גואטה: אני דווקא רוצה לשמוע את התושבים.

דוד אמסלם: מלכה, בדיוק עכשיו הגיע תורך לפי הרשימה.

<מלכה אלפסי: אין לי מה להוסיף יותר מדי כי תיארו כאן מצב מאוד רגיש, מאוד כואב.

<מלכה אלפסי: רק רציתי להגיד ממש בקצרה, דוגמה.

<מלכה אלפסי: אישה בת 82, בת למשפחת אלפסי, מאלה שפונו למעלה, נזרקה מביתה ללא אגורה.

<מלכה אלפסי: בסוף סגרו איזה קומבינה עם האח שלה, שקיבל 1.3 מיליון – היא בכלל לא קיבלה – וממנו הפרישו לה 200,000.

<מלכה אלפסי: אנחנו לא רוצים להגיע לשם.

דוד אמסלם: מי זאת?

<מלכה אלפסי: הגברת הזאת.

<רותי אלפסי קאופמן: לא 200.

<רותי אלפסי קאופמן: זה 400,000.

דוד אמסלם: מלכה, אני אחזור אלייך, אבל מעניין אותי לשמוע.

דוד אמסלם: תספרי לנו את הסיפור שלך.

<מלכה אלפסי: אני לא צריכה לדבר.

<מלכה אלפסי: בבקשה.

<רותי אלפסי קאופמן: קוראים לי קאופמן אלפסי.

<רותי אלפסי קאופמן: אני אלפסי מהבית כמובן, הבת הבכורה של משפחת אלפסי.

דוד אמסלם: התחתנת עם אשכנזי.

<רותי אלפסי קאופמן: התחתנתי עם אשכנזי, נכון.

דוד אמסלם: עכשיו ספרי לנו את סיפור חייך.

<רותי אלפסי קאופמן: אני אספר לך.

<רותי אלפסי קאופמן: קודם כול, יש לי פה, אני חושבת שאני היחידה שיש לי מסמך, אין לי אומנם מ-48' אבל יש לי מ-55' ומ-58', ששירתי בצבא ונישאתי, יש כאן גם כתובת וגם תאריך.

<קריאה: של השכונה.

שולי מועלם-רפאלי: בגבעת עמל.

דוד אמסלם: גברת קאופמן, רותי, עזבי את המסמכים.

דוד אמסלם: תספרי לנו את סיפור החיים שלך.

דוד אמסלם: באמת, מעניין אותי.

<רותי אלפסי קאופמן: הביאו אותנו לשם כשהייתי בת 11.

דוד אמסלם: מאיפה עליתם?

דוד אמסלם: ממרוקו?

<רותי אלפסי קאופמן: אנחנו דור שביעי בארץ מצד אבא.

<רותי אלפסי קאופמן: מצד אימא שלי אנחנו דור רביעי.

<רותי אלפסי קאופמן: אימא שלי ילידת חברון, ויש לנו לצערי הרב מסורת של עקירות.

<רותי אלפסי קאופמן: את אימא שלי ומשפחתה עקרו בשנת תרפ"ט, וזה היה מכוח הנסיבות.

<רותי אלפסי קאופמן: את אבא שלי מיפו, שהוא עבר לתל-אביב, לנווה צדק.

<רותי אלפסי קאופמן: כולנו נולדנו בנווה צדק.

<רותי אלפסי קאופמן: משם עקרו אותנו כשפרצה המלחמה.

<רותי אלפסי קאופמן: הפכנו לפליטים, והביאו אותנו לגבעת עמל.

דוד אמסלם: באיזה שנה?

<רותי אלפסי קאופמן: 48'.

דוד אמסלם: את זוכרת את האירוע?

<רותי אלפסי קאופמן: אני זוכרת את האירוע, הייתי ילדה בת 11.

<רותי אלפסי קאופמן: אני זוכרת.

דוד אמסלם: אתם הגעתם ב-48' לגבעת עמל וחייתם שם.

<רותי אלפסי קאופמן: חיינו שם, חיינו ללא תנאים, עם עכברושים ונדלים ועקרבים ונחשים.

דוד אמסלם: כל מרעין בשין.

<רותי אלפסי קאופמן: כביש חיפה היה רק בתוכנית, אפילו אולי לא.

<רותי אלפסי קאופמן: לעבור את גשר הירקון היינו צריכים פס.

<רותי אלפסי קאופמן: זו הייתה השכונה שהגענו אליה.

<רותי אלפסי קאופמן: בבלי כמובן לא הייתה, היו שדות.

דוד אמסלם: ומה קרה?

דוד אמסלם: עד איזה שנה חיית שם?

<רותי אלפסי קאופמן: אני חייתי שם, נישאתי בגיל 22 אחרי צבא, ב-58'.

דוד אמסלם: וגרת שם בשכונה?

<רותי אלפסי קאופמן: לא.

<רותי אלפסי קאופמן: בעלי לא רצה לגור שם, ועברנו לגור עם הוריו.

<רותי אלפסי קאופמן: ואז, החיים משכו אותנו לכל מיני כיוונים.

<רותי אלפסי קאופמן: כל פעם הייתי צריכה לעבור למקום אחר, אם זה היה מכורח הנסיבות שנישאתי, אחר כך חליתי וטיפלו בי בבילינסון, אחר כך בבית-חולים השרון, והכתובת לא שונתה כי הייתי צריכה את בתי-החולים האלה.

<רותי אלפסי קאופמן: עברתי לשכונה אחרי תקופה של 20 שנה, חזרתי חזרה.

דוד אמסלם: באיזה שנה בערך זה היה?

<רותי אלפסי קאופמן: חזרתי לפני 25 שנה, אני בשכונה בזמן האחרון הזה.

דוד אמסלם: ולאן חזרת?

<רותי אלפסי קאופמן: לבית שלי.

<רותי אלפסי קאופמן: היה לי בית שם, הבית של הורי.

דוד אמסלם: לבית של ההורים שלך.

<רותי אלפסי קאופמן: היה לי בית שם.

<רותי אלפסי קאופמן: היה לי חדר שם.

<רותי אלפסי קאופמן: לכולם היו חדרים כי באנו לבית שהיו שם אורוות, רפתות, ומזה הפכו להיות חדרים.

<רותי אלפסי קאופמן: חזרתי חזרה לבית הזה, מכורח המציאות כמובן, כי לא היה לי בית אחר, וזה היה ביתי.

<רותי אלפסי קאופמן: זה היה ביתי.

<רותי אלפסי קאופמן: הביאו אותנו לשם, זה היה הבית שלנו.

<רותי אלפסי קאופמן: אדם שיש לו בית יכול לנסוע, יכול לעזוב, יכול לא יודעת מה, וחוזר הביתה.

<רותי אלפסי קאופמן: הוא חוזר לבית שלו.

<רותי אלפסי קאופמן: אף אחד לא אומר לו.

דוד אמסלם: את חזרת לבית של ההורים שלך?

<רותי אלפסי קאופמן: לא.

<רותי אלפסי קאופמן: זה בית שלי.

<רותי אלפסי קאופמן: בבית של ההורים שלי גר אחי, שם הוא נפטר גם.

<רותי אלפסי קאופמן: ועכשיו, כשמשפחת כוזהינוף קנתה את המגרש הזה - - -

דוד אמסלם: אני רוצה לשאול עוד שאלה קטנה, ברשותך.

דוד אמסלם: המבנה שאת חזרת אליו זה מבנה שהיה היסטורית או שמישהו בנה אותו?

<רותי אלפסי קאופמן: היה מבנה, הייתה סוכה ושיפצנו, כמו כולם.

דוד אמסלם: הייתה סוכה.

<רותי אלפסי קאופמן: כמו כולם, כן.

<רותי אלפסי קאופמן: כשהרסו לנו את הבתים, החלקה שלנו בכלל לא הייתה במשפטים.

<רותי אלפסי קאופמן: אף אחד לא לחץ עלינו לעזוב.

<רותי אלפסי קאופמן: צירפו אותנו, ולא בתום-לב, לחלקה של משפחת אלפסי, של המשפחה שלנו, והרסו לנו את הבתים, ארבע משפחות.

<קריאה: ללא צו.

<רותי אלפסי קאופמן: בלי פיצוי, בלי כלום.

<רותי אלפסי קאופמן: אני היחידה שקיבלתי 400,000, מתוכם קיבלתי 300,000 עד היום, גם לא את כל הסכום, ואני גרה בשכירות היום.

דוד אמסלם: מתי הרסו לך את הבית?

<מלכה אלפסי: בדצמבר 2014.

<מלכה אלפסי: זה המתחם של כוזהינוף, שהמדינה הושיבה, מכרה ליזמים פרטיים, העירייה עשתה איחוד וחלוקה, החליטה שהשטח הזה של המדינה, שרוב האחוזים שם של עיריית תל-אביב, 63% מהשטח עצמו שייך לעיריית תל-אביב.

<מלכה אלפסי: עיריית תל-אביב הפקירה את התושבים ובחרה את היזמים ונתנה להם את החלק הזה כשטח פרטי.

<מלכה אלפסי: ובית-המשפט קבע בנובמבר 2013 שהיזמים הם הזרוע המבצעת של עיריית תל-אביב.

<מלכה אלפסי: זו החלטה של בית-המשפט.

<מלכה אלפסי: ואותם אנשים – לא רק היא, יש שם את כל האחים וכולם – בעצם שמו שלושה אחים.

<מלכה אלפסי: למשל חיקה לוי, רחל לוי, היא עדיין גרה בשכונה אבל האחים שלה, 50 מטר ממנה, נזרקו מהשכונה ללא תשלום, ללא פיצוי.

<מלכה אלפסי: אין היגיון.

<מלכה אלפסי: יש לי כאן עוד משפחה אחת, מאוד חשוב לי, מאוד, שהיא בולטת בשכונה, משפחת שומוביץ.

<מלכה אלפסי: אני חושבת שהוא האיש הכי מבוגר בשכונה.

<מלכה אלפסי: הם זוג מבוגרים, שיהיו בריאים עד 120, קרוב לגיל 90, זוג מדהים, צלולים, חבל שהם לא פה היום, אבל הילדה תספר איזה עינויים הם עוברים עם הכוזהינוף הזה.

<רויטל שומוביץ: שומוביץ רויטל.

<רויטל שומוביץ: דב חנין היה אצלנו בבית – אתה זוכר את משפחת שומוביץ, את הורי?

דב חנין: כן.

דוד אמסלם: תושבת השכונה.

<רויטל שומוביץ: אני פשוט נמצאת פה בשם הורי, שבגלל גילם המופלג לא יכלו להגיע הנה.

<רויטל שומוביץ: הורי גרים בשכונת גבעת עמל משנת 48'.

<רויטל שומוביץ: אמי הובאה לשם על-ידי מוסדות המדינה.

<רויטל שומוביץ: הם מעולם לא עזבו את השכונה, הם גרים שם ברצף מ-48' עד עצם היום הזה.

<רויטל שומוביץ: לפני שנתיים הם קיבלו תביעת פינוי ממשפחת כוזהינוף.

<רויטל שומוביץ: במקום לקבל הסכם פיצוי – הרי לגביהם אין ויכוח, הם הוותיקים, הם הראשונים, נכון?

<רויטל שומוביץ: – הם קיבלו תביעת פינוי.

<רויטל שומוביץ: מאז מתעללים בהם, גם מתישים אותנו בבית-משפט כלכלית, גם מתעללים בהם נפשית, וגם עיריית תל-אביב נתנה היתר לבנות משרד מכירות מאוד מאוד סמוך לביתם, אני מדברת על מטר וחצי מהגדר שלהם, כאשר כל משאיות הבטון נוסעות שם במהירות, כמעט דרסו את אבא שלי בשבוע שעבר בתוך המתחם.

<רויטל שומוביץ: וזה דור ראשון, שאין ויכוח שהוא זכאי.

<רויטל שומוביץ: למה אנחנו פה?

<רויטל שומוביץ: אנחנו מבקשים מהמדינה, שהפקירה אותם 70 שנה להתעללות בלתי פוסקת של היזמים, לבוא ולעמוד מאחוריהם ולדאוג להם.

<רויטל שומוביץ: עכשיו זה התפקיד שלכם לדאוג להורינו המבוגרים.

<רויטל שומוביץ: היזמים מחכים שהם ילכו לעולמם, ואז הם יפתרו את העניין ולא ישלמו את הפיצוי שמגיע להם, פיצוי שמגיע להם בזכות ולא בחסד.

<רויטל שומוביץ: ואנחנו פונים אליכם לקדם את ההגנה הזאת לאנשי גבעת עמל.

<קריאה: ולהעביר את החוק בקריאה ראשונה.

<תמר שומוביץ: והיום הם נמצאים באתר בנייה, מצד ימין של תשובה ומצד שמאל - - -

דוד אמסלם: מי מדברת?

<תמר שומוביץ: תמר שומוביץ, אני אחותה, בת לאותם הורים.

<תמר שומוביץ: והיום ההורים שלי גרים בעצם במתחם בנייה, כשמצד ימין תשובה בונה ומצד שמאל כוזהינוף בונה.

<רויטל שומוביץ: והם מ-48', וזכאים.

<תמר שומוביץ: גם העירייה נתנה להם - - -

דוד אמסלם: יש לי שאלה לגבי ההורים שלכן.

דוד אמסלם: מישהו הציע להם איזושהי הצעה?

<תמר שומוביץ: לא.

<תמר שומוביץ: למרות שמפרסמים שכן.

דוד אמסלם: אז מה, אמרו להם לקום וללכת?

<רויטל שומוביץ: לא.

<רויטל שומוביץ: נתנו להם תביעת פינוי לבית-משפט.

<רויטל שומוביץ: תביעה לסילוק יד.

<קריאה: צריך להבין, ממש מתעללים בהם.

דוד אמסלם: אני שואל עכשיו שאלת הבהרה, לא צריך להכניס אותי לקונטקסט, אני כבר מכיר אותו.

דוד אמסלם: מה קורה במקרה דנן, אני רוצה להבין.

דוד אמסלם: ההורים בעצם קיבלו הודעה לפנות את הבית שלהם?

<רויטל שומוביץ: הם קיבלו תביעה לסילוק יד לפני שנתיים, כאשר כוזהינוף רכש את הקרקע מאברמוביץ, כאשר אנחנו בכלל יושבים על חלקה שהיא של תשובה.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: רק תעני לי.

דוד אמסלם: ואז אמרו להם, אני מבין - - -

<רויטל שומוביץ: יש דיון בבית-משפט.

דוד אמסלם: זאת אומרת, אם אתם רוצים תתבעו בבית-משפט.

<תומר רוזנר: לא.

<תומר רוזנר: הם צריכים להתגונן.

<רויטל שומוביץ: תבעו אותם לפינוי.

<רויטל שומוביץ: אנחנו עכשיו נמצאים בהליך - - -

דוד אמסלם: הם צריכים להתגונן.

דוד אמסלם: הבנתי.

<רויטל שומוביץ: בדיוק.

<קריאה: להוציא מאות אלפי שקלים כדי להתגונן.

דוד אמסלם: הבנתי, הבנתי הכול.

<קריאה: זוג זקנים, תבין.

<רויטל שומוביץ: יש פה התעללות וניסיון להתחמק מהחובה לפצות אותם.

דוד אמסלם: אתם מכירים את המקרה?

<קריאות: - - -

שולי מועלם-רפאלי: שנייה, חברים, תנו לנו רגע לשמוע.

<שירה תם: לא מכירים.

<שירה תם: אמרנו גם את עמדתנו שאנחנו חושבים – אני לא יודעת את הנסיבות אבל - - -

דוד אמסלם: בסדר, הבנתי.

דוד אמסלם: מאה אחוז.

<תמר שומוביץ: אני רק רוצה לציין שההורים שלי יושבים, כשרוב השטח הוא של תשובה, ועיריית תל-אביב – מה שמלי הזכירה – היא עשתה הסכם של שינוי אחריות הפינוי.

<תמר שומוביץ: הם העבירו את הורי לאחריות הפינוי של כוזהינוף, למרות שהם יושבים על מירב השטח של תשובה, והם עשו את זה כדי לנשל את ההורים שלי, כי עכשיו ההורים שלי פינג-פונג.

<קריאה: להתחמק מאחריות.

<תמר שומוביץ: תשובה אומר, זה לא שייך לי, זה לא אחריות פינוי שלי, וכוזהינוף אומר, אני קניתי שטח פרטי, זה לא מעניין אותי, אני רוצה שהתושבים האלה יעופו.

<תמר שומוביץ: וזה רק כדי לחכות – אני נורא מצטערת להגיד את זה - -

דוד אמסלם: את לא צריכה להגיד.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: הבנתי.

<תמר שומוביץ: זה רק כדי שההורים שלי ימותו.

דוד אמסלם: את לא צריכה להגיד.

דוד אמסלם: אמרתי, אני הבנתי.

<ציונה יהוד: כמעט כל הדור הראשון מת, אין דור ראשון כמעט.

<תמר שומוביץ: ואני מציעה לכל הנוכחים פה לבוא להורים שלי, לפגוש אותם ולשמוע את הסיפור האמיתי, שאימא שלי הביאו אותה בנובמבר 47', והיא נכנסה לחושות שהערבים השאירו.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: מאה אחוז.

דוד אמסלם: אני חוזר אלייך.

<מלכה אלפסי: אני הייתי רוצה לסכם.

<מלכה אלפסי: אני פונה לכל משרדי הממשלה להעביר את החוק לקריאה ראשונה.

<מלכה אלפסי: אנחנו לא רוצים שהעוול הזה ימשיך.

<מלכה אלפסי: באמת, לי אישית, בתור מישהי שגרה בשכונה ויש לי אימא שגרה לידי והיא בת 77, אני מתה מפחד שחס וחלילה היא לא תמות, חס וחלילה, כי אני מאבדת את הזכויות שלי.

דוד אמסלם: לא, את מתכוונת שהיא תהיה בריאה עד 120, בלי קשר לזכויות שלך.

<מלכה אלפסי: לא, אני נותנת את זה כדוגמה.

<מלכה אלפסי: אני רואה מה עושים לזוג מבוגרים בשכונה, ההתעללות הזאת, תרתי משמע.

<מלכה אלפסי: ולי הייתה שיחה יום אחד עם כוזהינוף בשטח.

<מלכה אלפסי: הוא אומר, כמה נשאר להם לחיות?

<מלכה אלפסי: זה השיקול.

<מלכה אלפסי: זה שיקול קשה, זה שיקול כואב, זה ההורים שלנו.

<מלכה אלפסי: אנחנו גרים שם.

<מלכה אלפסי: העוול היחידי – אני רוצה להגיד פה למשרדי הממשלה – העוול היחידי זה שנולדנו בשכונה.

<מלכה אלפסי: זה הפשע היחידי של התושבים, כל מי שיושב שם, זה הפשע שפשענו.

<מלכה אלפסי: ואנחנו מבקשים מכם לתקן ולעזור לנו, ואנחנו לא – סליחה, אני לא בונה על בית-המשפט, אני לא רוצה להיות בבית-המשפט, אני בבית-המשפט מחוסר ברירה.

<מלכה אלפסי: אני לא רוצה להילחם במינהל, אני רוצה שהמינהל יבוא ויעזור לי.

<מלכה אלפסי: אין לי מטרה, אתם לא אויב שלנו.

<מלכה אלפסי: אתם הושבתם את ההורים שלנו ואנחנו היום מבקשים, תבואו, תתקנו את העוול הזה, את כל העוול של ה-67 שנים, שלהורים שלי ולהורים שלה ולאנשים המבוגרים יהיה את הכמה שנים שנשאר להם לחיות, שיחיו אותן בכבוד.

דוד אמסלם: תודה.

<מלכה אלפסי: כי המצב הוא באמת כואב.

<מלכה אלפסי: ושכל אחד כאן מחברי הממשלה יחשוב שזה האני שלו, זה שלו, זה האבא וזה האימא שלו.

<מלכה אלפסי: באמת קשה, אנחנו ממש מבקשים, תעבירו את זה במצב הנוכחי.

דוד אמסלם: תודה רבה.

<קריאה: אדוני, עוד מילה אחת.

דוד אמסלם: לא, לא.

דוד אמסלם: אני אעשה סבב קצר.

דוד אמסלם: אני מכיר את הנושא, אבל היות ונסעתם מתל-אביב, אני אעשה סבב קצר של שתי דקות לכל דובר - אתם יכולים לחזור גם אחד על דברי השני, זה בסדר - שייתן את התחושה שלו, מה שהוא חושב.

דוד אמסלם: בבקשה.

<אהרון בן נון: שמי אהרון בן נון.

<אהרון בן נון: אני צאצא למתיישבי הסוכנות היהודית.

<אהרון בן נון: קודם כול, אני רוצה להאיר פה – להאיר, לא להעיר – מינהל מקרקעי ישראל לא שיכן אותנו שם.

<אהרון בן נון: מינהל מקרקעי ישראל רק ב-1960 - - -

<מלכה אלפסי: אכן, נכון.

<אהרון בן נון: בגדול, מה שאני אומר, הצעת החוק הזאת – אני מאמין שחלק מהחברים פה לא יסכימו איתי – היא הצעת חוק בכלל לא טובה מכיוון שהיא מוסיפה עוולה על עוולה, גזל על גזל.

<אהרון בן נון: זה אבסורד, זה כמו שאני אפנה עכשיו את מושב שדה ורבורג או את מושב כסלון או את - - -

דוד אמסלם: לא חשוב.

דוד אמסלם: נתת דוגמה אחת, זה מספיק.

<אהרון בן נון: כל המושבים.

<אהרון בן נון: כפר שמריהו.

<אהרון בן נון: תוציא אותם מכפר שמריהו מהבית, תן להם דירה תמורת דירה, את המחיר של הדירה, ותוציא אותם, קח להם את הקרקע, תבנה מגדלים.

<אהרון בן נון: זה פה זלזול כפול במתיישבים ששוכנו על-ידי כל המוסדות המוכרים, כל שכן על-ידי הסוכנות היהודית.

<אהרון בן נון: אני קראתי את הפרוטוקול - אני חייב לומר את זה – של הוועדה שהתכנסה פה ב-20 ביוני.

<אהרון בן נון: חרה לי לשמוע את נציגת המינהל, הגברת תם, אני לא יודע מי זאת אפילו.

<שירה תם: - - -

<אהרון בן נון: שלום לך.

שולי מועלם-רפאלי: שירה.

<אהרון בן נון: היא אמרה שבשנת 1960 לא הייתה חובת המכרזים.

<אהרון בן נון: נכון?

דוד אמסלם: לא, לא חושב.

דוד אמסלם: לא, לא.

דוד אמסלם: יש לך עוד 30 שניות לסיים.

<אהרון בן נון: רק שנייה.

דוד אמסלם: תשמע, אנחנו פה לא מתנצחים וזה לא נאומים לאומה.

דוד אמסלם: תגיד בשני משפטים את הנושא הכללי שלך.

<אהרון בן נון: החוק הזה הוא חוק לא טוב.

<אהרון בן נון: הוא בא וסוגר את התושבים בתוך מסגרת של ברזל, שהם לא יכולים לצאת ממנה.

<אהרון בן נון: דירה תמורת דירה זה לא מחיר.

<אהרון בן נון: אנשים השתכנו בקרקע, יש פה נחלות לאנשים.

<אהרון בן נון: אנשים, היו להם רפתות כמו שרותי אמרה, היו להם לולים, הם גידלו יבולים, אנשים קיבלו משקי עזר.

<אהרון בן נון: בשכונת ידידיה, שהיא שכונת החבאנים של התימנים שנמצאת בתל-אביב, שם קיבלו משקי עזר.

<אהרון בן נון: שם קיבלו, עכשיו בשנת 2000, 180 מטר כפול שתיים זה 360 מטר לכל משק עזר.

דוד אמסלם: תודה רבה.

<אהרון בן נון: רוצים את זכויותינו המלאות ברישום בקרקע ו/או שווה-ערך בטאבו.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: בבקשה.

<שי שמואל דורני: שלום, שמי שי דורני, אני מדבר בשם מי שכבר לא יכול לדבר.

<שי שמואל דורני: אני הבן של עזרא דורני זיכרונו לברכה, שנפטר לפני שבע שנים, תושב שהגיע ב-1950 לשכונת גבעת עמל.

<קריאה: אתה עם זכות מלאה.

<שי שמואל דורני: עם זכות מלאה.

<שי שמואל דורני: אני אגיד לך, העוול של גבעת עמל לא נגרם רק לנו.

<שי שמואל דורני: אני יכול לספר לך שבשבעה של אבא שלי אני קיבלתי צו פינוי.

<שי שמואל דורני: איך אומרים, הגופה לא התקררה וה"כרישים" כבר הריחו את הדם והגיעו.

<שי שמואל דורני: אבא שלי כשנפטר, קיבלנו צו פינוי.

<שי שמואל דורני: במשך שבע שנים קיבלנו הוצאות לפועל.

<שי שמואל דורני: 180,000 שקלים הלכו לי על בתי-משפט.

<שי שמואל דורני: הפסדנו בשלום, הפסדנו במחוזי.

<שי שמואל דורני: אנחנו לא ביקשנו מיליונים, לא ביקשנו לגור באורח חיים מתירני כמו אליטיסטים ב-YOO.

<שי שמואל דורני: ביקשנו בית, קורת גג.

<שי שמואל דורני: אימא שלי היום בת 55, פוטרה מעבודה.

<שי שמואל דורני: למה?

<שי שמואל דורני: כי היא הייתה צריכה לדאוג לבית ולי כשאני בזמן הצבא, בזמן "צוק איתן", משפחת כוזהינוף באה והגיעה עם טופס פינוי ואמרה, יש לכם 24 שעות לעזוב את הבית.

<שי שמואל דורני: 24 שעות לעזוב את הבית.

<שי שמואל דורני: הוציאו את אימא שלי עם ציפורניים על הקיר.

<שי שמואל דורני: אני, באמצע "צוק איתן" בלוויה צבאית – היום זה שנתיים לשני חברים שנהרגו – באמצע לוויה צבאית אני יצאתי בשביל ללכת למגדל אביב משה לכוזהינוף שיישב לי מולי ויסדר יהלומים וירצד את היהלומים, ולבוא להגיד לי, 24 שעות יש לך, אם לא אני מעיף אותך קיבינימט מהבית.

<שי שמואל דורני: 24 שעות.

<שי שמואל דורני: אני לא עשיתי כלום, אני לא רוצה כלום.

<שי שמואל דורני: אל תביאו לי שום דבר, לא צריך, אני לא רוצה עזרה מכוזהינוף, שאני לא אתסכל לו בחיים ושהוא לא יסתכל ויגיד לי: שמע, עזרתי לך.

<שי שמואל דורני: לא רוצה כלום.

<שי שמואל דורני: אבל אימא שלי בגיל 55 צריכה ללכת לעמידר?

<שי שמואל דורני: אני עומד במשרדים של עמידר, אני שמ-2005 בסיירת גבעתי נלחמתי, נפצעתי, יש לי רסיסים בכל הרגליים.

<שי שמואל דורני: אני בן יחיד, חתמתי בשביל להיות בצבא, בשביל שאימא שלי תבקש עזרה מעמידר?

<שי שמואל דורני: אני עוד שלושה חודשים מתחתן, אני ואימא שלי גרים בדירה שניים וחצי חדרים.

<שי שמואל דורני: אני ישן עם אשתי לעתיד בחצי חדר ברמת עמידר.

<שי שמואל דורני: לא שאני משהו, אני גם אגור בשכונת התקווה ואני גם אגור בנגב, בתל שבע עם הבדואים.

<שי שמואל דורני: אבל תדאגו לנו, לא עשינו כלום.

<שי שמואל דורני: אבא שלי זיכרונו לברכה הגיע לשם, סיפר לי את הסיפורים איך הוא העביר לבריטים את הנאד מתחת לחולצה.

<שי שמואל דורני: הוא הגיע לשם בחור צעיר עם המשפחה שלו, ואף אחד לא מקשיב לנו.

<שי שמואל דורני: אני אגיד משהו אחרון.

<שי שמואל דורני: מר אברמוביץ - בזמן שאבא שלי היה על כיסא גלגלים, על כיסא גלגלים, אחרי שני אירועים מוחיים – ישבנו אצל מגשר.

<שי שמואל דורני: הוא בא למגשר והעביר לו פתק מתחת לשולחן, אפילו לא דיבר איתי מילה, אמר, זה מה שאני מוכן להביא לבן-אדם הזה.

<שי שמואל דורני: הוא הביא פתק עם 100,000 שקל.

<שי שמואל דורני: אני יכול להגיד לך שקיבלנו 100 יותר, כש-180,000 שקל מזה אני בחובות היום, ו-54,000 שקל הוצאה לפועל, ועוד 120,000 שקל שנאלצנו לשלם.

<שי שמואל דורני: אין לנו.

<שי שמואל דורני: בעוד חודש וחצי, כששנתיים עברנו ארבע דירות כי לא עמדנו בתשלומים; אני יכול להגיד לך שאני לא מרוויח את המשכורות שאנשים חושבים, ואימא שלי כרגע לא עובדת, היא עובדת משק בית, מנקה מדרגות, למה?

<שי שמואל דורני: כי בגיל 55 אף אחד לא רוצה לקחת עובדת, לא משנה מה היא עשתה, ויש לה תואר ויש לה הכול, אבל אנחנו היום נמצאים במצב שאין לנו מה לעשות.

<שי שמואל דורני: אנחנו לא מבקשים מיליונים, אנחנו לא רוצים מיליונים.

<שי שמואל דורני: אני לא רוצה מיליונים.

<שי שמואל דורני: אני מוכן שתביאו את המיליונים, תפזרו אותם בין הוועדה.

<שי שמואל דורני: תדאגו לאימא שלי לבית.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: מאה אחוז.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: בבקשה, אני ממשיך בסדר.

<רותי אלפסי קאופמן: אני רק רוצה להגיד דבר אחד.

דוד אמסלם: גברת אלפסי, את דיברת.

דוד אמסלם: מפאת כבודך, בסדר, משפט אחד.

<רותי אלפסי קאופמן: רק משפט אחד.

<רותי אלפסי קאופמן: מה שאני מבקשת, שלא תעקרו נטוע.

<רותי אלפסי קאופמן: ואני לא מדברת על עצים, אני מדברת על אנשים, על משפחות, על ילדים.

<רותי אלפסי קאופמן: על זה אני מדברת.

דוד אמסלם: מאה אחוז.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: בבקשה.

<לבנה רצאבי: לבנה רצאבי מנובלה.

<לבנה רצאבי: המשפחה הראשונה שהגיעה זה מנובלה, ואני רצאבי היום.

<לבנה רצאבי: ואימא שלי הגיעה לא בפלישה ולא נפלה מהאווירון למטה.

<לבנה רצאבי: עיריית תל-אביב באה, אימא שלי לא ידעה לקרוא ולכתוב, ואבא שלי נהרג ביפו, הוא הלך להרוס את הבתים שירו על נווה צדק.

<לבנה רצאבי: הוא הרס להם את הבתים ונהרג שם למטה.

<לבנה רצאבי: נפל עליו קיר ושם הוא נשאר.

<לבנה רצאבי: באו לאימא שלי עם חמישה ילדים, אלמנה, שלא יודעת לקרוא ולכתוב.

<לבנה רצאבי: הוא השאיר לה בית בדמי מפתח, שישה חדרים עם חצר ענקית.

<לבנה רצאבי: ועיריית תל-אביב באה עם איזה פתק קטן ואמרה: בואי גברת, פה זה חזית, בואי ניקח אותך לעורף.

<לבנה רצאבי: את עם חמישה ילדים, יירו עליכם, אחד מהילדים ייפגע, בואי אנחנו ניקח אותך למקום יותר טוב.

<לבנה רצאבי: המקום היותר טוב זה גבעת עמל, חדר גמלים, עם צריפים לכל האורך, וככה הם הושיבו אישה אלמנה עם חמישה ילדים, שאבא שלי דאג שלא יירו על היהודים, ונהרג שם.

<לבנה רצאבי: וככה זרקו אותנו.

<לבנה רצאבי: והיום אני נקראת פולשת.

<קריאה: בושה.

<לבנה רצאבי: איך אני נקראת פולשת?

<לבנה רצאבי: איך?

דוד אמסלם: כמה שנים את גרה שם?

<לבנה רצאבי: אני 68 שנה.

דוד אמסלם: במקום.

<לבנה רצאבי: במקום.

<לבנה רצאבי: ואני פולשת.

דוד אמסלם: מה הציעו לך?

<קריאה: איזה הציעו?

<לבנה רצאבי: קודם כול, הוא לא מציע כלום.

דוד אמסלם: מישהו דיבר אתך?

<לבנה רצאבי: הוא בכלל לא בא לדבר.

<לבנה רצאבי: וכשהוא יום אחד רצה לצחוק עלי, אז הוא בא אלי הביתה וישב על כיסא, אמר לי, מה את רוצה?

<לבנה רצאבי: אמרתי לו, כמה אתה נותן?

<לבנה רצאבי: יש לי 300 מ"ר, הכול בנוי, כמה אתה נותן?

<לבנה רצאבי: שני מיליון, תיקחי ותלכי.

<לבנה רצאבי: אני והבן שלי, ואימא שלי הייתה גרה שם, והבית עוד קיים, אומר – למתים אין ירושה, לא עובר בירושה.

<לבנה רצאבי: מי קבע?

<לבנה רצאבי: מי אתה?

<לבנה רצאבי: מי אתה שאתה תקבע שאימא שלי, שכל החיים שלה שמה בגבעת עמל, היא לא צריכה לקבל ירושה?

<לבנה רצאבי: הילדים שלה לא צריכים לקבל כלום, הנכדים שלה?

דוד אמסלם: הבנתי, מאה אחוז.

<לבנה רצאבי: איפה נשמע דבר כזה?

<לבנה רצאבי: איפה?

דוד אמסלם: תודה.

<לבנה רצאבי: לקחו לה בית, בית ענק בנווה צדק, הביאו אותה לחדר גמלים, ועוד היום הם באים להוציא אותי גם מהחדר גמלים.

<לבנה רצאבי: ולאן הוא נותן לי? שני מיליון.

<לבנה רצאבי: מה אני יכולה לקנות בשני מיליון?

<לבנה רצאבי: איפה אני אזרוק את הבן שלי?

<לבנה רצאבי: איפה אני אלך?

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: הבנתי.

<לבנה רצאבי: בבקשה.

<עזרא ברוך: שמי עזרא ברוך, אני נשוי לרויטל שומוביץ.

<רויטל שומוביץ: ממשפחת שומוביץ.

<עזרא ברוך: חמי וחמותי הם אסתר ועובדיה שומוביץ.

דוד אמסלם: אותו סיפור או שאתה רוצה לחזק את אותו סיפור?

<עזרא ברוך: אני רוצה לדבר על נושא נוסף והוא העובדה שאין שום הגנה לתושבים שם מצד העירייה או מצד התב"ע, כפי שאתם יודעים.

<עזרא ברוך: המצב הוא כזה שאין הכרח לפנות את התושבים כדי לתת ליזמים אישורי בנייה, ומשתמשים בזה כדי לגרום לתושבים מפח נפש, כדי ללחוץ עליהם בכל הצורות.

דוד אמסלם: זה הבנו, הבנו.

<עזרא ברוך: למעשה העירייה פה משתתפת, עושה יד אחת עם כל היזמים, היא למעשה חלק מהבעלים.

<עזרא ברוך: ואין למי לפנות.

<עזרא ברוך: ניסינו מספר פעמים ללכת לשוחח בעירייה בנושא הזה, אין עם מי לדבר.

דוד אמסלם: תודה, עזרא.

<רויטל שומוביץ: העירייה עם היזמים ביחד.

דוד אמסלם: אני לא חוזר אחורה.

דוד אמסלם: רבותי, אני מתקדם.

דוד אמסלם: שאלתי מי רוצה לדבר, התחלתי לעבור.

<קריאה: היא ישבה בצד.

דוד אמסלם: חבר'ה, זה לא גננת פה.

דוד אמסלם: אני הבנתי, דרך אגב אני מבין את הכול גם בלי שאתם מדברים.

<קריאה: אבל היא - - -

דוד אמסלם: לא, לא לעזור לי.

<קריאה: תקשיב.

<קריאה: היא זרוקה עם ארבעה ילדים ברחוב.

דוד אמסלם: לא, גברת.

דוד אמסלם: לא.

דוד אמסלם: עזרא, יש לך מה להוסיף לנו?

<עזרא ברוך: לא.

<עזרא ברוך: אני חושב שסיימתי.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: שני משפטים, אני אלך אחורה, ואני מתקדם.

דוד אמסלם: אני רוצה לסכם את הדיון.

<שרון פרץ: אני שרון פרץ, הבת של דוד אלפסי.

<שרון פרץ: אבא שלי גם הגיע לשם מקום המדינה, משנת 47'.

<שרון פרץ: נזרקנו בדצמבר האחרון על-ידי משפחת כוזהינוף בפינוי אלים ואכזרי.

<מלכה אלפסי: הכי קשה שהיה.

<שרון פרץ: אני נולדתי וגרתי בשכונה עד היום, עד דצמבר.

<שרון פרץ: יש לי ארבעה ילדים, הייתי בהיריון עם הילד הרביעי - - -

שולי מועלם-רפאלי: בת כמה את?

<שרון פרץ: אני בת 33.

<שרון פרץ: עברתי, עד היום אני בטראומה, הילדים שלי עד היום בטיפולים פסיכולוגיים.

<שרון פרץ: נזרקנו לרחוב, אף אחד לא מסתכל עלינו מהרשויות.

<מלכה אלפסי: והרווחה רצתה לקחת לך את הילדים.

<שרון פרץ: הרווחה איימו עלי שאם אני אשב באוהל ייקחו לי את הילדים.

<שרון פרץ: גרנו אצל המשפחות, עד היום אנחנו עוברים סיוט, אנחנו לא מצליחים להשתקם.

<שרון פרץ: בעלי כבר רצה כמעט לעשות משהו לכוזהינוף כי הוא כבר אומר: די, עד לאן.

<שרון פרץ: הוא לא מוכן להסתכל עלינו, לא מוכן לתת לנו שקל.

<שרון פרץ: אמרנו לו: אני צריכה לאיים?

<שרון פרץ: למה אני צריכה להגיע למצב הזה?

<שרון פרץ: למה אני צריכה להיות פושעת?

<שרון פרץ: למה אני צריכה להיות עבריינית?

<שרון פרץ: אנחנו עובדים, אנחנו מרוויחים, אנחנו עובדים במינימום.

<שרון פרץ: השכירות שוחקת אותנו, פה ושם המשפחה עוזרת לי, אם לא אני גרה ברחוב עם ארבעה ילדים.

<שרון פרץ: רון חולדאי, כשהרסו לי את הבית, אמר:

<שרון פרץ: אני אעזור לך, יהיה בסדר.

<שרון פרץ: הגעתי כמה ימים אחרי, אף אחד לא מסתכל, לא רון חולדאי ולא אף אחד, וכנ"ל לא הרווחה, אין לנו אמצעים לעזור.

<שרון פרץ: פשוט ככה.

<שרון פרץ: אני זרוקה עם ארבעה ילדים ברחוב.

דוד אמסלם: תודה.

<שרון פרץ: תודה.

דוד אמסלם: ממשיכים.

דוד אמסלם: בבקשה.

<יוסי כהן: יוסי כהן, גבעת עמל.

<יוסי כהן: גבעת עמל א', אדמת מינהל, עשתה הסכם – הדיירים, העירייה, אקירוב, והמינהל שותף גם כן – דירה תמורת דירה לפי הסכם שאנחנו העלינו ואנחנו נלחמים על זה.

<יוסי כהן: יש לי את זה פה, וחשוב מאוד, חשוב מאוד שזה מה שיהיה.

<יוסי כהן: רוב השכונה, כמעט כולה, מוכנים לדבר הזה.

<יוסי כהן: זה צדק, ואני מבקש שיעבירו את החוק היום.

<יוסי כהן: היום.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: בבקשה.

<הראל רפאלי: הראל רפאלי.

<הראל רפאלי: אני רוצה לחזק את מה שאמר עכשיו יוסי.

<הראל רפאלי: בן-דרור ימיני, עיתונאי, הוא היה גר בשכונת גבעת עמל א', ואני רוצה להבהיר – גבעת עמל א' וגבעת עמל ב', זו הייתה שכונה אחת, סך הכול דרך חיפה חצתה אותה.

<הראל רפאלי: חלק מכרו, שזה גבעת עמל ב', וגבעת עמל א' הייתה אדמת מינהל.

<הראל רפאלי: בן-דרור ימיני יזם את הדבר הזה, ובסופו של דבר מינהל מקרקעי ישראל אישר, עיריית תל-אביב אישרה, היזמים והתושבים.

<הראל רפאלי: אני חושב שזה חייב לעבור לפי גבעת עמל א'.

<הראל רפאלי: יתרה מזאת, אני חושב שלא תהיה בעיה של דור ראשון, דור שני, דור שלישי.

<הראל רפאלי: בגבעת עמל א' הקריטריונים דיברו על כך שזה לפי מחיר למטר, היה מחיר למחסן והיה מחיר לקרקע.

<הראל רפאלי: זה הקריטריון, ואז גם אין את הנושא הזה של דור ראשון, דור שני וכו'.

שולי מועלם-רפאלי: של דורות.

שולי מועלם-רפאלי: נכון.

דוד אמסלם: תודה.

<הראל רפאלי: זה מה שצריך לעבור.

דוד אמסלם: בבקשה, יוני.

דוד אמסלם: אני רוצה לסכם.

<קריאה: יוני הוא לא מהשכונה שלנו.

דוד אמסלם: הוא ביקש את זכות הדיבור.

שולי מועלם-רפאלי: זה בסדר גמור.

שולי מועלם-רפאלי: חברים, יש פה ניהול הוועדה.

שולי מועלם-רפאלי: בואו.

דוד אמסלם: לא הבנתי.

דוד אמסלם: אתם רוצים להחליף אותי, בבקשה.

דוד אמסלם: יש לי מה לעשות.

<יוני יוחנן: אני יוני יוחנן, תושב ליפתא ומלווה את השכונות בצורה כזאת או אחרת ועם עזרה בידע שלי.

<יוני יוחנן: כל חברי הכנסת וגם אתה דודי, אני חושב שהנושא של חוקים ועוד חוקים הוא חשוב מאוד, אבל אני חושב שעד שלא תהיה הכרה של מדינת ישראל, שלכם, של הכנסת, בתושבים שיושבו בשנות החמישים – וזה לא משנה כרגע באיזה שכונה – תושבים שיושבו על-ידי המדינה בשנות החמישים, שבאו על-ידי הסוכנות היהודית או קרן קיימת לאותה תקופה, צריכים לקבל הכרה ממסדית לנושא הזה, ואז חלק מהבעיות והפתרונות יהיו הרבה יותר קלים ברגע שיש הכרה בנושא של התושבים שיושבו בשנות החמישים.

<יוני יוחנן: אני יכול להגיד לכם דבר פשוט.

<יוני יוחנן: עשיתי כתבה לפני שבועיים, וזה היה קצת הזוי – יושבת פה גם נציגת המינהל – התגובות של המינהל, יש להם תגובות לקוניות או דברים יתבררו בבית-המשפט, אבל הם רשמו שם סעיף שאני פשוט נפלתי מהכיסא.

<יוני יוחנן: הם אמרו, סליחה, אם יש לכם טענות כלפינו, עד 1960 אתם יכולים לטעון כלפינו.

<יוני יוחנן: מה שהיה לפני 1960 תפנו לאחרים שיישבו אתכם.

<יוני יוחנן: זו תגובה של המינהל, דודי, אני יכול להציג לך אותה.

<יוני יוחנן: זאת אומרת, זה לא אנחנו, זה הסוכנות היהודית, זה קרן קיימת, אולי הם אשמים, לא אנחנו.

<יוני יוחנן: אתם מחזיקים היום בזכויות ואל תטילו רפש לאחור.

<יוני יוחנן: אז אני אומר, בגדול, אני מאחל הצלחה לכולם פה ואני גם כן בעד להעביר את החוק.

<יוני יוחנן: ואני אומר, דודי, הדבר החשוב ביותר שכולכם – אני אומר עוד פעם, חברי הכנסת, שולי – הדבר החשוב ביותר - בסופו של יום, הסיפור הוא לא גבעת עמל, יש הרבה תושבים שיושבו בשנות החמישים - לעשות הכרה של תושבים שיושבו על-ידי מדינת ישראל בנכסי נפקדים, לקבל הכרה כוללת, הכרה של הזכויות.

<יוני יוחנן: תודה רבה לכולם ובהצלחה.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: מישהו עוד מרגיש בבטן שהוא חייב להגיד משפט?

דוד אמסלם: מי שדיבר, לא.

<אהרון בן נון: עשר שניות.

דוד אמסלם: אבל אתה דיברת.

<אהרון בן נון: אני רוצה להציג אלטרנטיבה.

דוד אמסלם: עשר שניות.

דוד אמסלם: זה לא הוגן, אבל לא חשוב.

<אהרון בן נון: ישנם 30 דונם פנויים במתחם של גבעת עמל.

<אהרון בן נון: הווי אומר, יצאה החלטה עכשיו של מינהל מקרקעי ישראל, האחרונה, אושרה, שכל הערים הגדולות – תל-אביב, חיפה, ירושלים ונתניה – כל שטחי הציבור יהפכו למגורים.

<אהרון בן נון: הווי אומר, בשכונת גבעת עמל, בתוך הקו הכחול של 1770א יש 24 דונם מוצהרים, עוד 16 דונם - - -

דוד אמסלם: אבל אתה כבר עברת את העשר שניות, ואתה נכנס עכשיו לאיזה מספרי קרקעות כבר.

<אהרון בן נון: אפשר לתת לתושבים - - -

דוד אמסלם: עזוב, אני לא שם.

דוד אמסלם: אתה עכשיו נכנס לרזולוציה, עוד מעט איזה שטח ומי יקבל מה וכמה.

דוד אמסלם: אנחנו לא שם עוד.

דוד אמסלם: בבקשה.

<רונית אלדובי כהן: רונית אלדובי כהן, נשואה לבן השכונה.

<רונית אלדובי כהן: אנחנו היום כולנו לקחנו ימי חופש מהעבודה, תושבים רבים מהשכונה, כי אנחנו נושאים אליכם את העיניים ואנחנו מצפים שאתם תעבירו היום את החוק שלנו בקריאה ראשונה, שבוע לפני שנגמר מושב הקיץ של הכנסת כי אנחנו נתבעים, כל בית-אב נתבע פה בשניים וחצי מיליון שקלים, והגלגלים מתגלגלים.

<רונית אלדובי כהן: ואנחנו כולנו פה מתחננים, מעבר לסיפורים האישיים אנחנו נשמח לארח אתכם בשכונה שלנו.

<רונית אלדובי כהן: אנחנו חייבים שתצילו אותנו, שתצילו אותנו בעזרת החוק.

<רונית אלדובי כהן: אנחנו חייבים שתצילו אותנו.

דוד אמסלם: תודה, רונית.

<קריאה: זה מלווה יום-יום באיומים - -

דוד אמסלם: הבנתי.

<קריאה: - - שתמצאו את עצמכם בחוץ.

דוד אמסלם: <לא להפריע לי.

דוד אמסלם: דרך אגב, במעגל החיצון לא מדברים בכלל.

דוד אמסלם: >

<קריאה: אבל אין מקום שם.

דוד אמסלם: אם את מתעקשת לדבר ויש לך מה, אז בבקשה.

דוד אמסלם: חבר הכנסת גואטה, בבקשה.

יגאל גואטה: תודה, אדוני היושב-ראש.

יגאל גואטה: בכוונה ביקשתי לשמוע את התושבים ורק לאחר מכן לדבר.

יגאל גואטה: אני חייב לומר שאני בתור ילד גדלתי על הסרט קזבלן, אחרי זה עשו מזה הצגה, והיום עושים שוב פעם הצגה עם עמוס תמם, ונראה כאילו אולי - - -

דוד אמסלם: אתה בקי יותר ממני.

שולי מועלם-רפאלי: בשביל אחד שלא למד לימודי ליבה.

דוד אמסלם: היה לו זמן לראות את זה אז.

יגאל גואטה: אני גם מזמין אותך להופעה של להקת תמוז בראשון-לציון בספטמבר.

יגאל גואטה: בתור ילד לא היה לי כסף להיכנס להופעות שלהם.

<קריאה: הוא מתכוון שאנחנו בסרט.

יגאל גואטה: לא.

יגאל גואטה: אני מתכוון שזה כאילו נראה שזה סרט, ונראה שזה סרט שהיה שייך לשנות השישים והחמישים, ואנחנו רואים שבשנת 2015, וצריך להגיד את הדברים על השולחן, ברור – אני גם חלק מזה – אבל מדינת ישראל מדכאת את האנשים האלה באופן שיטתי, לוקחת אותם לסיבובים ארוכים ארוכים ארוכים, לראות בדרך מי ימות ומי יחיה ומי יתייאש ומי לא יהיה לו כסף ללכת לבית-משפט, וצריך להגיד את הדברים על השולחן.

יגאל גואטה: ומה לעשות, הצד השווה שבהם של כל גבעת עמל וכפר שלם ושכונת הארגזים, שזה ציבור מזרחי, שאנחנו חושבים שהגזענות נפסקה, אבל אף אחד לא יעז היום ללכת לפנות את קיבוץ געש או קיבוצים אחרים.

דוד אמסלם: דרך אגב, יש שם גם אשכנזים.

<קריאה: כל הכבוד.

<קריאות: - - -

שולי מועלם-רפאלי: חברים, אל תלכו למקום הזה.

דוד אמסלם: חבר'ה, זה לא אצטדיון טדי, פה לא מוחאים כפיים.

דוד אמסלם: אני לא רוצה להוציא אתכם.

דוד אמסלם: לא אותך, ובוודאי לא אותך, מלי.

דוד אמסלם: אז אני מבקש, לא מדברים בלי זכות דיבור, ולשמור גם קצת על כבוד הכנסת.

<מלכה אלפסי: אתם מספר ראשון.

דוד אמסלם: לא אותי.

דוד אמסלם: כבוד הכנסת.

<מלכה אלפסי: אתם ראשונים.

יגאל גואטה: שמעתי את חברתי חברת הכנסת שולי מועלם, שיש לי הרבה כבוד והערכה אליה, שאמרה למה ללכת לשם.

יגאל גואטה: מה לעשות שאנחנו שם.

יגאל גואטה: נכון שאנחנו מנסים כל הזמן לרמות את עצמנו ולהגיד לא קיים ואין גזענות.

יגאל גואטה: יש, היא חיה, נושמת ובועטת.

יגאל גואטה: אף אחד לא היה מעז שום קיבוץ לפנות.

שולי מועלם-רפאלי: בזה אני מסכימה אתך.

יגאל גואטה: לא רק שלא מפנים אותם, הם בונים צימרים והם בונים עסקים, ואף אחד לא מזיז אותם.

דוד אמסלם: מה אתה מציע?

יגאל גואטה: והצד השווה שבהם, עובדה - גבעת עמל, כפר שלם, שכונת הארגזים.

<קריאה: ליפתא.

<קריאה: כולם מזרחים.

יגאל גואטה: לכולם ברור מה הצד השווה שבהם.

יגאל גואטה: אני מבקש בכל לשון של בקשה.

יגאל גואטה: אין ספק שצריך להעביר את החוק הזה מהר מאוד, ואני מבין אותך שאתה אומר שהחוק הזה גרוע, אבל לפעמים תפסת מרובה לא תפסת.

יגאל גואטה: לכן, צריך להודות לחברי הכנסת שהעלו את החוק הזה אבל בד בבד, אדוני היושב-ראש, אני חושב שמה שצריך בעיקר לעשות כרגע זה לעצור את הכול ושלא יפנו אף אחד עד שהחוק הזה יוסדר.

יגאל גואטה: תודה רבה.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: רבותי, ברשות

דוד אמסלם: כם אני מבקש לסכם את הדיון.

דוד אמסלם: כפי שאמרתי בפתיח של הדברים שלי, ישנה פרוצדורה בכנסת מה קורה בהצעות חוק.

דוד אמסלם: אני אספר לכם סיפור קטן כדי שתבינו גם אתם.

דוד אמסלם: זה מתחבר למה שקרה גם עם שכונת הארגזים.

דוד אמסלם: בכנסת לא עוברים חוקים שהממשלה מתנגדת להם.

דוד אמסלם: לכן, אין טעם להעלות חוק כדי להפיל אותו.

דוד אמסלם: אנחנו יותר רוצים להביא תוצאה מאשר להעלות סתם חוקים, סתם תהליכים.

דוד אמסלם: כרגע המצב של החוק, שהוא עבר קריאה טרומית.

דוד אמסלם: זה החוק שהגישה שולי מועלם ועוד חברי כנסת שהקראתי את שמם, אבל היא הובילה את זה, וזה עבר בתנאי שזה מתואם עם האוצר ומשרד המשפטים.

דוד אמסלם: לכן, מה שקורה מהדיון האחרון ועד היום, מנסים כל הזמן להגיע לאיזושהי הבנה איתם משום שבלי הבנה יהיה קשה מאוד לקדם את זה.

דוד אמסלם: תבינו את הקונטקסט שאנחנו חיים בו.

יגאל גואטה: אולי צריך לעשות - - -

דוד אמסלם: יגאל, לא להפריע לי.

דוד אמסלם: אנחנו מתקדמים.

דוד אמסלם: אנחנו בסיכום.

דוד אמסלם: בסיכום לא מדברים.

דוד אמסלם: אני מקבל את מה שאתם אומרים ואני מניח שאתם גם מבינים לבד, אני מניח שגם המדינה אמורה להבין את זה.

דוד אמסלם: הכרה בתושבים בוודאי, אין על מה לדבר, אחרת אין דיון ואין כלום.

דוד אמסלם: לגבי נושא הפיצוי, יש שתי שיטות פיצוי, אני לא נכנס אליהן אבל אני לא קובע אותן.

דוד אמסלם: יש פיצוי לפי שטח ויש פיצוי לפי משפחה.

דוד אמסלם: שתיהן נכונות, אני לא נכנס לזה כי זה לא התפקיד שלי.

דוד אמסלם: גם גובה הפיצוי, אני לא נכנס לזה כי אני כרגע לא בפוזיציה.

דוד אמסלם: חבר כנסת לא בפוזיציה של משא ומתן על כסף.

דוד אמסלם: ויש גם השלכות רוחב, רבותי.

דוד אמסלם: הן לא דומות, לא כל שכונה דומה לחברתה, אבל יש איזשהו מכנה משותף בין השכונות.

דוד אמסלם: אני כבר מנסה, מאחורי הקלעים גם אני יושב עם האוצר כדי לקדם את העניינים האלה.

דוד אמסלם: ישבנו אתמול גם עם חבר'ה מהאוצר ואני סיכמתי איתם את הנושא הבא.

דוד אמסלם: אנחנו נקים צוות.

דוד אמסלם: הם גם מבינים את הסיפור.

דוד אמסלם: תראו, בסופו של דבר בחיים פשרה, כל צד מתחיל פה ובסוף מתכנסים לאיזשהו מקום שבואו נגיד שכולם לא מרוצים.

דוד אמסלם: ברגע שכולם לא מרוצים זאת הפשרה הכי טובה.

דוד אמסלם: אני בעצם סיכמתי עם האוצר שיקום צוות של משא ומתן איתם, של חבר'ה מגבעת עמל.

דוד אמסלם: אתם תבחרו נציג תושבים, שני נציגים, תרצו שלושה – שלושה, אבל הם יהיו חייבים להיות החבר'ה שמייצגים את השכונה, על כל מרכיבי הבעיות שלה ועל כל מרכיבי הגילאים שלה.

דוד אמסלם: מי שירכז מבחינתי באוצר את הנושא זה ערן ניצן, גם רבקה פה – היא הייתה בדיון איתי – וגם דניאל.

דוד אמסלם: הם יחברו כמובן גם את הנושא של המינהל וגם את משרד המשפטים.

דוד אמסלם: בסופו של דבר הפלטפורמה צריכה להיות פלטפורמה משפטית חוקית, שצריך להסדיר אותה, וכמובן אני גם מבקש מחברת הכנסת מועלם, שהיא הגישה את הצעת החוק – היא הגישה וגם דב חנין – אבל שיהיו שותפים, אני אשמח מאוד אם תהיו בעסק הזה.

דוד אמסלם: במהלך הפגרה יש מספיק זמן כדי לדון ולהגיע להבנות או אי-הבנות.

<רפאל כהן: לתושבים אין את הזמן הזה.

דוד אמסלם: שנייה.

<רפאל כהן: אין את הזמן הזה.

<רפאל כהן: היינו בסרט הזה בקדנציה הקודמת.

<רפאל כהן: היינו באותו סרט.

דוד אמסלם: מה השם שלך?

<רפאל כהן: רפי.

דוד אמסלם: רפי, אם אתה רוצה להפריע לי אני אוציא אותך החוצה, ואם יש לך רעיון יותר טוב אז תעשה אותו עם עצמך.

דוד אמסלם: אני מציע, אתה יכול לעשות מה שאתה רוצה.

דוד אמסלם: אני כרגע עושה הרבה עבודות מאחורי הקלעים שאתה לא מכיר כדי לעזור.

דוד אמסלם: אם אתה יודע לעשות את זה יותר טוב, אהלן וסהלן, אתה משוחרר, אתה יכול לעשות מה שאתה רוצה, אני לא אפריע לך.

דוד אמסלם: זה בסדר.

<ציונה יהוד: מה עם - - -

דוד אמסלם: כנ"ל את.

דוד אמסלם: אני כאן מקדיש יותר מדי שעות לנושא בלי שאתם יודעים, כדי להתחיל להתכנס לאיזשהו מקום.

דוד אמסלם: ולכן אני מבקש במהלך הפגרה, בשלושה חודשים הקרובים – דרך אגב, אתם המתנתם עם זה שנים על גבי שנים.

<רונית אלדובי כהן: לא נרדמנו.

<רונית אלדובי כהן: השופטת - - -

<רפאל כהן: לא, היה מאבק כל השנים.

<רפאל כהן: כל השנים היה מאבק.

<קריאות: - - -

שולי מועלם-רפאלי: חברים, רגע, רגע.

דוד אמסלם: לא, אני לא צריך עזרה.

<רונית אלדובי כהן: לא, זה מעליב אותנו.

<רונית אלדובי כהן: זה מעליב אותנו.

<קריאות: - - -

<רונית אלדובי כהן: השופטת - - - - בשנות השישים והשבעים - - -

דוד אמסלם: רונית, רונית.

שולי מועלם-רפאלי: את צודקת, אבל יושב-ראש הוועדה אתך.

דוד אמסלם: שולי, אל תעזרי לי.

שולי מועלם-רפאלי: סליחה.

דוד אמסלם: רונית, עוד מילה, את לא נכנסת לדיונים שלי בכלל.

דוד אמסלם: גם הבאים.

דוד אמסלם: וגם אתה.

דוד אמסלם: אני אמרתי לכם, אחרי הדיון הזה, שאני סוגר אותו בעוד שלוש דקות, תעשו איזה מאבק שאתם רוצים, זה בסדר.

דוד אמסלם: תשבתו רעב בחוץ, זה בסדר, אף אחד לא עוצר אתכם.

דוד אמסלם: תמשיכו.

דוד אמסלם: אני בא לעזור לכם לפי מה שאני מבין.

<קריאה: סליחה.

<קריאה: סליחה.

<מלכה אלפסי: אנחנו לא נגדך.

<מלכה אלפסי: אנחנו אתך.

דוד אמסלם: הסברתי.

דוד אמסלם: לי אל תטיפו מוסר.

דוד אמסלם: אתם תמשיכו לעשות מה שאתם מבינים.

דוד אמסלם: לכן אני אומר כזה דבר.

דוד אמסלם: בשבוע הקרוב תעבירו ללאה מנהלת הוועדה – אחרי שתעשו בחירות ביניכם לבין עצמכם – מי אלה שלושת הנציגים שלכם.

דוד אמסלם: תעבירו את זה למנהלת הוועדה, אנחנו נדאג להעביר את זה למשרד האוצר, לערן ניצן.

דוד אמסלם: ערן יהיה מבחינתי יושב-ראש הוועדה, הוא ירכז.

דוד אמסלם: יהיה נציג מינהל כמו שאמרתי, נציג משרד המשפטים וחברת הכנסת שולי מועלם.

דוד אמסלם: ואני מבקש, אחרי שניתן לכם את השמות תתחילו לכנס דיונים, לשבת איתם ולראות איך אתם מתכנסים ומתחילים להביא את הפתרון.

דוד אמסלם: מבחינתי, אני אשמח מאוד אם אתם תגיעו לאיזושהי הבנה או שתפתרו את רוב המחלוקות ואז אנחנו פחות או יותר נשים את הפרק הזה מאחורינו.

דוד אמסלם: אני מבין שאתם גם מבינים לבד, סך הכול זכויות התושבים ברורות לנו, שמעתם את הסיפורים, אין טעם לחזור עליהם, הם גזור-הדבק כמעט לכל השכונות שאנחנו מדברים עליהן, רק חלקם זה יותר חמור, חלקם פחות חמור.

דוד אמסלם: אני לא רוצה להיכנס לשם כי באמת אני נמצא אתכם, כמעט בכל שכונה אתם כבר מכירים מה אני חושב.

דוד אמסלם: אני מאוד אשמח אם תבואו באמת עם לב חפץ ורחב ונפש חפצה לפתור את הנושאים האלה כי בסך הכול באמת בשורה התחתונה, בכל מקרה, לא משנה איך אתה מסתכל על זה, מדובר באנשים קשי-יום.

דוד אמסלם: זה לא טייקונים שאנחנו באים ואומרים, למה שניתן להם עוד 5%.

דוד אמסלם: במקרה דנן אני לא חושב שייקוב הדין את ההר, זה הסיפור, כי בסך הכול מדובר באוכלוסייה חלשה, גם ככה קשה לה בחיים.

דוד אמסלם: וגם אם נהיה קצת, מה שנקרא, לפנים משורת הדין וגם אם נהיה רחבי-לב איתם, זה בסדר, עשינו רק צדקה, לא עשינו בזה שום דבר חמור.

<רחל לוי: אבל מגיע לנו.

<קריאה: זה לא צדקה.

<קריאה: זה מגיע להם בדין.

<קריאה: סליחה על התיקון.

דוד אמסלם: לא להפריע לי.

<רחל לוי: לא, אבל - - -

דוד אמסלם: גברת, מה השם שלך?

<רחל לוי: לוי רחל.

דוד אמסלם: לוי, את מפריעה לי כבר פעם רביעית מתחילת הדיון.

<רחל לוי: בכיף.

דוד אמסלם: אני אומר, גם אם יתנו לך מעבר למה שמגיע לך.

דוד אמסלם: את צודקת - - -

<רחל לוי: תנו לי דירה תמורת דירה.

דוד אמסלם: לוי רחל.

<רחל לוי: אני משנת - - -

דוד אמסלם: לוי רחל, את מפריעה לי.

דוד אמסלם: אני התכוונתי מעבר לכל מה שמגיע.

<קריאה: הוא אתך.

<קריאה: הוא אתך.

דוד אמסלם: לא, אני לא צריך להיות אתך או נגדך.

<רחל לוי: אני יודעת.

<רחל לוי: אני מודה ומוקירה.

דוד אמסלם: לכן, אני מבקש במהלך הפגרה לשבת כמה דיונים שצריך, להקדיש.

דוד אמסלם: אני יודע שאתם יושבים באמצע דיוני התקציב, תקדישו לזה את הזמן.

דוד אמסלם: בכל מקרה, מייד עם כינוס המושב אני אקבע דיון, ושם אם אנחנו לא נתכנס אז נצטרך לקדם את החקיקה ולא חשוב מה יקרה איתה.

דוד אמסלם: אני מודה לכולם.

<רותי אלפסי קאופמן: אני רוצה רק משפט.

דוד אמסלם: לא, לא, נגמר.

<רותי אלפסי קאופמן: לא.

<רותי אלפסי קאופמן: להודות, להודות.

דוד אמסלם: לא, לא צריך.

דוד אמסלם: אני רק אומר, מבחינתי, מלי, את הכתובת שמעבירה ללאה את השמות.

דוד אמסלם: אני מבקש שלושה נציגים מגבעת עמל.

<אהרון בן נון: אנחנו מעמידים את עצמנו בסטטוס שונה.

<אהרון בן נון: אנחנו הגשנו התנגדויות, הם לא הגישו התנגדויות.

דוד אמסלם: אני כרגע לא שם.

דוד אמסלם: אני לא שם.

<קריאות: - - -

דוד אמסלם: אני לא עושה פה תתי-דיונים.

דוד אמסלם: אתם תשבו ביניכם לבין עצמכם, כל החבר'ה – אם יש שם גבעת עמל א' ו-ב', בגלל זה אמרתי שלושה נציגים – ותקבעו מי שלושת הנציגים.

דוד אמסלם: יכול להיות שזאת הבעיה שלכם בחיים.

דוד אמסלם: יכול להיות.

דוד אמסלם: יכול להיות שהגענו לאן שהגענו בגלל זה.

דוד אמסלם: אבל תקבעו את שלושת הנציגים, תעבירו את זה ללאה ואנחנו נעביר את זה לאוצר.

<רותי אלפסי קאופמן: אני רק רוצה להודות.

דוד אמסלם: לא, לא צריך.

<רותי אלפסי קאופמן: לדב חנין.

דוד אמסלם: מלי, משפט אחד.

דוד אמסלם: אני רוצה לתת לשולי.

<מלכה אלפסי: רק שאלה קטנה.

<מלכה אלפסי: אני בעצם מבינה שאתם לא מעבירים היום בקריאה ראשונה.

דוד אמסלם: לא, לא.

<מלכה אלפסי: אני רק שואלת.

<מלכה אלפסי: אי-אפשר להעביר כרגע את החוק בכללותו בלי לפתוח אותו?

דוד אמסלם: לא.

דוד אמסלם: אני מסביר.

<מלכה אלפסי: אמרנו שנעשה את הכול להעביר אותו כרגע ככה, ואני מסכימה עם מה שהצעת, אבל לפחות - - -

דוד אמסלם: אבל הסברתי.

דוד אמסלם: כרגע זה לא משנה, אין לזה שום משמעות, צריך להבין.

דוד אמסלם: גם זה לא יעבור.

דוד אמסלם: לכן אין לזה משמעות כרגע.

דוד אמסלם: אני כרגע מנסה, תסמכי עלי שאני יודע מה אני עושה.

<מלכה אלפסי: אני סומכת עליך, ודאי.

דוד אמסלם: לכן, אני אומר, תבחרו את הנציגים, תשבו.

דוד אמסלם: נתחיל להתניע מהלך של דיון.

דוד אמסלם: אני רוצה להתחיל להתניע מהלך של הידברות אמיתית, כמו שאמרתי.

דוד אמסלם: תאמינו לי, אנחנו עברנו בשנה האחרונה כל מיני דברים, גם הפקידןת עברה.

דוד אמסלם: היא מבינה שאנחנו לא נרפה והם שומעים את הסיפורים, הם גם בני-אדם, לא?

<רונית אלדובי כהן: לא.

דוד אמסלם: אני מבקש לצאת החוצה.

שולי מועלם-רפאלי: לא, לא, לא.

שולי מועלם-רפאלי: חברים.

שולי מועלם-רפאלי: (רונית אלדובי כהן יוצאת מאולם הוועדה.

שולי מועלם-רפאלי: )

דוד אמסלם: הם אנשים טובים.

דוד אמסלם: שלא תתבלבלו, הפקידים הם לא אנשים שיש להם בעיה אתכם, זה לא הרעיון שלהם.

דוד אמסלם: זה לא הסיפור שהם נגדכם בגלל שהם רעים.

דוד אמסלם: זה בגלל שהם, יש להם את הקונספט שלהם, יש להם את תפיסות העולם שלהם, אבל זה בסדר, אין לי מחלוקת איתם כרגע על הנושא הזה.

דוד אמסלם: תוך כדי דיבור אני מקווה שנגיע לאיזושהי הבנה שכולם לא יהיו מרוצים, אז אני אדע שבסופו של דבר הפשרה היא נכונה.

דוד אמסלם: בבקשה.

שולי מועלם-רפאלי: אני רוצה להיות מאוד בצד שמצטער על זה שהמשרדים לא היו מסוגלים לבוא היום ולהגיד אמירה, שבואו נעביר את זה בקריאה ראשונה.

שולי מועלם-רפאלי: אני הסכמתי בוועדת שרים, אני לא מתווכחת פה על הפרוצדורה.

שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שנכון היה שתגביהו עוף ושתאפשרו להעביר את זה בקריאה ראשונה, מתוך ידיעה שלנקודה שבה אנחנו נמצאים עכשיו כבר הגיעו גם בכנסות קודמות.

דוד אמסלם: לא בשביל זה קיבלת את רשות הדיבור.

שולי מועלם-רפאלי: רגע.

שולי מועלם-רפאלי: משפט סיכום.

דוד אמסלם: בבקשה.

שולי מועלם-רפאלי: יחד עם זאת, אני כן רואה את השינוי במשרדים.

שולי מועלם-רפאלי: לצערי, לא ברמ"י.

שולי מועלם-רפאלי: אני מאוד מקווה שתידבקו בשינוי.

שולי מועלם-רפאלי: לצערי, גם לא במשרד המשפטים.

שולי מועלם-רפאלי: המקום היחיד שבינתיים אני רואה שינוי זה במשרד האוצר.

שולי מועלם-רפאלי: המקום היחיד שכאילו היה אמור להערים קשיים, מבין שהרכבת הזאת של התיקון פה יצאה מהתחנה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

שולי מועלם-רפאלי: משפט אחרון, אדוני.

שולי מועלם-רפאלי: אני מאוד מאוד מקווה שבשלושה חודשים שיש לנו – שהם ארוכים ארוכים ארוכים – נמצא את הפתרון, בדיוק מה שיושב-ראש הוועדה אמר.

שולי מועלם-רפאלי: תבואו בנפש חפצה.

שולי מועלם-רפאלי: יש פה אנשים שיש להם זכויות ועל הזכויות האלה כולנו נלחמים, אתם ואנחנו.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: לפני שאני מסכם.

דוד אמסלם: אני לא מחלק ציונים לפקידים כאלה ואחרים, זה בסדר.

דוד אמסלם: זה סיכום שלי עם משרד האוצר, בגלל זה אני לא מקדם כרגע את ההצבעה, וזה בסדר.

<מלכה אלפסי: אני סומכת עליך.

דוד אמסלם: לכן, במתווה שאני סיכמתי אותו.

דוד אמסלם: מלי, קחי את הטלפון מלאה, תעבירו את השמות.

יגאל גואטה: אבל צריך גם להיזהר לא לעשות עוול לפקידים האלה, כי הם גם מקבלים מדיניות מלמעלה.

שולי מועלם-רפאלי: אף אחד לא עושה עוול לפקידים.

דוד אמסלם: גואטה, גואטה.

יגאל גואטה: זה ברור שהפקיד שיושב שם, הוא מקבל מדיניות.

דוד אמסלם: אני מודה לכם, מאחל לכם חופשה נעימה וקיץ בריא.