ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 159, 2016-03-09 09:30

יעקב מרגי: בוקר טוב.

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.

יעקב מרגי: 9 במרס 2016, כ"ט באדר א' תשע"ו.

יעקב מרגי: הנושא על סדר היום – הצגות תיאטרון בית לסין בהיכל התיאטרון קריית מוצקין.

יעקב מרגי: אני קיבלתי פה פנייה שמופנית גם לשר האוצר, גם לשרה מירי רגב, תחת הכותרת – זו לא תרבות, זו בריונות.

יעקב מרגי: לאחרונה התחושה שמה שקורה היום בכלל בזירת התרבות זו בריונות.

יעקב מרגי: אז אם זה מנחם מישהו, אמנם זה נחמת טיפשים, אבל אין ספק שזה מצער.

<גלית והבה שאשו: במקורותינו נאמר – תרבות אנשים חטאים.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: רק חבל שזה היה בלי רשות דיבור, כי אז לא יודעים מי אמר ומה אמר.

<גלית והבה שאשו: גלית והבה.

יעקב מרגי: אני מבין שמהות הפנייה היא כזו שיש פה איזה ניסיון, מאבק בין נקרא לזה שני תיאטראות, על ידי זה שתיאטרון אחד מתנה לתיאטרון בית לסין התניה שאם הוא מוכר הצגות של תיאטרון שכן, הוא יפעל בסנקציה.

יעקב מרגי: אני לא משרד הכלכלה, לא ועדת הכלכלה, לא ממונה על ההגבלים העסקיים, אבל בתרבות יש לי מה לומר.

יעקב מרגי: בתרבות זה עורר אצלי, שוב, וזה קשור גם לאמירה שאמרתי בהתחלה.

יעקב מרגי: אנחנו יודעים מה זה תרבות וההגדרה של תרבות היא דבר שמתהווה על ידי אנשים וחופש פעולה של אנשים, חופש ביטוי, חופש, אפילו הייתי אומר עוד מושג – חופש החוויה של האנשים.

יעקב מרגי: כל אחד רוצה לחוות משהו.

יעקב מרגי: אז אני מתפלא איך זה יכול לקרות, אם זה הפך להיות רק כלכלי אז זו לא תרבות.

יעקב מרגי: אם זה רק אגו, זה גם לא תרבות ויכול להיות שכל הפתיח שאמרתי לא במקומו ומיותר, אם נשמע שהעובדות הן שונות ממה שאמרתי.

יעקב מרגי: התקבל מכתב פנייה מחבר הכנסת מכלוף מיקי זוהר בנושא הזה.

יעקב מרגי: השאלה אם תרצה?

יעקב מרגי: אני מעדיף לשמוע את המנכ"ל, או שאתה רוצה לפתוח קודם כל?

מכלוף מיקי זוהר: אני אומר כמה דברים, נשמע את המנכ"ל ומשם, אדוני, ברשותך, נמשיך לדיון.

מכלוף מיקי זוהר: אז כך, אני ביקשתי מכבוד יושב הראש את הדיון היום, מסיבה שהתגלתה לנגד עיני שערורייה שאין כדוגמתה.

מכלוף מיקי זוהר: הסתבר לי מצב, חברים, שלא תאמינו, בלתי מתקבל על הדעת, שמלווה בבריונות, מלווה בהסדר כובל בניגוד לחוק, מלווה בשיתוף פעולה מחשיד בין תיאטרון ציבורי לתיאטרון פרטי, באופן כזה שתיאטרון פרטי מגביל תיאטרון ציבורי ומונע מהציבור לצרוך תרבות.

מכלוף מיקי זוהר: למה הוא עושה את זה?

מכלוף מיקי זוהר: שיקולים כלכליים גרידא, כאשר אנחנו כמדינה מממנים תיאטראות כמו בית לסין והבימה ועוד מספר תיאטראות.

מכלוף מיקי זוהר: אנחנו מממנים אותם, וכשהם רוצים למכור הצגות, הם שמים שיקולים כלכליים מעל הכל, מונעים מציבור מסוים לראות ולצרוך תרבות, כדי להיטיב עם תיאטרון פרטי.

מכלוף מיקי זוהר: הווה אומר, שהתיאטרון הפרטי, שהרווחים באותו תיאטרון, ואני מפרגן לתיאטרון, שיהיה להם לבריאות, עיני לא צרה בהם, התיאטרון ירוויח יותר כסף על חשבון ציבור שרוצה לצרוך תרבות.

מכלוף מיקי זוהר: שימו לב לאבסורד.

מכלוף מיקי זוהר: אני חושב שעם כל הכבוד וההערכה שיש לי לבית לסין, שבאמת יש לו יכולות טובות והוא הוכיח לאורך השנים שהוא יודע לייצר תרבות ויודע לייצר הפקות יפות, אין לו את הזכות למנוע מהציבור הרחב לצרוך תרבות, בטח ובטח לא משיקולים כלכליים לטובת תיאטרון פרטי.

מכלוף מיקי זוהר: עכשיו, אני לא חקרתי לעומק מה מערכות היחסים, מה הסיבות, אבל אני מבין שזה עובד ככה.

מכלוף מיקי זוהר: תיאטרון הצפון מודיע לבית לסין, אם אתה תמכור הצגות לתיאטרון בקריית מוצקין, אני לא קונה ממך הצגות או שמא אני לא משתף איתך פעולה יותר.

מכלוף מיקי זוהר: בית לסין מתקפל בפני תיאטרון פרטי ואומר לו אוקיי - - -

יעקב מרגי: מה זה תיאטרון הצפון?

יעקב מרגי: מי זה?

מכלוף מיקי זוהר: הוא תיאטרון פרטי.

יעקב מרגי: איפה הוא?

מכלוף מיקי זוהר: הוא נוכח פה אני חושב, אני מקווה.

מכלוף מיקי זוהר: נוכחים פה תיאטרון הצפון?

מכלוף מיקי זוהר: הם יענו, בטח.

יעקב מרגי: איפה הם נמצאים?

<קריאה: במוצקין.

<קריאה: קריית חיים.

יעקב מרגי: אז יש לי פתרון אחד לשתי בעיות.

יעקב מרגי: אתם יודעים, יש לי חברים שעברו את הגיל הממוצע לנישואים, היא והוא, הם יושבים אצלי בסלון ואני אומר להם אתם יודעים מה, יש לי פתרון אחד לשתי בעיות, בואו נאמץ אותו.

יעקב מרגי: הבנתם את הרמז?

יעקב מרגי: לקחת אותם ולחבר ביניהם.

נורית קורן: אבל זה לא אפשרי.

יעקב מרגי: רגע, רגע, אני עוד לא אמרתי מה הפתרון האחד.

יעקב מרגי: יש לי פתרון להרבה בעיות באזור הקריות וחיפה.

יעקב מרגי: אני חושב שאם נאחד את כל הקריות, יחד עם חיפה, נעשה מטרופולין אחד גדול איכותי, ואז ראש עיר מסוים לא יגיד אלה שלי, אלה לא שלי, בעניין כזה ותיאטרון כזה לא יאמר - - -

מכלוף מיקי זוהר: אתה מדבר על איזו שהיא תכנית של שר הפנים שעוד לא שמעתי עליה?

יעקב מרגי: לא יודע.

יעקב מרגי: אני מהרהר בקול, אני לא יודע.

יוסף ג'בארין: יש לאדוני זמן מיותר נראה לי.

יעקב מרגי: זו פריבילגיה.

יעקב מרגי: יש לאנשים פריבילגיה לריב ללא צורך.

יעקב מרגי: אבל בואו נראה אם יש בכלל - - -

מכלוף מיקי זוהר: במקרה הזה אני אומר למה יש צורך, כי יש 10,000 מנויים, אם אינני טועה, בתיאטרון קריית מוצקין, שלא זוכים לקבל תרבות וצורכים את התרבות או בדיליי או שמא לא צורכים אותה, כי לתיאטרון הצפון יש אינטרסים כלכליים להיות הבלעדי.

מכלוף מיקי זוהר: עכשיו, כמובן שהובהר קודם שמדובר פה בהסדר כובל בניגוד לחוק, הובהר פה שאנחנו מדברים על תיאטרון ציבורי, בית לסין, שמקבל כסף מהמדינה שמונע מהציבור הרחב לראות הצגות לטובת תיאטרון פרטי, ומעבר לכך, כל מה שקורה כאן בעיני מחשיד ואני כן רוצה שהדבר - - -

יעקב מרגי: נציגי בית לסין נמצאים כאן?

<יהודית גידלי: הם לא באו.

<יהודית גידלי: הם בכניסה.

יעקב מרגי: אוקיי.

מכלוף מיקי זוהר: אני רק רוצה לסכם ולומר שאני שמח שמנכ"ל משרדה של השרה מירי רגב נמצא כאן.

מכלוף מיקי זוהר: אני חושב, אדוני יושב הראש, שבסופו של תהליך אנחנו צריכים להמליץ לשרה להפסיק מיידית את התקציב לבית לסין, לחדול מלתקצב את בית לסין, עד שהוא ישנה את הגישה שלו ואת ההתנהלות שלו, ויאפשר לכל דורש לרכוש הצגות כהוות נפשו.

מכלוף מיקי זוהר: אנחנו לא מדברים פה על ביזנס, אנחנו מדברים פה על תרבות.

יעקב מרגי: אוקיי, תודה.

מכלוף מיקי זוהר: תודה.

יעקב מרגי: מנכ"ל משרד התרבות, שמעת את הדברים.

יעקב מרגי: א', האם בדקתם והאם התלונה הזו מוכרת לכם.

יעקב מרגי: ב', האם זה תקין מבחינתכם.

יעקב מרגי: ג', אם התיאטראות האלה מתוקצבים כפי שנאמר כאן, מי מתוקצב, מה מתוקצב.

<יוסי שרעבי: כן, בוקר טוב, תודה אדוני.

<יוסי שרעבי: קודם כל בוודאי שאנחנו מכירים.

<יוסי שרעבי: התלונה הזאת הגיעה לפתחה כבר לפני מספר חודשים ארוכים.

<יוסי שרעבי: אנחנו כתוצאה מזה פנינו לשלושת התיאטראות שכולנו מעריכים, כולם תיאטראות מעולים, אבל היא הנותנת.

<יוסי שרעבי: גם בית לסין, שהוא תיאטרון מעולה, גם הקאמרי שהוא תיאטרון מעולה וגם הבימה, פנינו לשלושתם והבהרנו להם, השרה הבהירה להם שעמדתה לא נוחה.

<יוסי שרעבי: היא חושבת שלא ראוי, לא תקין ואפילו הייתי אומר בלתי מתקבל על הדעת ששלושה תיאטראות נתמכים, שחלק מההצלחה שנובעת - - -

יעקב מרגי: שלושתם נתמכים?

<יוסי שרעבי: שלושתם נתמכים על ידי המדינה.

<יוסי שרעבי: שלושה תיאטראות הנתמכים על ידי המדינה, כולם תל אביבים, כולם עושים עבודה נפלאה, הם שלושת התיאטראות המובילים במדינת ישראל מבחינת הסכומים שהמדינה תומכת בהם.

מרדכי יוגב: מה היקף התמיכה?

<יוסי שרעבי: היקף התמיכה של שלושתם ביחד - - -

יעקב מרגי: בגדול.

יעקב מרגי: הוא אמר משהו בדיוק לפני ששאלת.

<יוסי שרעבי: הם שלושת התיאטראות המובילים.

יעקב מרגי: המובילים בתמיכה.

<יוסי שרעבי: בהיקף התמיכה.

מרדכי יוגב: כמה?

מרדכי יוגב: כמה?

<יוסי שרעבי: שלושתם ביחד, בערך, מזיכרוני ותיכף אני אומר לך, משהו באזור 30-35 מיליון שקלים, שלושתם ביחד.

<יוסי שרעבי: מתוך תקנה דרך אגב של 91 מיליון שקלים.

נורית קורן: זה המון.

<גלית והבה שאשו: זה - - -

יעקב מרגי: רגע, רגע.

יעקב מרגי: גברתי, זו פעם אחרונה שהתפרצת בלי רשות דיבור.

יעקב מרגי: פעם ראשונה הבהרתי לך את זה.

יעקב מרגי: הדיון רציני מדי כדי לקרוא קריאות ביניים.

<יוסי שרעבי: כלומר, שלושת התיאטראות האלה אוחזים ב-30% מהתקציב של מדינת ישראל לעולם התיאטרון.

<יוסי שרעבי: 30% מתקציב התיאטרון – שלושת התיאטראות אוחזים.

מכלוף מיקי זוהר: מדהים.

<יוסי שרעבי: אנחנו הבהרנו, השרה הבהירה בצורה שאני משתמעת לשתי פנים, שדעתה אינה נוחה בלשון המעטה.

<יוסי שרעבי: כתוצאה מזה השרה גם פנתה והמשרד פנה לרשות ההגבלים לבקש את חוות דעתו.

<יוסי שרעבי: אנחנו חשבנו שלכאורה יש כאן הסדר כובל.

<יוסי שרעבי: ביקשנו את העמדה של רשות ההגבלים.

<יוסי שרעבי: הרשות בחנה את הדברים לטעמנו תקופה ארוכה מדי, אבל קיבלנו איזו שהיא אמירה ראשונית שלה.

יעקב מרגי: מה זה ארוכה?

<יוסי שרעבי: מזה מספר חודשים.

יעקב מרגי: זהו, גם אני כתבתי איזו פנייה בנושא הסדר כובל ואין קול, אין עונה ואין קשב.

<יוסי שרעבי: אז אנחנו קיבלנו - - -

יעקב מרגי: אולי נגביל את זה עם 52.

מכלוף מיקי זוהר: אולי תפנה לשר שאחראי.

<יוסי שרעבי: קיבלנו לשמחתנו, כנראה בעקבות עובדה שאתה זימנת דיון, כבוד יושב הראש, קיבלנו לשמחתנו אות ראשונה של משוב מהרשות הבוקר, שבה הרשות אומרת שלכאורה אכן יש כאן סוג של הסדר כובל, לפחות בחלקו.

מכלוף מיקי זוהר: זה חמור מאד.

<יוסי שרעבי: שלא ניתן לעבור עליו לסדר היום.

מכלוף מיקי זוהר: חמור מאד.

<יוסי שרעבי: אנחנו מבינים שיש גם שיח עם תיאטרון הצפון, תיכף נשמע אם אכן זה נכון.

<יוסי שרעבי: אנחנו מבינים שיש כאן איזו שהיא הבנה ראשונית, תיכף נשמע אם זה אכן נכון.

<יוסי שרעבי: אנחנו לגמרי ואני גם רוצה לומר שביקשנו לקדם את זה גם בחקיקה.

<יוסי שרעבי: אמרנו שלא יעלה על הדעת שאנחנו נתמוך בתיאטראות שפועלים בהתנהלות כזאת.

<יוסי שרעבי: אנחנו מבקשים, וזאת גם העמדה של השרה, והשרה כמו שאתם יודעים רואה בתרבות זכות בסיסית של כל אזרח.

<יוסי שרעבי: כל גוף שנתמך על ידי המדינה צריך להנגיש את התרבות שלו, את המופעים שלו, את האירועים שהוא עושה לכל מקום במדינת ישראל.

<יוסי שרעבי: לכל אחד תרבות פרטית, ציבורית, בטח ובטח כשיש כאן מציאות שיש אחד פרטי מול אחד ציבורי, ככה שהעמדה של השרה היא חד משמעית.

<יוסי שרעבי: היא שמחה על הדיון הזה, אדוני יושב הראש, היא שמחה ששמת את זה על השולחן.

<יוסי שרעבי: כמובן זה נמצא על השולחן שלנו ועמדתנו מאד מאד ברורה.

יעקב מרגי: דרך אגב, בגלל שהיא שמחה, היא מודעת לזה שהדיון על חוק הספרים צריך להיות פה בוועדה?

<יוסי שרעבי: כן, ולדעתי - - -

יעקב מרגי: חיכיתי לתשובתה וקיבלתי אותה בתקשורת.

<יוסי שרעבי: לא, אני חושב שהיא תיאמה את המועד יחד איתך, למיטב זיכרוני.

יעקב מרגי: לא, לא תיאמנו.

<יוסי שרעבי: למיטב ידיעתי יש מועד - - -

יעקב מרגי: הם לא מתואמים.

יעקב מרגי: חיכיתי לתשובתי וקיבלתי אותה בשידור חי, יחד עם הדגל, אני לא רוצה לומר לך איפה.

<יוסי שרעבי: למיטב ידיעתי יש דיון אצלך בוועדה, שנקבע.

<יוסי שרעבי: נדמה לי שאני אפילו זוכר את התאריך.

יעקב מרגי: אוקיי.

<יוסי שרעבי: 17 במרס?

יעקב מרגי: לא, לגבי הדיון.

יעקב מרגי: מועד הביטול לא תואם.

יעקב מרגי: בסדר לגבי הדיון.

יעקב מרגי: רבותי, לפני שאני מעביר את רשות הדיבור לחברת הכנסת נורית קורן - - -

נורית קורן: אני מעדיפה לשמוע קודם.

יעקב מרגי: אז תקשיבו, אני אתן למלין לשמוע את התלונה, אני אתן את רשות התגובה, אבל אני אומר לכם מראש, ויכול להיות שתדברו בנינוחות והאזהרה שלי מיותרת, אבל לכבד אחד את השני, להקשיב אחד לשני וללא קריאות ביניים.

יעקב מרגי: מוצקין, בבקשה.

יעקב מרגי: תציגו את עצמכם.

<דפנה צורי: תודה רבה.

<דפנה צורי: שמי דפנה צורי, אני מנכ"לית של היכל התיאטרון בקריית מוצקין.

<דפנה צורי: אני רק מצטערת שכרגע אין נציג מתיאטרון בית לסין.

<יהודית גידלי: הם בדרך.

<דפנה צורי: ואני הייתי רוצה ברשותכם לספר לכם שתיאטרון בית לסין, כמו שאמרתם, הוא נתמך ציבורית על ידי כספי מדינה והוא משתף פעולה עם התיאטרון העסקי, הפרטי, כנגד היכל התיאטרון בקריית מוצקין מזה 7 שנים, מאז אותו יום שאנחנו קמנו.

<דפנה צורי: תיאטרון בית לסין מונע מהיכל התיאטרון של קריית מוצקין, לקבל את השלאגרים, את הלהטים, על ידי מכירתם באופן בלעדי לתיאטרון הפרטי.

<דפנה צורי: אין לזה אח ורע במדינת ישראל.

<דפנה צורי: לא קיים.

<דפנה צורי: בית לסין מציע לי לרכוש הצגות לעונה החדשה ואז, ברגע שהתיאטרון הפרטי מציע לרכוש את אחת מאותן הצגות, אסור לי יותר לדבר איתם על רכישת ההצגה בכלל.

<דפנה צורי: בפעם האחרונה שאני העזתי להתעקש לקבל את אותן שלוש הצגות המדוברות לעונה הבאה, אוימתי שאם אני אמשיך לדבר על ההצגות האלו, בית לסין, כף רגלו לא תדרוך בהיכל התיאטרון של קריית מוצקין.

<דפנה צורי: אם זו לא בריונות וזו לא אלימות, אז מה היא?

יעקב מרגי: אז מה, יתכן מאד בעקבות הדיון שמתקיים היום לא תקבלו את ההצגות מבית לסין?

מכלוף מיקי זוהר: חסר להם.

נורית קורן: אין, הם לא מקבלים.

מכלוף מיקי זוהר: בושה וחרפה אם הם יתנהלו ככה.

מכלוף מיקי זוהר: צריך להציף את הדבר הזה ולמנוע מצב כזה.

מכלוף מיקי זוהר: זה פשוט בלתי מתקבל על הדעת.

יעקב מרגי: בואו נשמע.

<דפנה צורי: אני רק רוצה לדעת שבעקבות פניית השרה בזמנו להגבלים העסקיים, כבר אז הייתי אישיות בלתי רצויה יותר בתיאטראות הרפרטוארים.

יעקב מרגי: ואיך זה נקרא בלטינית?

יעקב מרגי: פרסונה נון גרטה.

<דפנה צורי: בדיוק.

<דפנה צורי: יוצא מכך בעצם שהיום התיאטרון המתחרה לי, התיאטרון הפרטי המתחרה לי, שהוא שייך לאנשי עסקים, הוא קובע את הרפרטואר שלי.

<דפנה צורי: כלומר, ירצה – נקבל, לא ירצה – לא נקבל.

<דפנה צורי: היעלה על הדעת כזה דבר בכלל?

<דפנה צורי: האם יתכן שתיאטרון מתחרה יקבע אילו הצגות יהיו אצלי, איזה הצגות יראה קהל המנויים שלי?

<דפנה צורי: קהל שמגיע, אגב אני חייבת להגיע לכם, מקצרין ועד לבית חנניה בדרום.

<דפנה צורי: הקהל של היכל התיאטרון של קריית מוצקין, אני רוצה לספר לכם, יש לו קהל מכל הפריפריה.

<דפנה צורי: אנחנו מביאים אוטובוסים עם תרבות ישראל שהוא מסבסד את הפריפריה.

<דפנה צורי: בטח יוסי יוכל להעיד על זה.

<דפנה צורי: אנחנו מביאים אוטובוסים מבית שאן, מקצרין, ממעלות.

<דפנה צורי: אין שמחה יותר גדולה מלראות את כל האנשים האלה שמגיעים מכל צפון הארץ אלינו.

<דפנה צורי: למה למנוע מהם לראות את ההצגות האלה?

<דפנה צורי: איזו סיבה יש לזה?

<דפנה צורי: הפילוסופיה שלי בתיאטרון, ואת זה למדתי תוך כדי תנועה, פעם הייתי קונה הצגה אחת לכולם, אותה הצגה.

<דפנה צורי: אני למדתי שאין הצגה אחת שמתאימה לכולם ואנחנו מנסים לתפור חליפת מנוי לכל אחד מהמנויים שלנו בהתאם לרצונות שלו.

<דפנה צורי: אחד אוהב יותר קומדיות, אחד אהוב יותר דרמות.

<דפנה צורי: לכן אני מבקשת תמיד בין שתיים לשש הצגות מכל הצגה.

<דפנה צורי: בא תיאטרון בית לסין ואומר – אם את רוצה הצגה מסוימת, את צריכה לקנות מינימום 22 הצגות מכל הצגה, כשיש לי 12 סדרות.

<דפנה צורי: כלומר הוא מראש אומר לי – את לא יכולה לקבל את ההצגות.

<דפנה צורי: אני אוסיף ואני אומר דבר שאולי יישמע מאד מאד חמור ואני אמשיך ואומר את זה, שהיום בת לסין מהווה סמן ימני של כל התיאטראות הרפרטוארים שעיניהם נשואות לכאן לוועדה היום.

<דפנה צורי: דהיינו – החלטת הוועדה בעצם קובעת להם את גורל היכל התיאטרון של קריית מוצקין, כי במידה והוועדה תאפשר שכזה דבר יקרה, גם תיאטרון הקאמרי, גם תיאטרון הבימה וכל התיאטראות ינהגו כך וכל מה שאני מבקשת זה לא לאפשר את האפליה הזאת היום, שקיימת בין תיאטרון בקריית מוקצין לבין תיאטרון פרטי, או שמחר זה יכול להיות מול מגזר אחר או עיר אחרת, או דברים כאלה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: התיאטרון הפרטי שהוא תיאטרון קריית חיים - - -

<אורי ברעם: תיאטרון הצפון.

יעקב מרגי: תיאטרון הצפון, יפה.

יעקב מרגי: תציג את עצמך.

<קריאה: כבוד יושב הראש, אני מתיאטרון - - -

יעקב מרגי: רגע, לא זכור לי שקיבלת רשות דיבור.

יעקב מרגי: קודם כל ברוך הבא על האיחור.

<קריאה: אני מתנצל.

יעקב מרגי: אז לא צריך להתפרץ.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

<אורי ברעם: שמי עורך דין אורי ברעם.

<אורי ברעם: אני ייצגתי את תיאטרון הצפון מול הממונה בסכסוך שלדעתי הוא מסחרי לחלוטין, אבל אנחנו זומנו לפה לדעתי בגלל קשרים שיש למתלונן פה, אחרת זה היה נשאר ברמה של סכסוך מסחרי.

<אורי ברעם: אני רק רוצה להבהיר לכם - - -

נורית קורן: זה - - -

יעקב מרגי: רגע, רגע, חברי הכנסת.

יעקב מרגי: תנו לי לנהל את הדיון.

יעקב מרגי: תסלח לי - - -

<אורי ברעם: כן.

יעקב מרגי: תקשיב טוב.

יעקב מרגי: א', קשרים לא מגונים.

יעקב מרגי: אתה יודע למה?

יעקב מרגי: אתה מכיר את העיקר של הרוב דורס את המיעוט לפעמים?

יעקב מרגי: אתה מכיר את זה?

יעקב מרגי: או הכוח?

יעקב מרגי: שכרון הכוח?

<אורי ברעם: כן.

<אורי ברעם: כן.

יעקב מרגי: זה הכרח לא יגונה, כשאדם חסר אונים, כנראה שלא משאירים לו ברירה, זה נקרא באמרה תלמודית, לא העכבר גנב, החור גנב.

יעקב מרגי: עכשיו תקשיב טוב טוב.

יעקב מרגי: אתה הטלת דופי בהתנהלות העניינית של הוועדה הזאת.

יעקב מרגי: כדאי לך שתיקח את הדברים אחורה, אבל קדימה.

יעקב מרגי: אני משאיר את זה לשיקול דעתך.

יעקב מרגי: התחלת לא טוב, בקיצור.

<אורי ברעם: אני פשוט חושב פה שהפוסל במומו פוסל.

<אורי ברעם: אני רצתי להעביר לכם את החומר שהעברתי - - -

יעקב מרגי: מי זה הפוסל הזה?

נורית קורן: מה זה היה עכשיו?

נורית קורן: מה זה ההערה הזאת?

<אורי ברעם: אני אסביר - - -

יעקב מרגי: רגע, רגע, חברי הכנסת.

מכלוף מיקי זוהר: אני ממש מתחיל להבין למה התיאטרון הזה - - -

נורית קורן: בדיוק, מה זה ההתנהגות הבריונית הזאת.

יעקב מרגי: חברי הכנסת, חברי הכנסת - - -

מכלוף מיקי זוהר: תתבייש לך.

יעקב מרגי: לא, לא.

נורית קורן: אנחנו נציגים של הציבור - - -

יעקב מרגי: נורית, לא, לא.

יעקב מרגי: רגע.

<קריאה: אני מציע שתיאטרון בית לסין יפסיק להיות ממומן מהיום.

<קריאה: פחות 10 מיליון שקלים, שיהפוך להיות תיאטרון פרטי.

<אורי ברעם: זה לא תיאטרון בית לסין, סליחה.

יעקב מרגי: אדוני, אתה בקריאה לסדר פעם ראשונה.

יעקב מרגי: עוד פעם אני אוציא אותך.

יעקב מרגי: תקשיבו, חברי הכנסת, נו.

יעקב מרגי: אתם בדיוק מספקים לבחור את מה שהוא רוצה.

יעקב מרגי: הוא מחייך מפה לאוזן.

יעקב מרגי: אני מודיע לך חגיגית, אני לא אוציא אותך, לא אכעס, אשמח את דברי האיוולת שלך, התחלתם בהם, המשכת בהם, למרות העצה שנתתי לך, אבל תמשיך לפרט.

נורית קורן: לא יאומן.

יעקב מרגי: אל תפריעו לו בבקשה.

<אורי ברעם: לפני ששמעת אותי אתה אומר שהדברים שלי הם איוולת?

יעקב מרגי: אמרת שני דברים.

יעקב מרגי: כן, איוולת.

<אורי ברעם: אני חושב שבכל זאת אתה צריך לשמוע אותי לפני שאתה שופט.

יעקב מרגי: מי שפוסל במומו פוסל, זה אתה אמרת ואני מאמץ את זה.

יעקב מרגי: אוקיי, בבקשה.

<אורי ברעם: אתה עוד לא שמעת אותי.

יעקב מרגי: בבקשה.

יעקב מרגי: אמרת מי שפוסל במומו פוסל.

יעקב מרגי: קח את זה חזרה.

יעקב מרגי: וניצול קשרים – קח את זה חזרה.

יעקב מרגי: אם לא תקבל את העצה, אז חטאת לעצמך קודם כל.

<אורי ברעם: אולי תשמע אותי ואז נדבר.

יעקב מרגי: הייתי מוכן לשמוע את ההערות שלך בסוף, אחרי שהיית אומר את המהות ואת הדברים הענייניים שלך, אם יש לך.

<אורי ברעם: אני אגיע לעניין.

יעקב מרגי: לא, היית מתחיל בהם קודם כל, תסלח לי.

<אורי ברעם: אז תודה רבה שאתה מלמד אותי את סדר הדברים.

<אורי ברעם: עכשיו אני אבקש לדבר לגופו של עניין.

<אורי ברעם: לפני זה רציתי להעביר לכם את התשובה שהעברתי לרשות ההגבלים העסקיים.

<אורי ברעם: אני קיבלתי תשובה מהרשות שעומדים לסגור את העניין הזה, זה סכסוך מסחרי.

<אורי ברעם: אפשר להעביר לכם לפני שאני מתחיל לדבר?

מכלוף מיקי זוהר: לא.

יעקב מרגי: תציג.

יעקב מרגי: לא, לא, רבותי, א' אפשר.

יעקב מרגי: עכשיו תאמר מה יש לך.

<אורי ברעם: אני אתן לכם ואני אמשיך לדבר.

יעקב מרגי: אוקיי.

מכלוף מיקי זוהר: חבל על כל העצים.

<אורי ברעם: טוב.

<אורי ברעם: עכשיו לגופו של עניין.

<אורי ברעם: במדינת ישראל רצות בכל רגע נתון בערך 300 הצגות ומופעים.

<אורי ברעם: בערך 180 זה של שמונת התיאטראות הרפרטוארים, ועוד מעל 150, מעל 120 בטוח, הצגות עצמאיות.

<אורי ברעם: לתיאטרון יש, אני הייתי, תדמיינו לכם בחדר של מנהל התיאטרון, יש לוח שנה עם 365 יום והוא צריך לסמן X מופע בכל יום, כדי להרוויח, כדי לשרוד בתחרות.

<אורי ברעם: אם לא תהיה לו בערך הצגה כל יום, לא ישרוד בזירה התחרותית.

<אורי ברעם: יש לו לבחור בערך, נוריד יום כיפור, נוריד ימים שסגורים, יש לו בערך לבחור 300 ימים למלא ב-300 הצגות.

<אורי ברעם: כל יום בערב צריכה להיות הצגה ויש לו לבחור בערך מ-300 מופעים שרצים.

<אורי ברעם: קונצרט, מופע, הופעת ילדים, הופעת אידיש, הצגות של תיאטראות רפרטוארים.

<אורי ברעם: מגיע תיאטרון רפרטוארי, אותו אולם תיאטרון והם מנהלים משא ומתן.

<אורי ברעם: עכשיו, אולם התיאטרון יכול להגיד אני רוכש ממך הצגה, שתי הצגות ולעשות לעצמו שני V על לוח השנה והוא יכול לעשות יותר מזה.

<אורי ברעם: הוא יכול להגיד בוא תיתן לי סדרה של 20 מופעים של אותה הצגה, אני אשקיע בפרסום של ההצגה, אני אשקיע בשיווק שלה, אני אשקיע בקידום המכירות, אני אוציא ברושורים מהודרים, ובתמורה לזה תיתן לי בלעדיות עונתית, ראשוניות עונתית לעונה הזאת.

<אורי ברעם: לא בכלל.

<אורי ברעם: לעונה הזאת.

<אורי ברעם: מספטמבר עד ספטמבר אל תופיע בתיאטרון לידי, שיכול מה שנקרא לעשות - - -

ענת ברקו: עונה זה לא שנה?

<אורי ברעם: עונה זה מספטמבר לספטמבר.

ענת ברקו: שנה.

יעקב מרגי: רגע, רגע, רבותי, הוא חייב לסיים.

יעקב מרגי: חברת הכנסת, כדי לשאול - - -

ענת ברקו: שאלת הבהרה.

יעקב מרגי: בסדר, בסדר, אבל לא נאום.

יעקב מרגי: שאלת הבהרה, מקובל.

יעקב מרגי: עכשיו, כדי לשאול את השאלות הנכונות, חייבים להקשיב לו.

<אורי ברעם: תודה רבה אדוני, תודה רבה.

עודד פורר: בשנה הזאת אתה גם מוכר את הכרטיסים ב-30% יותר יקר ממה שהם נמכרים בתיאטרון - - -

<אורי ברעם: לא.

<אורי ברעם: הכרטיסים - - -

עודד פורר: במידה וההצגות נמכרות שם.

עודד פורר: זאת אומרת הציבור צריך לשלם - - -

יעקב מרגי: מר ברעם, תמשיך.

<אורי ברעם: תודה.

עודד פורר: בשביל הבלעדיות הוא צריך לשלם יותר.

<אורי ברעם: הכרטיסים נכנסים למינוי, לא משלמים עליהם יותר.

<אורי ברעם: המחיר של ההצגה זה מחיר של - - -

עודד פורר: המינוי שלכם יותר יקר.

<אורי ברעם: בלי קשר אם זה הצגה שהיא בלעדית.

<אורי ברעם: אני מסביר, מה שאני אומר עכשיו, אדוני, נסמך שם באסמכתאות.

<אורי ברעם: זו דרך מקובלת.

<אורי ברעם: לוקח בלעדיות עונתית ומונע מה שנקרא בדיני הגבלים עסקיים תופעה של הטרמפיסט, תופעה של Free Ride, שמישהו רוכב על הבז, על ההד התקשורתי, עד השיווק שיוצר התיאטרון שהזמין את ההצגה בבלעדיות ומפרסם ולוקח את זה ביום אחר.

<אורי ברעם: מה עוד שהצגה, עם כל הפירוק וההרכבה וההשקעה, יש לזה רציונל אמיתי של קידום.

<אורי ברעם: וכעובדה, הצגות שנרכשות בבלעדיות מוצגות 20 פעם, לעומת פעמיים שלוש - - -

יעקב מרגי: שנייה, עורך דין ברעם הנכבד, אתה בא ואומר, אתה מייצג את?

<אורי ברעם: תיאטרון הצפון.

עודד פורר: אגב, הטענות הן - - -

יעקב מרגי: רגע, רגע.

יעקב מרגי: אתה בא ואומר לי תסלח לי, אני לא מבין מה הטענות.

יעקב מרגי: ההתנהלות שלי נטו, נטו, גרידא עסקית.

יעקב מרגי: לא מתנהל אצלי שום רצון למחוק או לצמצם את - - -

<אורי ברעם: אני מסכים לחלוטין עם אדוני.

יעקב מרגי: לך כתיאטרון הצפון, אני יכול בשלב הזה של הדיון, לכאורה, תשמע, יש לך טענות לגיטימיות.

יעקב מרגי: מסחריות.

יעקב מרגי: לכאורה.

יעקב מרגי: אני אומר עדיין לכאורה.

יעקב מרגי: אבל אתה יודע, כשזה קורה, רק בזוגיות הזו שנקראת מוצקין-קריית חיים, זה מעורר אצלי חששות מעבר לקשרים שיש לי עם הגברת שלא הכרתי אותה לפני כן.

יעקב מרגי: בסדר?

יעקב מרגי: אתה יכול להבין אותי גם?

יעקב מרגי: לגיטימית הטענה שלי, או התחושה שלי?

<אורי ברעם: אז התשובה היא לא, אני לא יכול להבין מהסיבה הפשוטה.

יעקב מרגי: למה?

<אורי ברעם: כי אם עכשיו אני לוקח הצגה, לא יודע מה, קברט, ניתן דוגמא לדעתי שהייתה אצלה בבלעדיות.

<אורי ברעם: 20 פעמים.

<אורי ברעם: אז לי כתיאטרון המתחרה, כשאני פותח את רשימת ההצגות הפוטנציאליות, את מרחב האלטרנטיבות כמו שאנחנו קוראים בז'רגון שלנו, מרחב האלטרנטיבות שיש לתיאטרון המתחרה, הוא לא נפגע כמעט בכלום.

<אורי ברעם: מתוך 300 הצגות ירדה לו הצגה אחת של בלעדיות.

<אורי ברעם: יש לו עדיין 299 אפשריות לבחור.

יעקב מרגי: בוא אני אגיד לך למה הממשלה, עורך הדין המלומד, בוא אני אסביר לך למה הממשלה השכילה במדינה דמוקרטית ונאורה, שחסידת התפיסה של כוחות השוק למנות ממונה על הגבלים עסקיים.

יעקב מרגי: אתה מבין את הרציונל למה מינו אחד כזה?

יעקב מרגי: משלמים לו הרבה וזה עם הרבה עוזרים והרבה עובדים והרבה עורכי דין שם, מלומדים גם כן, במחלקה.

<אורי ברעם: גם אני עבדתי שם, כן.

יעקב מרגי: אז, יפה, אתה מבין את הרציונל.

יעקב מרגי: ודווקא בגלל מה שאתה מציג, על פניו, הכל על פניו ולכאורה, כי אני מדבר עם עורך דין ואני יושב בתחושה כזאת של שופט.

יעקב מרגי: תבין, זה משגע אותי.

יעקב מרגי: הכל לכאורה.

יעקב מרגי: ואני יכול לומר לך, תשמע, היא הנותנת.

יעקב מרגי: באה ואומרת נציגת תיאטרון מוצקין, הרצון שלך לקחת את ההצגות, אלה שעולות עכשיו בתקשורת, השלאגרים מה שקראו להן פה, והרצון שלך גם למקסם את הרווחים שלך, חונק.

יעקב מרגי: חונק גוף עסקי אחר, סמוך אליך.

יעקב מרגי: במקרה הזה הוא מוצקין שהוא סמוך אליך, שכמעט נהנה מאותו חתך אוכלוסייה.

יעקב מרגי: אתה מגביל אותו.

יעקב מרגי: אתה חונק אותו.

יעקב מרגי: הוא מרגיש תחושת מחנק.

יעקב מרגי: עכשיו, אתה בא ואומר נכון, עומדת לי הזכות המשפטית החוקית, לא עברתי על שום חוק.

יעקב מרגי: אז אני הייתי רוצה בשלב הזה לעצור אותך כאן ולשמוע את תיאטרון בית לסין, איך הוא מתנהל.

<אורי ברעם: אם יורשה לי רק לסיים דבר אחד.

יעקב מרגי: בבקשה.

יעקב מרגי: אתה רואה, אנחנו אנשים סובלניים למרות הקשרים שלנו עם הגברת שאני לא מכיר אותה.

<אורי ברעם: למרות הצעקות שפה צעקו עלי, לפני שבכלל ידעו מה - - -

יעקב מרגי: אני אגיד לך, רכשת אותן בצדק.

<אורי ברעם: לא, אז אני - - -

יעקב מרגי: רכשת אותן בצדק.

יעקב מרגי: על הבוקר, יום טוב, יום נפלא - - -

נורית קורן: אנחנו נציגים של הציבור, אנחנו לא נציגים של אף אחד אחר.

נורית קורן: הציבור בחר בנו.

יעקב מרגי: תודה נורית.

<אורי ברעם: אז כל מה שאני ארצה בכל זאת לסיים כדי להצדיק את ההתחלה של הדברים שלי, אדוני.

<אורי ברעם: אני אענה לך רק לדבר אחד ענייני ואז אני אקשור את ההתחלה, את מה שאני עומד לסיים איתו, עם ההתחלה של הדברים שלי.

<אורי ברעם: אדוני, גם אם אני לוקח את השלאגר הכי גדול של בית לסין וגם אם אני אקח את השלאגר הכי גדול של הקאמרי וגם את השלאגר הכי גדול של הבימה, זה יסגור לי 60 ימים מתוך ה-360 ימים, התיאטרון המתחרה לא נחנק.

<אורי ברעם: זה דיני הגבלים עסקיים.

<אורי ברעם: האם יש חסימה - - -

ענת ברקו: למה, אבל אנשים רוצים לראות את השלאגרים.

ענת ברקו: הם לא רוצים לראות הצגות שלא מעניינות אותם.

נורית קורן: לא, זה בסדר.

נורית קורן: שהם ילכו רחוק.

נורית קורן: רק אצלם.

יעקב מרגי: למה שילכו לירוחם?

נורית קורן: למה שילכו לשם?

נורית קורן: ולמה שישלמו זול יותר?

נורית קורן: שישלמו יקר יותר.

יעקב מרגי: תודה, תודה.

יעקב מרגי: חברי הכנסת, תודה.

נורית קורן: לא יאומן.

נורית קורן: פשוט לא יאומן.

יעקב מרגי: תודה.

מכלוף מיקי זוהר: הרי הכל זול פה במדינה והכל פה בסדר במדינה, אז שגם על הצגות ישלמו מחיר יקר.

יעקב מרגי: מיקי מכלוף, אני חייב להגן גם עליו.

נורית קורן: לא, אנחנו לא אנשים בשביל תיאטרון.

ענת ברקו: אם זה לא היה עצוב, זה היה - - -

יעקב מרגי: טוב, חברי הכנסת, שמענו את שני הצדדים.

יעקב מרגי: חברי הכנסת - - -

מכלוף מיקי זוהר: אתה מצדיק את העוול?

יעקב מרגי: נורית, מיקי.

מכלוף מיקי זוהר: הוא מצדיק את העוול.

יעקב מרגי: רגע, מיקי, מיקי, אתה צריך לבוא יותר לוועדת חינוך - - -

מכלוף מיקי זוהר: בושה וחרפה.

מכלוף מיקי זוהר: אתה רגיל לוועדת כספים.

מכלוף מיקי זוהר: אתה צריך לבוא לפה.

מכלוף מיקי זוהר: לא, בוועדת כספים כל יום יש לנו עוול, פה לא כל יום יש עוול.

יעקב מרגי: פה ועדת חינוך, לא קוראים פה קריאות.

מרדכי יוגב: אדוני יושב הראש, מגיעים לדיונים עניינים בוועדת חוץ וביטחון.

יעקב מרגי: חברי הכנסת, אנחנו שמענו.

יעקב מרגי: אתם בשלב הזה רוצים לדבר או שנעביר את - - -

נורית קורן: לא, לא, אנחנו שומעים.

<אורי ברעם: רגע, אדוני, אני רק רוצה, אדוני ייתן לי לסיים.

יעקב מרגי: עודד, כן.

<אורי ברעם: אני יכול לדבר?

יעקב מרגי: חבר הכנסת עודד פורר.

עודד פורר: תודה אדוני.

יעקב מרגי: ואני חשבתי שזה יהיה דיון מנומנם.

יעקב מרגי: מה קרה לכם?

<אורי ברעם: אדוני, הבטחתי לסיים במה שהתחלתי איתו.

יעקב מרגי: ואני הבטחתי לך שאני אתן לך להשלים ואני מנהל את הדיון.

יעקב מרגי: מה לעשות?

יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע את חבר הכנסת עודד פורר שביקש.

יעקב מרגי: שאלתי, ענה לי.

יעקב מרגי: אתם לא עניתם.

ענת ברקו: אני גם רוצה.

יעקב מרגי: אז את תקבלי אחריו.

ענת ברקו: תודה.

עודד פורר: אדוני יושב הראש אני חייב לומר ואני רוצה לומר פה גם לחברי, שהטענות שלנו לא צריכות לבוא לתיאטרון הצפון, לדעתי גם לא לממונה על ההגבלים, אלא בעניין הזה, ואני שמח שיושב פה מנכ"ל משרד התרבות, שרת התרבות חייבת להתערב בעניין הזה.

עודד פורר: תיאטרון בית לסין הוא לא איזה שהוא גוף תלוש מהמציאות, שחי באיזה שהוא עולם של שוק חופשי.

יעקב מרגי: הייתה סקירה.

יעקב מרגי: שמעת אותה?

עודד פורר: כן, כן.

עודד פורר: בשוק חופשי לגמרי.

עודד פורר: הוא תיאטרון מסובסד, הוא נהנה ממיליונים רבים של שקלים מתקציב המדינה, וטוב שכך, אגב.

עודד פורר: זה חשוב שהמדינה מתקצבת וגם עיריית תל אביב.

עודד פורר: זה חשוב שהמדינה מתקצבת תרבות ותומכת בתרבות והמדינה תומכת בתרבות ומתקצבת תרבות בדיוק כדי שיוכלו תושבים בכל הארץ - - -

יעקב מרגי: האם היא ממנה גם את האומן הזה עם הדגל על הבמה?

נורית קורן: לצערנו כן.

עודד פורר: אני ממש מקווה שאותו לא מתקצבים.

עודד פורר: ממש ממש מקווה.

יעקב מרגי: אוקיי, לא.

יעקב מרגי: זו הערה שלי בקול.

יעקב מרגי: זה לא לתגובה.

יעקב מרגי: זה המחשבות שלי

עודד פורר: אני רק רוצה לומר בהקשר הזה שהחובה שחלה, חלה על תיאטרון בית לסין בעניין הזה.

עודד פורר: כי לא יכול להיות שבסוף, אחרי שמסבסדים את התיאטרון במיליוני שקלים, ואחרי שעיריית קריית מוצקין גם היא משקיעה מכספי ציבור, כדי שתושבי הצפון ותושבי קריית מוצקין יוכלו לראות, במחיר שווה לכל נפש, את ההצגות הכי טובות שרצות במדינת ישראל.

<קריאה: והכי מהר שאפשר.

עודד פורר: אז לכן, גם כשאתם מחליטים לעשות איזה שהוא הסכם עם מישהו, חייבים להיות איזה שהם קריטריונים ברורים, שמאפשרים התמודדות שווה לתיאטרון קריית מוצקין.

עודד פורר: ומה לעשות שמאחר שהם מסבסדים, המחירים שם יותר זולים ויכול להיות שאולי נכנס קצת פחות כסף לבית לסין בהסכם כזה, למרות שאני לא חושב שאתם מוכרים יותר בזול לתיאטרון קריית מוצקין, שהופך את זה לעוד יותר תמוה - - -

יעקב מרגי: הוא יענה.

יעקב מרגי: אתה תענה.

יעקב מרגי: אל תדאג, לא נוותר עליך, גם אם תפריע.

יעקב מרגי: אני לא אתן לך את הלוקסוס.

יעקב מרגי: אני רוצה תשובות.

עודד פורר: עוד יותר תמוה בעניין הזה.

<אורי ברעם: אני רוצה לתת - - -

עודד פורר: עכשיו, אין לכם אחריות בהקשר הזה כגוף שהוא גוף מסובסד, אין לכם אחריות לעובדה שתיאטרון הצפון יחיה באופן חופשי.

עודד פורר: יכול להיות שאין הצדקה כלכלית לקיומו של תיאטרון פרטי בצפון.

עודד פורר: יכול להיות.

יעקב מרגי: תודה.

עודד פורר: אבל יש הצדקה כלכלית לזה שרשות מקומית שיש היכל תרבות שם, רוצה לתת במחירים שווים לכל נפש לאזרחיה לראות תרבות.

עודד פורר: הם צריכים לראות תרבות במחיר הוגן.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: חברת הכנסת ענת ברקו, בבקשה.

ענת ברקו: אפשר להסתכל על זה מנקודת מבט עסקית ולהגיד, כפי שנאמר כאן, זו רק עונה שנה שלמה שהיא עונה, ואנחנו נחליט מה יראו בקריית מוצקין.

ענת ברקו: במה התושבים שם יצפו, באיזה הצגות, אנחנו נעשה את הסלקציה, כי לנו זה טוב לעסקים.

ענת ברקו: לא יכול להיות דבר כזה.

ענת ברקו: תיאטרון הצפון לא יקבע שום דבר לקריית מוצקין.

ענת ברקו: שום דבר, וצריך לאפשר לכל מקום לרכוש את ההצגות על פי הביקוש.

ענת ברקו: בטח שלא לאחר שנה, כשהצגה רצה והיא פחות.

ענת ברקו: היא יכולה להיות רלבנטית, אבל היא לא בטופ שבטופ באותו זמן.

ענת ברקו: למה שהם יקבלו את השאריות של תיאטרון הצפון?

ענת ברקו: אני חושבת שהגישה היא דורסנית, היא לא מקובלת, וצריך לאפשר לתיאטרון קריית מוצקין ולכל תיאטרון במדינת ישראל לרכוש את ההצגות על פי הביקוש של התושבים באותו אזור.

ענת ברקו: זה לא מסכן אף אחד, זה לא מפריע לאף אחד, ואולי השיקולים כאן הם עסקיים ומממוניים.

ענת ברקו: צריך גם את זה להגיד.

ענת ברקו: בטח לא תרבותיים.

ענת ברקו: תודה אדוני.

יעקב מרגי: תודה.

<אורי ברעם: אפשר להשיב?

<אורי ברעם: לפני שהוא משלים, אפשר להשיב?

יעקב מרגי: תגיד לי, לא היה ברור?

<אורי ברעם: אדוני אמר שייתן - - -

יעקב מרגי: רגע, בלי אדוני.

יעקב מרגי: יש יושב ראש.

יעקב מרגי: תפקיד אחד, יושב ראש הוועדה.

<אורי ברעם: יושב ראש.

יעקב מרגי: אם היית קורא לי יושב ראש הוועדה, היית מבין שאתה לא יכול לבקש את זה, כי אני מנהל את הדיון.

יעקב מרגי: שמעתי אותך, קלטתי אותך.

יעקב מרגי: תאמין לי, אחד הדברים שאני נכשל בהם זה שאני לא מפספס כלום.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

<מיכאל וייסמברגר: בוקר טוב.

יעקב מרגי: בוקר טוב.

יעקב מרגי: לפני שאני אתן לך להציג את עצמך ולומר, שמעת את הדברים.

יעקב מרגי: נכנסת אמנם באיחור.

יעקב מרגי: יש פה מצד אחד את הראייה העסקית ומצד שני אתה מבין את הציפיות של האזרח ושלנו כמפקחים על עבודת הממשלה, חברי הכנסת ונבחרי הציבור, ויושב פה מנכ"ל משרד התרבות.

יעקב מרגי: אם אנחנו ניווכח כאן בסוף הדיון שיש פה – ההם נובחים והשיירה עוברת – אנחנו נבין שיש פה כשל שאף אחד לא מתכונן לטפל בו ברצינות ואנחנו נטפל בו בצורה קצת יותר אגרסיבית על ידי חקיקה.

יעקב מרגי: או השרה, אם היא תבוא, ובאמצעות מנכ"ל משרדה היא תצהיר היום שהיא הולכת לעשות א', ב', ג', ד'.

יעקב מרגי: לכן חשובה ההתייחסות שלך כאן, לאור הדברים או לשמע הדברים שנאמרו מנציגי התיאטראות.

יעקב מרגי: ונציגי הציבור, חברי הכנסת, ישפיעו על דברי הסיכום בסיכום הדיון הזה.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

<מיכאל וייסמברגר: שמי מיכה, אני סמנכ"ל השיווק של תיאטרון בין לסין.

<מיכאל וייסמברגר: אני כנראה מוגדר כאויבו של היכל התיאטרון במוצקין, אבל זה ממש לא ככה.

יעקב מרגי: לא, לא, אתה לא.

יעקב מרגי: אף אחד לא הגדיר אותך אויב.

מכלוף מיקי זוהר: אתה לא אויב.

עודד פורר: אתה מקפחו, לא אויבו.

יעקב מרגי: אתה שבוי אולי.

<מיכאל וייסמברגר: מקפחו.

<מיכאל וייסמברגר: אז לא ממש.

<מיכאל וייסמברגר: אני אתחיל ואני אפתח בזה ואני חוזר ואומר ואמרתי את זה גם להיכל התיאטרון במוצקין.

<מיכאל וייסמברגר: תיאטרון בית לסין יותר מישמח להתארח אצלם בכל הצגה שהם יבחרו.

<מיכאל וייסמברגר: השאלה היא הטיימינג, זה הכל.

עודד פורר: תגיד לי, לשיטתך אנשים - - -

<מיכאל וייסמברגר: אני נתתי לך - - -

יעקב מרגי: רגע, חברי הכנסת.

יעקב מרגי: לא, לא.

יעקב מרגי: תסלח לי - - -

עודד פורר: יש לי את הרשות להתפרץ.

יעקב מרגי: תסלח לי.

עודד פורר: מה שאמרת עכשיו זה בדיוק מה שדיברנו עליו.

עודד פורר: זה מראה שאתה בכלל לא מבין על - - -

יעקב מרגי: חברי הכנסת - - -

<מיכאל וייסמברגר: תיתן לי לסיים.

יעקב מרגי: אדוני, אדוני - - - -

עודד פורר: 10 מיליון שקלים, בגלל ההתנהגות שלך - - -

<קריאה: אדוני המנכ"ל, גם התקציב שלכם יהיה עניין - - -

מכלוף מיקי זוהר: למה צריך לתקצב את בית לסין?

מכלוף מיקי זוהר: למה לתת לכם כל שנה?

מכלוף מיקי זוהר: שנה כן, שנה לא.

מכלוף מיקי זוהר: טיימינג.

יעקב מרגי: סליחה, אתה מדבר אלי, אתה לא משיב לחברי הכנסת ולא עונה לקריאות ביניים.

יעקב מרגי: שמעת?

<מיכאל וייסמברגר: טוב, תודה.

יעקב מרגי: ומותר להם.

<מיכאל וייסמברגר: אוקיי.

יעקב מרגי: בסדר?

יעקב מרגי: חברי הכנסת, תשתדלו, אני חייב להגן עליו.

מכלוף מיקי זוהר: זה מקומם.

יעקב מרגי: תנו לו את האפשרות להתבטא.

יעקב מרגי: לאחר מכן תגידו דיברת שטויות, דיברת לא לעניין, עשית מעשה, אבל תנו לו להתבטא.

יעקב מרגי: בבקשה.

<מיכאל וייסמברגר: תיאטרון לסין נכון להיום הוא התיאטרון שמופיע הכי הרבה בפריפריה ומחוץ לתל אביב.

<מיכאל וייסמברגר: אנחנו מופיעים בשנה, רק מחוץ לתל אביב, בערך 730 פעמים.

<מיכאל וייסמברגר: אנחנו מופיעים מקריית שמונה בצפון ועד אילת בדרום.

ענת ברקו: אפשר לקבל את ההתפלגות?

<מיכאל וייסמברגר: אפשר, בשמחה.

<מיכאל וייסמברגר: זה גם נתון פתוח בפילת, בנתוני משרד התרבות.

<מיכאל וייסמברגר: אנחנו משרתים למעלה מחצי מיליון צופים בכל רחבי הארץ וזה כולל את כולם, חוץ מתל אביב.

<מיכאל וייסמברגר: תל אביב זה מדינה אחרת.

יעקב מרגי: אתה אמרת.

יעקב מרגי: כשאני אומר את זה, תוקפים אותי, אבל לא משנה.

יעקב מרגי: אהבתי את זה.

עודד פורר: גם אני אמרתי את זה, דרך אגב.

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: למה אתם מתערבים לי בחופש הביטוי והמחשבה?

<מיכאל וייסמברגר: תיאטרון בית לסין הוא תיאטרון שההקצבה שלו היא הנמוכה ביותר מבין שלושת התיאטראות הגדולים.

מכלוף מיקי זוהר: אתה צודק.

מכלוף מיקי זוהר: אולי תוותרו עליו וזהו.

יעקב מרגי: מיקי, תהיה רציני.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

מכלוף מיקי זוהר: לא צריך.

עודד פורר: לא, אתה אומר שהיא נמוכה.

עודד פורר: רק איזה סכום?

עודד פורר: שנדע איזה סכום.

מכלוף מיקי זוהר: בטח כמה מיליונים.

<מיכאל וייסמברגר: ענף התיאטרון סובל - - -

עודד פורר: אדוני, אני מבקש שתשאל אותו, כי לנו הוא לא עונה.

עודד פורר: איזה סכום?

עודד פורר: הסכום הנמוך ביותר, מה הוא הסכום?

עודד פורר: מספר?

עודד פורר: מה הסכום שהוא קיבל בשנה שעברה.

מכלוף מיקי זוהר: כמה מיליונים.

יעקב מרגי: אם הוא יבחר לומר את זה.

יעקב מרגי: הוא רוצה שתלך לאתר, יש שקיפות באתר.

<מיכאל וייסמברגר: 9.4 מיליון שקלים.

מכלוף מיקי זוהר: אה, זה ממש נמוך.

מכלוף מיקי זוהר: מעט מאד.

<מיכאל וייסמברגר: לעומת ההקצבות של הקאמרי והבימה, תיאטרון בית לסין הוא - - -

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: זכותך לחשוב.

יעקב מרגי: לגיטימי לחשוב שזה נמוך יחסית.

יעקב מרגי: בבקשה.

מכלוף מיקי זוהר: אתה רוצה שוק חופשי, תוותר על ה-.9.4 מיליון שקלים.

<מיכאל וייסמברגר: התיאטרון מעסיק 280 עובדים ולא רק שחקנים, אנשי מנהלה, אנשי צוות טכני, הרבה מאד עובדים שעובדים בתיאטרון.

יעקב מרגי: אני רוצה להגיד לך שציפי פינס שבאה מתיאטרון באר שבע מנהלת אותו.

יעקב מרגי: גם אני יודע, אז בוא תקשיב.

יעקב מרגי: עזוב את הנתונים הכללים.

יעקב מרגי: את תעודת הזהות שלך אני יכול לקחת בכל מקום.

יעקב מרגי: דבר איתי לגופה של בעיה, השעון רץ.

<מיכאל וייסמברגר: אני אדבר לגופו של עניין.

<מיכאל וייסמברגר: בית לסין חי, אני חי מהיכולת שלי למכור הצגות, נקודה.

יעקב מרגי: אני אשאל אותך שאלה ישירה, מאחר שאנחנו מבקשים להיות תכליתיים.

יעקב מרגי: תגיד לי, אתה שלם עם עצמך ולא מרגיש שאיזה כוחניות יתר מצד תיאטרון הצפון כלפי תיאטרון מוצקין?

<מיכאל וייסמברגר: חד משמעית לא.

<מיכאל וייסמברגר: חד משמעית לא.

<מיכאל וייסמברגר: אני גם אסביר למה.

יעקב מרגי: בוא תקשיב, אנחנו בסוף צריכים להבין, נכון?

<מיכאל וייסמברגר: כן, אני מנסה להסביר.

יעקב מרגי: לא, אז אני רוצה לעזור לך כדי שתרד לסוף דעתי.

יעקב מרגי: הרי אם לא תרד לסוף דעתנו, נמשיך לשאול שאלות.

יעקב מרגי: בוא תקשיב.

יעקב מרגי: אתה יכול להביא לי עוד מקרה בארץ שקורה שתיאטרון אחד מתנה – אני רוכש את זה ממך בתנאי שאתה לא מוכר את זה לקולגות שלי?

<מיכאל וייסמברגר: בוודאי.

יעקב מרגי: כמו?

<מיכאל וייסמברגר: יש לך רחובות ונס ציונה וראשון לציון, הם כולם כל הזמן - - -

עודד פורר: זה תיאטראות ציבוריים, לא פרטיים.

<מיכאל וייסמברגר: הם כולם קונים מאותו - - -

ענת ברקו: אז אולי צריך להסיק מן הפרט אל הכלל.

<מיכאל וייסמברגר: לא הבנתי את השאלה.

<מיכאל וייסמברגר: זה בדיוק העניין.

מכלוף מיקי זוהר: אולי תפסיקו עם הדבר הזה.

מכלוף מיקי זוהר: אתם תיאטרון ציבורי.

<מיכאל וייסמברגר: רגע, תנו לי לדבר, תנו לי להסביר.

מכלוף מיקי זוהר: אתם צריכים לשבת את הציבור.

<מיכאל וייסמברגר: אני רוצה.

<מיכאל וייסמברגר: כל הצגה של תיאטרון בית לסין חיה - הצגה טובה, אוקיי?

<מיכאל וייסמברגר: כולן טובות.

<מיכאל וייסמברגר: הצגה שהיא שלאגר חיה לפחות שלוש שנים.

<מיכאל וייסמברגר: שלוש עונות.

<מיכאל וייסמברגר: ההצגה שמתחילה היום תרוץ לפחות שנתיים, בהנחה והיא הצגה טובה פלוס.

ענת ברקו: אני רוצה לראות - - -

יעקב מרגי: רגע, ענת.

יעקב מרגי: דבר איתי, מיכה.

<מיכאל וייסמברגר: שהיכל התיאטרון במוצקין, כשהם בוחרים הצגות, גם הגברת הזאת - - -

מכלוף מיקי זוהר: זה יותר זול ב-30%, אבל את חייבת לשלם יקר ולנסוע גם לקריית חיים.

<מיכאל וייסמברגר: חברים - - -

יעקב מרגי: יש לך בעיות?

<מיכאל וייסמברגר: הפרעת קשב יש - - -

יעקב מרגי: אבל אני התגברתי על זה.

יעקב מרגי: אני מקשיב לך, תדבר אלי.

יעקב מרגי: דבר אלי.

<מיכאל וייסמברגר: אני לא על הבמה.

יעקב מרגי: נראה לי שאתה אוהב את זה, אבל דבר אלי.

<מיכאל וייסמברגר: אני אומר עוד פעם, בית לסין דחפו אותו לסכסוך עסקי בין שני הגופים האלה.

<מיכאל וייסמברגר: לי אין העדפה לא אליהם ולא אליהם, אני רוצה למכור לשניהם.

יעקב מרגי: אתה בא ואומר בידיים נקיות, כל השיקול שלי - - -

<מיכאל וייסמברגר: בידיים סופר נקיות.

יעקב מרגי: כל השיקול שלי כאן

יעקב מרגי: הוא - - -

<מיכאל וייסמברגר: ידיים סופר נקיות, אפילו - - -

נורית קורן: אז למה אתה לא מוכר להם 4-5 הצגות.

<מיכאל וייסמברגר: אני מסביר, אני מסביר.

<מיכאל וייסמברגר: אם תתנו לי.

ענת ברקו: צריך להפעיל את שיקול הדעת - - -

<מיכאל וייסמברגר: לא, לא, לא, תנו לי לסיים.

<מיכאל וייסמברגר: אני מבטיח לכם ש - - -

מכלוף מיקי זוהר: בואו נתנה את שיקול הדעת בחקיקה.

מכלוף מיקי זוהר: בואו נחקוק חוק שאתם לא יכולים לעשות שיקול דעת.

<מיכאל וייסמברגר: אתה רוצה לחוקק חוק, תחוקק.

<מיכאל וייסמברגר: אני לא מפריע לך.

<מיכאל וייסמברגר: הכל בסדר.

<מיכאל וייסמברגר: תנו לי רק לסיים לדבר.

יעקב מרגי: מיכה, תדבר.

יעקב מרגי: אתה מקשיב?

יעקב מרגי: אין לך בעיות קשב כי אתה מקשיב לו.

יעקב מרגי: דבר אלי.

<מיכאל וייסמברגר: כשהם בוחרים הצגות, אף אחד מבין שתי הגברות האלה לא יודע מה יהיה שלאגר ולא מה יהיה שלאגר.

<מיכאל וייסמברגר: זה דומה לסיפור שהיה בשטייטל בפולניה, שבאו שני אנשי עסקים לכבוד הרב - - -

יעקב מרגי: אני באתי מהמלח במרוקו.

<מיכאל וייסמברגר: לא משנה.

<מיכאל וייסמברגר: ואני מנתניה.

<מיכאל וייסמברגר: באו שני אנשי עסקים שכל הזמן רבו, באו לכבוד הרב, אמרו לו כבוד הרב, בוא תשכין שלום בין שני הצדדים.

<מיכאל וייסמברגר: כבוד הרב אמר אוקיי, אני יודע מה אני אעשה, מה שזה יבקש אני אתן לזה פי שניים.

<מיכאל וייסמברגר: אז זה ביקש שיוציאו לו עין אחת.

<מיכאל וייסמברגר: זה בדיוק העניין פה.

יעקב מרגי: הבנתי.

יעקב מרגי: זה לא היה בשטייטל, אם אתה רוצה אני אגיד לך איפה זה היה.

<מיכאל וייסמברגר: אז אני חוזר ואומר.

<מיכאל וייסמברגר: בתיאטרון בית לסין הרפרטואר שלנו הוא פתוח, הוא גלוי.

<מיכאל וייסמברגר: הצגה לא יוצאת היום.

<מיכאל וייסמברגר: יש הצגות שיוצאות בטיימינג מסוים.

<מיכאל וייסמברגר: אני לא מוציא כל יום הצגה.

<מיכאל וייסמברגר: בית לסין מוציא, כל התיאטראות מוציאים אחת לחודש וחצי, אחת לחודשיים, הצגות.

<מיכאל וייסמברגר: הצגות שיוצאות עכשיו לא מתחילות לשחק בהיכלים בכלל מחר, אלא בעוד החל מספטמבר שנה הבאה.

<מיכאל וייסמברגר: ספטמבר השנה.

נורית קורן: נו, אז מה הבעיה למכור?

<מיכאל וייסמברגר: רק רגע.

יעקב מרגי: רגע, תנו לו.

<מיכאל וייסמברגר: עכשיו, בית לסין, אני אומר עוד פעם, אנחנו תיאטרון שמאוזן תקציבית כבר שלוש שנים עם תמיכת המדינה ותמיכת העירייה ואני חוזר ואומר, זה דברים קריטיים.

<מיכאל וייסמברגר: אין לנו את הפריבילגיה לבוא ולהגיד כן, אני מבין שגם ההיכל הזה רוצה וגם ההיכל הזה רוצה ואני רוצה להפסיד הכנסה.

יעקב מרגי: תודה אדוני, תודה מיכה.

מכלוף מיקי זוהר: אבל הם משלמים לך מחיר שונה על הצגה?

<מיכאל וייסמברגר: אני חייב לסיים.

מכלוף מיקי זוהר: משלמים לך מחיר שונה על הצגה?

נורית קורן: כן.

<מיכאל וייסמברגר: זה עניין של משא ומתן עסקי.

נורית קורן: אני רוצה לדעת, יש הצגות שאתה לא מוכר?

נורית קורן: יש הצגות כאלה שלא מוכרים אותן?

<מיכאל וייסמברגר: אין הצגה שאני לא מוכן למכור להיכל במוצקין.

<מיכאל וייסמברגר: אני רוצה שתבינו - - -

נורית קורן: אז למה אתה לא מוכר להם את האורחת?

נורית קורן: איזה עוד שלאגר יש אמרת?

<מיכאל וייסמברגר: האורחת עוד לא יצא.

נורית קורן: לא משנה, אבל - - -

<מיכאל וייסמברגר: מה, אז היא כבר יודעת שזה שלאגר?

נורית קורן: לא, אבל אם מכרת אותו, למה לא נתת להם אותו?

<מיכאל וייסמברגר: אז אני מסביר.

<מיכאל וייסמברגר: כי אני - - -

נורית קורן: כי אתם יודעים שיכול - - -

<מיכאל וייסמברגר: אני רוצה להכניס לתיאטרון בית לסין עוד חצי מיליון שקלים ואני אסביר לך איך.

<מיכאל וייסמברגר: כי היא רוצה את האורחת, היא תקבל את זה 24 פעמים.

<מיכאל וייסמברגר: אחריה אני אמכור לה את האורחת, עוד 6 פעמים, מכרתי 30 הצגות.

נורית קורן: נו, אז למה לא מכרת לה?

יעקב מרגי: רגע, אני עוד לא הבנתי.

<מיכאל וייסמברגר: אז מכרתי לה 24 ולה 6.

<מיכאל וייסמברגר: עכשיו, אם אני אמכור לדפנה ממוצקין את האורחת, אני לא אוכל למכור 24 הצגות בתיאטרון הצפון.

מכלוף מיקי זוהר: זה לא נכון.

<מיכאל וייסמברגר: אני לא אוכל למכור.

מכלוף מיקי זוהר: זה לא נכון.

<מיכאל וייסמברגר: בוא אני אתן לך דוגמא.

מכלוף מיקי זוהר: הוא מאיים עליך.

<מיכאל וייסמברגר: תודה, תודה שאמרת.

מכלוף מיקי זוהר: ואתה מפחד מהאיומים שלו.

<מיכאל וייסמברגר: בוא בבקשה אני אתן דוגמאות.

<מיכאל וייסמברגר: אני רוצה לתת דוגמא של השנה האחרונה.

<מיכאל וייסמברגר: בבקשה תנו לי להסביר.

<מיכאל וייסמברגר: בבקשה.

<מיכאל וייסמברגר: ההצגה האבא – הצגה מצוינת, שלאגר - - -

נורית קורן: שהיא כבר רצה?

<מיכאל וייסמברגר: היא כבר רצה.

יעקב מרגי: רגע, אני לא יודע.

יעקב מרגי: מה לעשות שאני תקוע פה משנת 2003, לא ראיתי הצגה אחת.

יעקב מרגי: תנו לי לשמוע.

יעקב מרגי: אני לא יודע לא האבא ולא סבתא - - -

<מיכאל וייסמברגר: ההצגה האבא נקייה, אתה יכול לבוא לראות.

יעקב מרגי: לא קשור.

יעקב מרגי: הניקיון זה לא רק בעיניים, זה גם באוזניים.

<מיכאל וייסמברגר: גם באוזניים היא נקייה.

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: יאללה, בוא דבר.

ענת ברקו: אין שם דגלים?

<מיכאל וייסמברגר: ההצגה האבא נמכרה להיכל התיאטרון במוצקין ל-6 הצגות, דפנה?

<דפנה צורי: כן.

<מיכאל וייסמברגר: 6 הצגות.

<מיכאל וייסמברגר: במקום למכור את זה 24 פעמים להיכל התיאטרון בצפון, מכרתי את זה רק 7 פעמים, 8.

<מיכאל וייסמברגר: זאת אומרת הפסדתי עכשיו.

<מיכאל וייסמברגר: במקום למכור לה העונה 24, כי היא רצתה את ההצגה הזאת - - -

<קריאה: אדוני יושב הראש - - -

יעקב מרגי: רגע, תנו לו לדבר.

מכלוף מיקי זוהר: תנו לו להסתבך.

נורית קורן: אנחנו רוצים שתמשיך, תמשיך.

<מיכאל וייסמברגר: במקום למכור לה ואחר כך בעונה אחר כך למכור לדפנה ממוצקין, עכשיו יצאתי עם 15 הצגות במקרה הטוב.

נורית קורן: בגלל שמכרת לה קודם.

<מיכאל וייסמברגר: כן.

<מיכאל וייסמברגר: תיאטרון בית לסין הפסיד לפחות 525,000 שקלים מהמהלך הזה.

<מיכאל וייסמברגר: עוד דוגמא, המקרה המוזר של הכלב.

<מיכאל וייסמברגר: שלאגר.

יעקב מרגי: תקשיבו, למרות שזה לא נעים לאוזן, התנהלות עסקית שקולה היא דבר לגיטימי.

יעקב מרגי: מתבקש.

יעקב מרגי: אם יש בעיה, יש לנו את הרגולציה שתיכנס לתמונה.

יעקב מרגי: אני לא יכול לבוא בטענות, רבותי, עם כל הרצון של לפתור את הבעיה ואנחנו רוצים לפתור את הבעיה.

יעקב מרגי: אני מנסה לתפוס אותו באיזה משהו שימעד לי, שיש פה התנהלות כובלת, לא עניינית.

יעקב מרגי: תנו לי.

יעקב מרגי: אתם מפריעים לזה.

יעקב מרגי: אחר כך באמת עורך הדין ברעם יתפרנס מזה, הוא יחשוב שיש לנו קשרים עם גברת ממוצקין.

יעקב מרגי: בבקשה אדוני.

<מיכאל וייסמברגר: המקרה המוזר של הכלב זו דוגמא נוספת בדיוק לאותו מצב, שם הפסדנו 600,000 שקלים, כי זו הצגה יקרה יותר.

<מיכאל וייסמברגר: אני חוזר ואומר, אני יותר מאשמח למכור לכולם.

<מיכאל וייסמברגר: אתם גם צריכים להבין שתיאטרון יש בו עובדים, יש בו שחקנים.

<מיכאל וייסמברגר: הצגה שיוצאת בתקופה מסוימת או בשנה מסוימת, אני לא יכול להציג אותה 360 ימים בשנה.

<מיכאל וייסמברגר: אני צריך לתת גם לשחקנים מנוחה.

<מיכאל וייסמברגר: יש שחקנים שמשחקים ביותר מהצגה אחת.

<מיכאל וייסמברגר: אני לא יכול להופיע כל יום בשבוע עם אותה הצגה.

<מיכאל וייסמברגר: ולכן באופן טבעי לחלוטין, זה לא קורה רק במוצקין, זה קורה בכל רחבי הארץ.

<מיכאל וייסמברגר: הצגות משחקות ומתפרשות על פני שתי עונות.

<מיכאל וייסמברגר: אין עם זה בעיה.

<מיכאל וייסמברגר: להיפך.

<מיכאל וייסמברגר: יש היכלים שמעדיפים שההצגה תגיע אליהם בעונה השנייה, כי זה הצגה שצברה מוניטין והקהל מכיר אותה.

יעקב מרגי: מיכה, תודה.

<מיכאל וייסמברגר: השיקולים שלנו, סליחה, אני חייב לסיים.

יעקב מרגי: אמרת את זה לפני חמש דקות ולא סיימת.

<מיכאל וייסמברגר: אני אומר בכנות, השיקולים של תיאטרון בית לסין, אני לא רוצה אפילו להגיד עסקיים, הם שיקולים קיומיים.

<מיכאל וייסמברגר: בלי הצגות החוץ, אין לנו - - -

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: תסיים פה בשיא.

יעקב מרגי: למה לך לקלקל?

יעקב מרגי: חברי הכנסת שלא דיברו.

מרדכי יוגב: לא, בוא נשמע אותם קודם.

מרדכי יוגב: את התגובה.

יעקב מרגי: נורית?

נורית קורן: אני רק אשמע אותם קודם.

יעקב מרגי: לא, לא.

יעקב מרגי: אתם רוצים?

נורית קורן: אני רוצה, כן.

נורית קורן: ממה שעולה פה בדיון, אני פשוט מזועזעת, כי לא יכול להיות שהוא יבוא ויאמר - --

יעקב מרגי: מי זה הוא?

נורית קורן: בית לסין לא יכול לבוא ולומר - - -

יעקב מרגי: מיכה, איש השיווק שלהם.

נורית קורן: איש השיווק שלהם לא יכול לבוא ולומר ולהאשים שאם לקריית מוצקין הוא מכר, ביודעין הוא מכר ארבע הצגות והם קנו שבע הצגות, הוא לא יכול להגיד שזה בגלל מוצקין שהוא הפסיד כסף.

<מיכאל וייסמברגר: זה בדיוק ככה אבל.

נורית קורן: עכשיו, צריך למכור לכל דורש.

נורית קורן: אתה לא יכול למכור 22 הצגות באיזה שהוא מקום ואחר כך לבוא ולהגיד שהלקוח יבוא יגיד לך את תיתן גם למוצקין.

נורית קורן: זה לא בסדר.

נורית קורן: היא רוצה שיהיה לה למנויים שלה גם רפרטואר שלם להציג ולתת.

נורית קורן: ואני רוצה לומר לך, נכון, אז יש תיאטראות שרוצים בעונה שנייה, אבל ביודעין הם לוקחים את זה.

נורית קורן: אבל למה אתה מונע מהציבור שרוצה לראות הצגה בעונה הראשונה ויכול להיות שמוצקין רוצים לקנות בעונה הראשונה - - -

<מיכאל וייסמברגר: יש לי מבחר של 20 הצגות.

נורית קורן: לא, אבל הוא רוצה דווקא משהו ספציפי.

נורית קורן: כמו שאמרת, על הכלב, שהפסדת 600,000 שקלים, למה הפסדתם?

נורית קורן: בגלל שלא מכרתם?

נורית קורן: זו הצגה לא טובה?

נורית קורן: אני רוצה לדעת.

נורית קורן: זה לא בגלל שמוצקין לא רצתה לקנות, זה בגלל שההצגה לא הייתה טובה.

נורית קורן: אז אני לא מבינה, מה, הם שונים?

נורית קורן: זה מישהו אחר?

יעקב מרגי: תודה נורית.

יעקב מרגי: יש כאן נציגים או אורחים שלא שייכים לא לצפון, לא למוצקין, שרוצים להתבטא בדיון, לפני שאני חוזר אליהם?

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: בבקשה גברתי.

<עדי קאופמן: בוקר טוב.

<עדי קאופמן: שמי עדי קאופמן, אני מנכ"לית תיאטרון הצפון.

<עדי קאופמן: אני שומעת שהדיון ככה מאד מאד חם ואני רוצה טיפה שתקשיבו וככה - - -

יעקב מרגי: אני לא יודע מה קרה הקדנציה הזו.

יעקב מרגי: כל מה שקשור לתרבות חם.

יעקב מרגי: לא יודע מה קרה.

<עדי קאופמן: תיאטרון הצפון - - -

מכלוף מיקי זוהר: הכל תוסס.

מכלוף מיקי זוהר: התעשייה תוססת.

<עדי קאופמן: תיאטרון הצפון הוקם לפני 22 שנה

יעקב מרגי: יש לי נימוק אחר.

יעקב מרגי: אני מפריע לך על חשבוני.

יעקב מרגי: יש לי נימוק אחר, נכנסו שחקנים חדשים למגרש.

יעקב מרגי: יש כאלה שלא אוהבים שחקנים חדשים.

יעקב מרגי: מישהו מרגיש שהוא מאוים קצת.

יעקב מרגי: אבל בואו, זה אמירה שלי, היא לא מחייבת אף אחד.

יעקב מרגי: בבקשה.

<עדי קאופמן: תיאטרון הצפון הוקם לפני 22 שנה בבעלות פרטית, על ידי בעלים פרטיים, שהשקיעו את כספם מרצונם והביאו תרבות שאף אחד לא ידע בכלל מה זה בקריות.

<עדי קאופמן: הביאו תרבות בקריות, ברוך השם, תיאטרון הצפון היום - - -

יעקב מרגי: זו אמירה קשה מה שאמרת עכשיו.

נורית קורן: כן.

יעקב מרגי: שעד שהוא לא קם - - -

נורית קורן: זה לא היה בקריות.

יעקב מרגי: את יודעת מה זה תרבות?

<עדי קאופמן: כן, תרבות זה תיאטרון הכוונה.

<עדי קאופמן: תיאטרון הכוונה.

<עדי קאופמן: לא היה תיאטרון בקריות.

יעקב מרגי: לאט לך.

יעקב מרגי: כשאמרת לא הייתה תרבות, הפחדת אותי.

<עדי קאופמן: אוקיי, לא היה תיאטרון בקריות ואנחנו שמחים שהיום שתיאטרון הצפון באמת גדול ומצליח.

<עדי קאופמן: יוצא שתיאטרון הצפון בעצם היום הוא לא ממומן ולא מסובסד על ידי שום גוף במדינת ישראל, ואת זה חשוב מאד לציין.

<עדי קאופמן: לא עירייה, אנחנו פשוט, כמו שאתם מכירים את כל הגופים של תיאטראות ישראל שכולם, רובם, אני לא רוצה להכליל, רובם גירעוניים או במצב מאוזן, תיאטרון הצפון באמת מצליח להחזיק את עצמו בלי שום עזרה - - -

יעקב מרגי: אתם לא נתמכים?

<עדי קאופמן: לא.

<עדי קאופמן: משום גוף.

יעקב מרגי: בכלל?

<עדי קאופמן: בכלל.

<עדי קאופמן: זה פשוט - - -

נורית קורן: בסדר, זה שיקולים עסקיים.

<עדי קאופמן: סליחה.

<עדי קאופמן: זה מה שנקרא בשתי ידיים אנחנו עמלים ועובדים בשיווק.

יעקב מרגי: אתם מייצרים הצגות משלכם?

מכלוף מיקי זוהר: לכן הטענות לא אליכם.

<עדי קאופמן: לא.

יעקב מרגי: אז אתם רק אולם אירועים.

<עדי קאופמן: אנחנו רק קונים, בדיוק.

<עדי קאופמן: רק רוכשים הצגות מהקאמרי, הבימה, בית לסין, החאן, כל תיאטראות ישראל.

<עדי קאופמן: ולמעשה, בעצם כשאתם מדברים פה על שיקולים עסקיים ובית לסין, תיאטרון הצפון זה נשמע כאילו תיאטרון מוצקין זה איזה גוף, גוף שהוקם לפני 7 שנים בכספי ציבור - - -

יעקב מרגי: דברי עליך.

יעקב מרגי: עזבי אותם.

יעקב מרגי: נגיע אליהם.

<עדי קאופמן: לא, לא, חלילה.

<עדי קאופמן: אנחנו מדברים על גוף פה שבעצם אנחנו מייצרים את הפרנסה שלנו, את ההכנסה שלנו וזה הקיום שלנו.

<עדי קאופמן: כשאנחנו קונים הצגה, באמת אנחנו קונים אותה בצורך הגדול ביותר שלנו, אנחנו קונים אותה לכל המנויים.

<עדי קאופמן: זה 30 פעם אנחנו קונים כל הצגה ויש לזה משמעות.

<עדי קאופמן: אנחנו משקיעים המון המון כסף בפרסום, בהבאת המנויים האלה ולשמר אותם במשך כל אותם שנים.

<עדי קאופמן: בעצם, אם אתם חדלים, יש פה עניין של תחרות.

<עדי קאופמן: זה תחרות לכאורה.

<עדי קאופמן: אם אתם שמים סייגים על המקום הזה, איפה התחרות שלי?

<עדי קאופמן: איפה זכות הקיום שלי, סליחה?

<עדי קאופמן: איפה היכולת שלי להתקיים?

<עדי קאופמן: אני סוגרת את המקום.

<עדי קאופמן: אין לי תקציב לבוא ולבכות, וואי, אנחנו בגירעון, השנה הייתה קשה.

<עדי קאופמן: דרך אגב, כשאתם מדברים שלאגרים, שלאגרים, זה לא כל כך קל למצוא שלאגרים, להביא לכל המנויים.

<עדי קאופמן: יש גם הצגות פחות טובות שנופלים בהן.

יעקב מרגי: יש דגלונים שעולים 5 שקלים, אפשר לעשות עם זה שלאגר.

<עדי קאופמן: לא תמיד זה מצליח, לא תמיד זה הולך.

<עדי קאופמן: יש שנים שהן קשות וזה הכל ממומן, אנחנו חיים את עצמנו למעשה.

<עדי קאופמן: אם אנחנו לא נפעיל את כל החוש העסקי שלנו, בכל צורה אפשרית, אנחנו לא נתקיים.

<עדי קאופמן: עכשיו בואו, כשאתם אומרים אוקיי, יש לנו כמות של 30,000 מנויים, שאם אתם מדברים על תרבות בפריפריה, 30,000 מנויים נמצאים ב - - -

יעקב מרגי: גברת קאופמן, שאלה.

יעקב מרגי: את הכרת את הויכוח הציבורי שהיה סביב חוק הסופרים, חוק הספרים?

<עדי קאופמן: כן.

יעקב מרגי: 4 במאה וזה.

<עדי קאופמן: כן.

יעקב מרגי: זה היה החוק הראשון שמדינת ישראל הנאורה, הדמוקרטית, חוקקה כדי להעלות מחירים.

יעקב מרגי: למה?

יעקב מרגי: כי באו מי שטען בעד החוק ואמרו יש פה כשל שוק.

יעקב מרגי: בכשל שוק הממשלה חייבת להתערב.

יעקב מרגי: ועכשיו יש לנו דיון חדש – מתי, איך, אם צריך לבטל אותו, לא צריך לבטל אותו, מתי לבטל אותו.

יעקב מרגי: אני ער לטענה שלך ואני אפילו נותן לה כובד משקל, של א' תחרות עסקית היא בסיס לכל דבר ויש לאפשר אותה, אבל עדיין יש איזה רציונל קטן, וזה נורת אזהרה שנדלקת עם גלאי, כשזה חונק מישהו אחר.

יעקב מרגי: תחרות היא דו צדדית, לכל הצדדים.

<עדי קאופמן: אפשר להמשיך?

יעקב מרגי: סליחה.

יעקב מרגי: כשקם הדוב הרוסי או האריה השואג או כל מה שתרצי ורוצה להתנפל על כל השוק, אז המנורה הזאת נדלקת, החיישנית לרגולטור.

יעקב מרגי: וכאן מישהו זעק.

<עדי קאופמן: אוקיי, אין בעיה.

יעקב מרגי: לא עבר לי קור הרוח של מר ברעם, או הציניות.

יעקב מרגי: אני לא יודע לנתח אותו.

<עדי קאופמן: לא, לא, עזוב.

יעקב מרגי: תקשיבי לי.

יעקב מרגי: אני מדבר עכשיו בשלוש הדקות שמותר לי.

יעקב מרגי: אני בדרך כלל מבין בבני אדם.

יעקב מרגי: עוד לא הצלחתי להבין אם זו ציניות, אם זו טקטיקה בפתח דבריו, אבל יש מעבר.

יעקב מרגי: זה לא קשרים.

יעקב מרגי: בא גוף עסקי, תרבותי, ציבורי, הכל ביחד, נתמך, שרוצה לעמוד ולתת תרבות, לייצר תרבות, לאפשר תרבות ואומר סליחה.

יעקב מרגי: הוא לא אומר שאתם עבריינים - - -

<עדי קאופמן: ומאין יבוא - - -

יעקב מרגי: רגע, רגע, הוא בא ואומר ההתנהלות הזאת, הרומן הזה בין בית לסין לתיאטרון הצפון, כובל אותי, חונק אותי, לא נותן לי אוויר לנשום.

יעקב מרגי: אני יכול להיות קשוב לטענה הזאת כרגולטור?

<עדי קאופמן: תמיד.

יעקב מרגי: יפה, תודה.

יעקב מרגי: את זה רציתי לשמוע ממך.

יעקב מרגי: ההרצאה המלומדת והמנומקת הזאת הייתה בשביל אדוני.

מכלוף מיקי זוהר: אדוני יושב הראש, גם הטענות הן לא אליהן באמת.

מכלוף מיקי זוהר: אין טענות אליהם.

<עדי קאופמן: אני רוצה להמשיך.

נורית קורן: רק שנייה, אני רק רוצה לשאול אותך.

יעקב מרגי: אליה?

נורית קורן: כן, אליה.

יעקב מרגי: מותר לה.

נורית קורן: אמרת שיש לך 30,000 מנויים.

נורית קורן: המנויים שלך זה אותו סוג, אותו חתך של המנויים של קריית מוצקין?

<עדי קאופמן: לגמרי, כן.

נורית קורן: בדיוק אותו דבר?

<עדי קאופמן: לגמרי.

נורית קורן: יש מעבר כל הזמן?

<עדי קאופמן: כן, בהחלט.

נורית קורן: אבל את אומרת שאתם יותר יקרים, אז אני לא מבינה.

<עדי קאופמן: אנחנו לא יותר יקרים.

יעקב מרגי: לא, זה לא אומר, זה לא אומר כלום.

יעקב מרגי: יכול להיות שהכורסאות יותר נוחות, מה הקשר?

יעקב מרגי: בואי תקשיבי, זה לא קשור.

<עדי קאופמן: בדיוק.

<עדי קאופמן: רק עוד שנייה לסבר את אוזנכם, שקהל הצופים לא יבוא ויראה, המרחק בינינו הוא קילומטר וחצי או שני קילומטרים.

יעקב מרגי: אין גבולות בין הקריות, אני הייתי מאחד אתכם.

יעקב מרגי: אני הייתי פותר הרבה בעיות, אני אומר לכם.

יעקב מרגי: בפתרון אחד פותר הרבה בעיות של חיפה והקריות.

יעקב מרגי: בפתרון אחד.

<עדי קאופמן: אני בבקשה רוצה להמשיך.

<עדי קאופמן: תיאטרון הצפון בעצם היום, בניגוד לכל התיאטראות, והוא דרך אגב הפרטי, היחידי במדינת ישראל, אין תיאטרון פרטי במדינת ישראל.

<עדי קאופמן: וכשאתם אומרים - - -

יעקב מרגי: קשה לי עם ההגדרה.

יעקב מרגי: אתם לא תיאטרון.

<עדי קאופמן: היכל.

נורית קורן: בסדר.

נורית קורן: שיקולים כלכליים.

נורית קורן: לא רואים שום דבר.

יעקב מרגי: היכל תרבות.

<עדי קאופמן: היכל תרבות.

<עדי קאופמן: אולם.

<עדי קאופמן: אין בעיה.

<עדי קאופמן: כשבעצם היום אנחנו באים ואני לא יכולה לבוא לעירייה, מאין יבוא עזרי?

יעקב מרגי: שמענו את הטענה הזאת.

<עדי קאופמן: בדיוק.

יעקב מרגי: יש לך משהו חדש להוסיף?

יעקב מרגי: כי השעון מהבהב.

<עדי קאופמן: כן, יש לי דבר נוסף.

<עדי קאופמן: השעון מהבהב, אני אדבר מהר.

יעקב מרגי: לא, דברי מעט ולעניין.

<עדי קאופמן: תיאטרון הצפון בעצם פנה, קיבל פנייה, סליחה, ליתר דיוק, מהרשות להגבלים עסקיים.

<עדי קאופמן: תיאטרון הצפון במשא ומתן עם הרשות להגבלים עסקיים, לא במשא ומתן בכלל, בהתכתבות דרך עורך דין ברעם ולמעשה אנחנו בעצם סגרנו את הדברים.

<עדי קאופמן: זה לא הגבל עסקי, אין בזה שום הגבל עסקי.

יעקב מרגי: קיבלתם ממנו תגובה שאין בעיה עם זה?

<עדי קאופמן: כן, בהחלט.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה אדוני.

<דניאל פלד: עורך דין דניאל פלד, אני מייצג את תיאטרון מוצקין.

<דניאל פלד: אני רוצה שלוש הערות קצרות, ברשותכם.

<דניאל פלד: הערה ראשונה, מתקיים פה דיון, שכאילו הוא מתקיים תחת איזה שהוא מעטה של תחרות כלכלית, אבל לא מספרים לכם את כל האמת.

<דניאל פלד: תיאטרון הצפון, במשך תקופה ארוכה ניהל מאבק בבג"ץ כדי לחסל את תיאטרון מוצקין, והיו כל מיני עתירות, כולל נגד הגברת צורי באופן אישי, כנגד התיאטרון, כנגד ראש העיר.

<דניאל פלד: מצאו טענות מן היקב ומן הגורן, רק כדי לחסל את התיאטרון.

<דניאל פלד: את זה לא מספרים לכם.

<דניאל פלד: ומה שעשו, אחרי שנכשלו בבג"ץ, אז מבלי משים בית לסין הפך פתאום לכלי בידי תיאטרון הצפון, לחסל את תיאטרון מוצקין מה שנקרא לא בדרך של בג"ץ ולא בדרך חוקית, אלא בדרך של - אתם יודעים מה, אז אם לא הצלחנו בבג"ץ, אז בואו תמנעו מהם את ההצגות.

<דניאל פלד: זו הערה ראשונה.

<דניאל פלד: הערה שנייה.

<דניאל פלד: תראו, אני זוכר את הסיפור על השוקולד.

<דניאל פלד: אתם זוכרים, שפעם עלית הייתה המונופול בישראל על שוקולד.

<דניאל פלד: ואז באו והקימו עוד, נדמה לי זה היה ברנר או אני לא זוכר - - -

יעקב מרגי: ליבר.

<דניאל פלד: ליבר וזה, ואז אמרו רגע, אם תהיה עוד חברת שוקולד, יהיה קטסטרופה, כי זה יחסל את ענף השוקולד של עלית.

<דניאל פלד: אז אני רוצה להפתיע אתכם.

<דניאל פלד: אני כלכלן קטן, אבל התיאוריה הכלכלית אומרת שתחרות וכניסה של גורמים נוספים לא רק ולא מקטינה את צריכת השוקולד, היא מגדילה את צריכת השוקולד ומוזילה את המחיר.

<דניאל פלד: כלומר, יש פה תופעה כפולה.

<דניאל פלד: עכשיו, כל הזמן אומרת חברתי, אני גורם פרטי ואני בעד תחרות, תחרות, תחרות, והתחרות שלי נפגעת.

<דניאל פלד: אדרבא.

<דניאל פלד: אם את בעד תחרות, אז למה את מונעת את התחרות?

<עדי קאופמן: כשהקאמרי לא הופיע בתיאטרון - - -

יעקב מרגי: גברת קאופמן, את לא ברשות דיבור.

<דניאל פלד: והערה שלישית, ובזה אני מסיים.

<דניאל פלד: אמר חברי, ידידי ורעי מר יוסי שרעבי, שהמשרד פנה לממונה על ההגבלים.

<דניאל פלד: גם אנחנו פנינו לממונה על ההגבלים ותוך כדי הפנייה שלי, אני קיבלתי מהגברת צורי את המשפט הבא.

<דניאל פלד: תקשיבו טוב – התיאטרון הסכים לספק לנו את ההצגות.

<דניאל פלד: אתם יודעים באיזה תנאי?

יעקב מרגי: איזה תיאטרון הסכים?

<דניאל פלד: בית לסין.

<דניאל פלד: אתם יודעים מה היה התנאי?

<דניאל פלד: ותחזיקו טוב, שלא נשווק אותם.

<דפנה צורי: שלא נפרסם.

<דניאל פלד: אתם מבינים?

<מיכאל וייסמברגר: מה זה הקשקוש הזה?

יעקב מרגי: סליחה, מיכה, אתה לא מתערב בדברים.

<דניאל פלד: זה כמו לבוא להגיד למישהו תשמע, אני מרשה לך לקנות אוכל, אבל דיר בלקום, את תאכל.

יעקב מרגי: אוקיי, תודה.

יעקב מרגי: רצית להוסיף?

<דפנה צורי: כן, אני מבקשת להתייחס לדברים שנאמרו פה וקודם כל באופן מוחלט, מבדיקה של הדף האחורי של הדף תיאטרון הצפון ושל היכל התיאטרון של קריית מוצקין, יש פער של 30% במחירים, אז רק לסבר את אוזניכם.

<דפנה צורי: את הדברים אפשר לראות, זה לא משהו שאני יכולה להסתיר אותו.

<דפנה צורי: לגבי הנושא של מה שעורך הדין שלהם אמר, ההצגה קברט הייתה אצלי חמש פעמים.

<דפנה צורי: היא הייתה אצלי בלעדית, כי הם פשוט לא רצו אותה.

<דפנה צורי: אני לא מבקשת שום בלעדיות, אני לא רוצה בלעדיות, אני בעד תחרותיות.

<דפנה צורי: דבר נוסף.

<דפנה צורי: למשל אמר מיכה מבית לסין, שמבחינה עסקית אם הוא ימכור לי ארבע הצגות, הם לא יקנו ממנו את ההצגות.

<דפנה צורי: אז אני רוצה לספר לכם שלמשל שנה שעברה היה סיפור עם הבימה.

<דפנה צורי: ההצגה משפחה עליזה שראיתי בתיאטרון הבימה ורציתי לקנות אותה.

<דפנה צורי: מתקשר אלי למחרת סמנכ"ל הבימה ואומר לי תשמעי, את לא יכולה לקבל כי תיאטרון הצפון אמר שאם את תיקחי את ההצגה, הם לא ייקחו אותה.

<דפנה צורי: הקמתי קול צעקה - - -

יעקב מרגי: זה חוזר על עצמו עם כל התיאטראות?

<דפנה צורי: הקמתי קול צעקה ואני אמרתי תקשיב טוב, אני לא אוותר ואתה תראה שאם זה שלאגר הם גם כן ייקחו את זה.

<דפנה צורי: ולראייה היה שאני לקחתי את זה 8 פעמים והם לקחו את זה 12 או 13 פעמים וזה היה 20 פעם.

<דפנה צורי: כלומר התיאטרון לא הפסיד.

<דפנה צורי: מה שאני באה ואני אומרת ואני טוענת - - -

יעקב מרגי: מה, את רוצה לומר לי במילים אחרות, אני אדם שמבין מהר, לא מסלולים ארוכים.

יעקב מרגי: אני רץ למרחקים קצרים.

יעקב מרגי: עצם קיומך מפריע לתיאטרון צפון?

<דפנה צורי: אני אספר לך שתיאטרון הצפון שלח לי לפני 3 שנים עבריינים.

<דפנה צורי: אני הסתובבתי שישה וחצי חודשים עם מאבטח.

יעקב מרגי: אנחנו לא משטרה.

יעקב מרגי: עשית במשטרה עם זה משהו?

<דפנה צורי: בוודאי.

יעקב מרגי: תודה.

<דפנה צורי: הוגש נגדי בג"ץ.

<דפנה צורי: אני פעם שנייה בוועדת חינוך של הכנסת, כי הבימה שנתיים וחצי החרימו אותי, לא הופיעו אצלי.

<דפנה צורי: אני עוברת התעללות לשמה מהתיאטראות.

<דפנה צורי: התיאטראות הרפרטוארים עכשיו מסתכלים לפה ורואים מה תהיה החלטת הוועדה, כי זה יהיה אחר כך ההתנהגות של כולם.

<דפנה צורי: ואני מבקשת מהוועדה, עזרו לי להציל את עצמי.

<דפנה צורי: הציבור של תיאטרון הצפון מגיע לו לראות את כל השלאגרים - - -

מכלוף מיקי זוהר: ובמחיר טוב.

<דפנה צורי: במחיר זול יותר ב-30%.

יעקב מרגי: אוקיי, תודה.

יעקב מרגי: בבקשה.

<יריב גסר: יריב גסר, מנכ"ל עיריית קריית מוצקין.

<יריב גסר: אדוני יושב הראש, חברי הכנסת.

<יריב גסר: ראשית אני מברך על הדיון.

יעקב מרגי: אולי תפתור לנו את הבעיה, תסגור את היכל התרבות וזהו.

<יריב גסר: אנחנו לא נסגור ואני אגיד לך גם למה.

יעקב מרגי: אז אל תסגור.

יעקב מרגי: תסביר לי.

<יריב גסר: קודם כל אני כמנכ"ל עירייה, אני איש ציבור, לנו יש 46,000 תושבים שהם 46,000 לקוחות.

<יריב גסר: לקוחות.

<יריב גסר: ואני צריך לתת להם שירות בחינוך, בתרבות, בכל התחומים, בניקיון והכל.

<יריב גסר: הנושא של התרבות אצלנו זה משהו שהוא עם חזון.

<יריב גסר: אנחנו עיר שמשדרת תרבות, עיר שחיה על תרבות, יש לנו אוכלוסייה שהיא סוציו אקונומי 6 פלוס, מעמד בינוני וגבוה ויש לנו אוכלוסייה צרכנית.

יעקב מרגי: אני רוצה לצאת שנייה מהדיון.

יעקב מרגי: תגיד לי, אתם עושים פעולות להביא אוכלוסיות שבדרך כלל לא מבקרות בתיאטרון אצלכם?

<יריב גסר: בוודאי ואני אתן את הדוגמאות.

יעקב מרגי: איך?

<יריב גסר: ראשית, היכל התיאטרון בקריית מוצקין, בגלל הנגישות הפיזית שלו מכל הכבישים בצפון, בקריית שמונה סגרו תיאטראות ובתי קולנוע, בחצור הגלילית סגרו, בטבריה סגרו.

<יריב גסר: כל מקום שסגרו, הם מצאו בית.

<יריב גסר: ולראייה, הלקוחות של היכל התיאטרון הם מכל הצפון.

<יריב גסר: מרמת הגולן, מדן, מאיפה שלא תיקח בצפון יש לנו לקוחות והלקוחות - - -

יעקב מרגי: והפריפריה החברתית שנמצאת בתוך מוצקין, מקבלת מענה, דחיפה?

<יריב גסר: בוודאי, בוודאי.

<יריב גסר: אנחנו עובדים עם הרווחה שלנו.

<יריב גסר: הצגות שיש אפשרות לתת במחירים מוזלים עוד יותר ממה שאנחנו פה הראינו פערים, אנחנו נותנים לאוכלוסיות חלשות.

<יריב גסר: הכל עובד בסנכרון מלא עם כל מיני גופים, ולכן החשיבות של התיאטרון.

יעקב מרגי: תשים לב, אני יושב ראש ועדת חינוך עוזב את השקפת העולם שלי, כי לאחרונה לפי התכנים והרפרטוארים, הייתי צריך לא לעודד ללכת לשם.

יעקב מרגי: מה יראו?

יעקב מרגי: דגלים תקועים במקומות לא ראויים?

יעקב מרגי: מה יראו?

יעקב מרגי: או יאמרו משהו על חיילי צה"ל?

יעקב מרגי: או שיאמרו משהו על ההורים שלנו או על הסבים והסבתות?

יעקב מרגי: אבל זה הרהורים בקול.

יעקב מרגי: לא חייב להגיב.

<יריב גסר: אדוני יושב הראש, החשיבות הציבורית פה היא כזאת – היום תיאטרון בית לסין מפלה תיאטרון כזה או אחר, מחר הוא יפלה עיר כזאת או אחרת והוא יגיד אני לא אופיע באריאל, אני לא אופיע בבני ברק, אני לא אופיע ב - - -

<מיכאל וייסמברגר: מה פתאום?

יעקב מרגי: מיכה, הוא אומר אולי.

יעקב מרגי: היפותטי.

יעקב מרגי: הוא לא אמר שאתה עושה את זה.

נורית קורן: תמשיך, יריב.

יעקב מרגי: בוא, אתה לא חייב לקפוץ.

<יריב גסר: ומחר מחרתיים הוא יפלה מגזר כזה או אחר.

<יריב גסר: איפה נשמע דבר כזה?

<יריב גסר: יכול להיות אני אכנס לפוקס ואגיד אני רוצה לקנות חולצה כתומה, הוא יגיד לי לא, הלקוח לפניך קנה והוא אמר שאני לא אמכור לך?

<יריב גסר: זה מוצר לכל עניין ודבר, אדוני.

<יריב גסר: דבר שני, אנחנו מדברים פה על הצגות.

<יריב גסר: אתה יודע מה, אני לפעמים, אני יושב פה מתחילת הדיון ואני אומר חברי כנסת, אני גוזל זמן יקר שלהם, ענייני מדינה בוערים ואני צריך להטריד אותם בדבר כזה, כשאנחנו מדברים על הצגה.

<יריב גסר: דבר שצריך להיות שמח, מהנה לציבור.

<יריב גסר: אתה יודע מה?

<יריב גסר: יש לנו קהל לקוחות, לפעמים אנחנו ככה תופסים לקוחות בכניסה ללובי של ההיכל ושואלים ככה למה הגעת להצגה.

<יריב גסר: כל מיני שאלות כאלה.

<יריב גסר: ואנשים אומרים לך, זה נותן לי את הבריחה הקטנה הזאת מאתגרי היום יום, ממצוקות היום יום.

<יריב גסר: אני יושב שעה וחצי בתיאטרון ורואה הצגה.

<יריב גסר: למה לא לתת את זה?

<יריב גסר: הוא רוצה לקבוע מה יראו בקריית מוצקין ומה יראו ברמת השרון?

<יריב גסר: הוא רוצה להגיד אני בתל אביב אתן את ההצגה - - -

יעקב מרגי: מי זה הוא?

<יריב גסר: בית לסין.

יעקב מרגי: ובלי אצבע.

<יריב גסר: סליחה.

<יריב גסר: ולתושבי קריית שמונה או ליישובי הצפון, אני אתן לראות משהו אחר?

<יריב גסר: מי הוא שיקבע את זה?

<סיוון בראונר: אני מבקשת לדבר גם, בבקשה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: ראיתי אותך.

יעקב מרגי: חבר הכנסת מוטי יוגב, בבקשה.

מרדכי יוגב: אני מודה שזה מאד מעניין, אבל זה לא התחום שאני עוסק בו ביום יום.

מרדכי יוגב: אני רוצה לומר כמה דברים ממה שאני הבנתי פה.

מרדכי יוגב: אחד, אני סבור שתיאטרון הצפון, כל הכבוד, גוף פרטי, זו זכותו, על בסיס כלכלי החליט לתת תרבות בצפון, זה בסדר גמור, אבל אתם לא יכולים לכוף על גוף שכן נתמך על ידי המדינה.

מרדכי יוגב: אם אתם עושים עסקאות כלכליות עם אחרים, זכותכם, אבל גוף שנתמך על ידי המדינה, אתם לא יכולים לכוף עליו ולא לתת - - -

יעקב מרגי: השאלה היא אם מבחינת החשב הכללי יש סייג כזה.

מרדכי יוגב: מיד.

מרדכי יוגב: אוקיי, בסדר.

מרדכי יוגב: לנסות לכוף עליו שימנע את הצגותיו מגוף אחר ואני מאחל לכם שתרוויחו, אבל זה לא יכול להיות יחד עם איומים על גורם אחר.

מרדכי יוגב: ופה אני מציע גם שיש פה עניין למשטרה לבחון אם יש פה איומים או אם יש פה משהו שהיה מן הדבר הזה, אז יש מקום בהחלט להיכנס לזה.

מרדכי יוגב: זה מה שנשמע שהיה פה בדיון, או לפחות שהתפרצתי כלפי עורך הדין שלכם, כי היה נשמע שכביכול אתה מונע מאיתנו לדון בעניין.

מרדכי יוגב: הדבר השני, תיאטרון בית לסין, כתיאטרון ממומן ואני לא רואה פה את מנכ"ל המשרד.

יעקב מרגי: הוא פה.

מרדכי יוגב: אני צריך אותו.

מרדכי יוגב: אני הקשבתי לו, אני מצפה שהוא יקשיב לי.

יעקב מרגי: הוא מכין שיעורי בית לצורך הדין.

יעקב מרגי: לא הייתי נותן לו לדבר בלי - - -

מרדכי יוגב: תקשיב לי.

מרדכי יוגב: הקשבתי.

מרדכי יוגב: תרבות, אדוני המנכ"ל.

<יוסי שרעבי: סליחה, זו השרה.

<יוסי שרעבי: היא מבקשת - - -

מרדכי יוגב: השרה?

<יוסי שרעבי: אתה יודע, יש סדרי עדיפויות, לצערי.

יעקב מרגי: והשרה אין לה הרי כללי - - -

<יוסי שרעבי: לא, יש כללים.

יעקב מרגי: אין לה כללים ש - - -

מרדכי יוגב: אני אומר לך אדוני המנכ"ל, אם תיאטרון בית לסין מסובסד או ממומן על ידי המדינה, אין לו זכות, למעט אם הוא רוצה לוותר על המימון, ואני מציע לפי מה ששמעתי, שנוותר לו על המימון, שהשרה או אתם תוותרו לו על המימון.

יעקב מרגי: הוא לא - - -

מרדכי יוגב: הוא אינו יכול כתיאטרון מסובסד על ידי המדינה להחרים לא מקום ולא תיאטרון אחר.

יעקב מרגי: תקשיב, תרבות נאמנות לא יתקצבו.

יעקב מרגי: את בית לסין לא, מה היא תעשה בכסף הזה?

יעקב מרגי: היא לא תעשה זה ולא תעשה זה ולא תיתן ולא תיתן ולא תשלם ולא תממן, מה היא תעשה בכסף בסוף?

מכלוף מיקי זוהר: אני אמצא לה.

יעקב מרגי: זה היה בשבילי.

יעקב מרגי: לא חייב לענות.

יעקב מרגי: רבותי, אנחנו לפני סיכום.

נורית קורן: ל - - לנכי צה"ל.

מרדכי יוגב: תיאטרון מסובסד שממומן על ידי המדינה לא יכול להניע את שיקוליו רק משיקולים כלכליים, גם אם המנכ"ל חושב ומחייך ואני מציע לאור חיוכו, לקנוס אותו כבר על ההתנהלות הזאת, ואחר כך להחליט גם אם ירדו לו המיליונים.

יעקב מרגי: זה הפנים שלו.

יעקב מרגי: הוא לא מחייך.

מרדכי יוגב: לקנוס על שליש לפחות ולעשות את זה כדרך שהשרה יודעת לעשות את זה, כדי שיהנו ממנו בכל הארץ ובכל המקומות ולא - - -

מכלוף מיקי זוהר: מה זה שלושה מיליון שקלים, קטן עליכם.

מרדכי יוגב: ולא יעדיף שיקולים רק כלכליים, אלא יאפשר בעונה הראשונה לכל הארץ להנות ממנו, ובוודאי תיאטראות ציבוריים, שהם בעיני קודמים לתיאטראות הפרטיים, כי יש להם שיקולים גם חברתיים וציבוריים.

מרדכי יוגב: והדבר האחרון לאור זה, אני מציע שניתן למנכ"ל את האתגר לנסות ולהביא להסדר, ואם ישלח אותו לוועדה ומה ששלח ירצה את היוזם או אותנו, אזי מעולה; ואם לא – אז נתכנס שוב ונחפש לזה גם את המענה החוקי, אם זה יתקל בדברים בעייתיים.

מכלוף מיקי זוהר: יש לי פתרון דווקא.

יעקב מרגי: גברתי, משפט וחצי כי אני לפני סיכום.

<סיוון בראונר: אני סיוון, אני סמנכ"לית תיאטרון הצפון.

יעקב מרגי: יש לך מה להוסיף מעבר למה שאמרו?

<סיוון בראונר: אני הגעתי לפה לשאול שאלה אחת את הוועדה, כי עד היום טרם קיבלתי תשובה משום גורם.

יעקב מרגי: אותי לא שאלת.

יעקב מרגי: תשאלי.

<סיוון בראונר: אני שואלת אותך, יושב הראש ואת כל הוועדה ואת כל כנסת ישראל.

<סיוון בראונר: כיצד האישה שיושבת פה והיא מנהלת תיאטרון מוצקין - - -

יעקב מרגי: איך קוראים לה?

<סיוון בראונר: דפנה צורי.

יעקב מרגי: או.

<סיוון בראונר: מנעה מתיאטרון הקאמרי לעבוד עם תיאטרון הצפון.

<סיוון בראונר: ארבע שנים שלמות לא דרכה רגלו של הקאמרי - - -

נורית קורן: יש לה קשרים.

<סיוון בראונר: אני מדברת על כרגע.

יעקב מרגי: שאלת שאלה?

<סיוון בראונר: רגע, שנייה.

יעקב מרגי: השאלה מובנת.

<סיוון בראונר: לא.

<סיוון בראונר: גם תיאטרון הבימה, גברתי הנאווה, לא הופיע בתיאטרון הצפון, רק בגלל שהיא מנעה את זה.

<סיוון בראונר: אז לשבת פה באצטלה של נורא מסכנים ולבוא לטפול את זה עלינו, יש לי בעיה עם זה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אדוני המנכ"ל.

יעקב מרגי: רגע, אתה רוצה משפט לפני המנכ"ל?

מכלוף מיקי זוהר: כן.

מכלוף מיקי זוהר: ראשית, אני רק רוצה לסכם את הפרטים ולומר שהבימה והקאמרי כבר הבינו שאין מה לעשות בסיפור הזה, אז לכן הם גם יישרו קו עם בית לסין וזה חשוב להבהיר שאם בית לסין יבין שהדרך שהוא פועל בה היא לא דרך נכונה, זה ישליך על השאר.

יעקב מרגי: הבנו.

מכלוף מיקי זוהר: עכשיו רק משפט אחרון ובזה אסכם.

מכלוף מיקי זוהר: שימו לב מה עומד פה לנגד עינינו.

מכלוף מיקי זוהר: הציבור משלם כסף לבית לסין.

מכלוף מיקי זוהר: הציבור – גם בקריית מצוקין וגם בסביבה – נותן כ-9.4 מיליון שקלים לבית לסין, כדי שבית לסין יוכל לעשות פעילות טובה מבחינה תרבותית, ומבורכת.

מכלוף מיקי זוהר: הציבור משלם כסף יקר יותר לתיאטרון הצפון, ב-30%.

מכלוף מיקי זוהר: הציבור משלם פעמיים, גם לבית לסין - - -

<קריאה: זה לא נכון.

יעקב מרגי: את לא חייבת להגיב.

מכלוף מיקי זוהר: וגם לתיאטרון הצפון במחירים יקרים יותר.

מכלוף מיקי זוהר: ואותו ציבור, שמשלם כסף לבית לסין ומשלם כסף יקר יותר בתיאטרון הצפון, לא יכול לקבל הצגה בסמוך למקום מגוריו, כשהיא מתחילה ויוצאת לשוק במחיר נמוך יותר, וראשון - - -

יעקב מרגי: תודה.

מכלוף מיקי זוהר: הוא גם משלם פעמיים וגם מקבל את זה באיחור, אם בכלל.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: תודה מיקי.

יעקב מרגי: מכלוף.

יעקב מרגי: תודה זוהר.

מכלוף מיקי זוהר: יש פה היגיון?

יעקב מרגי: לא עזר בשלושת השמות.

מכלוף מיקי זוהר: לא השתכנעו?

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בוא נשמע את המנכ"ל ואני ניגש לסיכום.

<יוסי שרעבי: טוב, ככה, כמו שאמרתי בפתיח של הדברים שלי, העמדה של המשרד היא לגמרי שההתנהלות הזאת היא לא התנהלות שאנחנו יכולים לעבור עליה לסדר היום.

<יוסי שרעבי: אנחנו עשינו שלושה דברים.

<יוסי שרעבי: אחד פנינו לממונה על ההגבלים, אנחנו מצפים ומקווים שהוא ייתן כאן החלטה חד משמעית שכן מגדירה את ההסדר הזה כהסדר כובל ומונעת את ההתנהלות שבתיאטראות, בדרך שבה הם מפלים ומונעים מגוף אחד הצגות ונותנים תעדוף לגוף אחר.

<יוסי שרעבי: אנחנו עשינו גם יותר מזה.

<יוסי שרעבי: אנחנו פנינו גם למשרד המשפטים וביקשנו חוות דעת של המשנה ליועצת המשפטית, הגברת דינה זילבר.

<יוסי שרעבי: גברת זילבר ממתינה לחוות הדעת של הממונה.

<יוסי שרעבי: במידה והממונה לא יוציא חוות דעת שעולה בקנה אחד עם התפיסה שלנו, היא גם תתערב ותוציא את חוות הדעת שלה.

<יוסי שרעבי: ואנחנו גם עשינו דבר מעבר.

<יוסי שרעבי: אנחנו כבר, במסגרת התיכונים שאנחנו מכנים אותם תיקוני רגע ועשינו סדרה של תיקונים.

<יוסי שרעבי: בתוך המבחנים עצמם אנחנו הגדרנו, בתוך התמריצים, משתנה של מיקום.

<יוסי שרעבי: עכשיו אנחנו חייבנו את כל הגופים הנתמכים על ידינו שבמצב שבו הם, מאיזו שהיא סיבה שבעולם, וממש לא איכפת לנו מה היא, מונעים הצגות מגופים בצפון, בדרום או ביהודה ושומרון, הם יינזקו בשליש מגובה התמיכה במשתנה הספציפי הזה, שמגיע עד ל-18% מסך כל התמיכה בתיאטרון.

<יוסי שרעבי: אנחנו חושבים, אני אומר את זה בצורה שאינה משתמעת לשתי פנים, אנחנו חושבים שזו התנהלות שלא עולה בקנה אחד עם גוף שנתמך על ידי מדינת ישראל, שצריך להעמיד לכל מי שרק רוצה את ההצגות שלו, שחלק מהיכלות שלהם להתקיים זה כתוצאה מזה שהמדינה תומכת בהם.

<יוסי שרעבי: לכן העמדה שלנו היא חד משמעית.

<יוסי שרעבי: אני מקווה שהממונה על ההגבלים, כפי שהבנתי הבוקר, כן הולך להגיע לאיזה שהוא סוג של הסדר פרקטי שישביע את רצוננו.

<יוסי שרעבי: אם לא, נחפש דרכים נוספות.

יעקב מרגי: תודה רבה.

נורית קורן: כן, אבל מה בינתיים?

יעקב מרגי: אני אומר לך מה בינתיים.

נורית קורן: עד שפה, עד שזה, בינתיים.

נורית קורן: אי אפשר להמשיך ככה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: הוועדה מודה לחברי הכנסת ובראשם לחבר הכנסת היוזם, חבר הכנסת מכלוף מיקי זוהר.

יעקב מרגי: הוועדה מודה לנציגי התיאטראות והיכלי התרבות על הגעתם ותרומתם לדיון.

יעקב מרגי: הוועדה התרשמה שיש מתח בין הרצון למיקסום רווחים לבין צמצום התחרות באזור וכן מניעת תרבות מבחינת ציבור החפץ בו.

יעקב מרגי: הוועדה שמחה לשמוע על מעורבותו של משרד התרבות מול הממונה על ההגבלים העסקיים.

יעקב מרגי: הוועדה מבקשת לקבל ממשרד התרבות את המענה שניתן לבעיה.

יעקב מרגי: בקיצור, הוועדה רוצה לקבל ממשרד התרבות איך משרד התרבות מתכונן לטפל במתח הזה, בכשל הזה שקיים כרגע בין הרצון להתנהל מאוזן, למקסם רווחים, לבין לאפשר חופש תרבות ומכירה חופשית, ושוב, אנחנו ערים לכך, לצורך של בית לסין למכור מקסימום ולצורך של תיאטרון הצפון, וכן לצורך של תיאטרון מוצקין להתקיים בצורה סבירה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: אנחנו נמתין לתשובת משרד התרבות.

יעקב מרגי: 30 יום יספיק, אדוני?

יעקב מרגי: 30 יום.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: הישיבה נעולה.