ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 217, 2016-06-22 09:30

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת, 22 ביוני 2016, ט"ז בסיוון תשע"ו.

יעקב מרגי: הנושא על סדר היום הוא התנהלות כפר הילדים בכרמיאל.

יעקב מרגי: כולנו ראינו את הסרטון וגם שמעתי מחברתי, חברת הכנסת קארין אלהרר, שיזמה את הדיון, על ההתנהלות במוסד בכרמיאל.

יעקב מרגי: אני רוצה לומר בצורה הברורה ביותר, איך שהדברים נראים ונשמעו ונקראו מהמסמכים, אלה דברים חמורים.

יעקב מרגי: אני אומר גם ביושר ואני אומר בצורה ברורה ביותר, אני בא לשמוע את שני הצדדים, אנחנו כאן לשמוע את שני הצדדים.

יעקב מרגי: יושבים כאן חברי כנסת הגונים, חבר הכנסת איציק שמולי וקארין אלהרר, שברזומה שלהם רשומים הרבה דיונים שהם באו עם דעה ותוך כדי דיון, כששמעו את האמת, היא השתנתה.

יעקב מרגי: לכן אנחנו רוצים לעשות את הדיון ממצה ואם יש תקלה אין לנו עניין אישי באף אחד, יש לנו עניין לטפל בזה, לפחות לדורות הבאים.

יעקב מרגי: אלה שנפגעו, אם נפגעו, נשתדל לסייע ולמנוע תקלות, אם היו, וכמובן למנוע אותן להבא.

יעקב מרגי: אני חושב שמערכות צריכות להתנהל בתקינות.

יעקב מרגי: אנחנו ערים לכך שלפעמים גם יש מאן דהו במערכות כאלה ואחרות שממניעים כאלה ואחרים יכולים, לכאורה, וכל מה שאני אומר זה לכאורה, אני אומר זאת בצורה חד משמעית, שם את הדברים על השולחן, אנחנו באים עם ידיים נקיות לברר את האמת.

יעקב מרגי: נמצאים איתנו נציגי משרד החינוך?

<אירה קוסטינסקי: אני ובני פישר יגיע עוד מעט.

יעקב מרגי: השעון שלו לא תואם את שלנו?

<אירה קוסטינסקי: הוא כבר ייכנס.

יעקב מרגי: לא, זה אומר הרבה וחבל שהוא לא שומע את הביקורת שלי.

<אירה קוסטינסקי: הוא בכניסה, הוא כבר ייכנס.

יעקב מרגי: אני חושב שיש פה אנשים שבאו ממרחקים, כולל אותי, כדי להיערך ולבוא לדיון הזה.

יעקב מרגי: אני אתן תחילה לחברת הכנסת קארין אלהרר לומר את מה שיש לה לומר בסוגיה ולאחר מכן נשמע את הדוברים.

יעקב מרגי: אבל לפני כן, סליחה, אני מעביר את זה ומודיע לוועדה כי לפי סעיף 120 לתקנון הכנסת יימחקו מהפרוטוקול המפורסם של הדיון הזה לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים וכן חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול, ככל שהדבר נדרש לבקשת מי שישתתף בישיבה, כדי להגן על עניינם של הקטינים.

קארין אלהרר: בסדר גמור.

קארין אלהרר: אדוני היושב ראש, אני רוצה להודות לך שהסכמת ללא כל דיחוי והיית אפילו נלהב לקיים את הדיון בנושא החשוב הזה.

קארין אלהרר: מדינת ישראל לפעמים מוציאה ילדים מחזקת הוריהם, לפעמים לוקחת את הילדים בשמחה לכפרי הנוער והפנימיות.

קארין אלהרר: כפרי הנוער והפנימיות הם דבר מבורך בסך הכול, אנחנו רוצים שהילדים, שהם באמת העתיד שלנו, יקבלו את הטוב ביותר.

קארין אלהרר: ברגע שהמדינה לקחה את הילדים לחסותה זה אומר שלמדינה יש אחריות לשלומם ולביטחונם ולבטיחותם של הילדים הללו.

קארין אלהרר: אני קיבלתי לפני מספר חודשים פנייה שאומרת שבכפר הנוער בכרמיאל מתרחשים דברים שאינם תקינים.

קארין אלהרר: ההתנהלות מול הנוער שנמצא שם היא התנהלות לא טובה ואין מדובר בהתעללות פיזית ואין מדובר במתקנים של המקום, שנמסר לי שמדובר במתקנים לעילא ולעילא, שיש שם באמת מקום מאוד מאוד יפה, מסודר ונראה מאוד אסתטי, אלא פשוט התנהלות של מנהל הכפר שהיא, שמעתי את הדברים, אדוני, וסמרו שערותיי, מחפירה.

קארין אלהרר: ביקשתי מהצעירים והצעירות לבוא ולומר את הדברים בפיהם, כי אני חושבת שיש דברים שצריך לשמוע מהמקור.

קארין אלהרר: לחברי כנסת אין יכולת לשמש חוקרים.

קארין אלהרר: אנחנו לא באמת יודעים מה קורה שם, אבל, אדוני היושב ראש, יש במשרד החינוך את מינהל החינוך ההתיישבותי שהוא אחראי על כפרי הנוער והפנימיות ואני מכירה את עבודתם של אנשים במינהל ואני מוקירה אותה גם, אבל, אדוני, אני פניתי לשר החינוך בעניין הזה, בדיסקרטיות, אמרתי לו 'אדוני, אני מבקשת ממך, תלך ותבדוק את העניין, תראה מה קורה שם', אמר לי 'מטופל'.

קארין אלהרר: אני לא יודעת מה קרה עם זה, אדוני.

קארין אלהרר: אני כחברת כנסת לא קיבלתי תשובה עד היום.

קארין אלהרר: יכול להיות שיספרו לי כאן בדיון שניתנה תשובה וניתן מענה מספק לצעירים ולצעירים ואדוני, אני מוחלת על כבודי, לא נורא.

קארין אלהרר: אבל אם לא ניתן מענה לצעירים ולצעירים והצעירים והצעירות שהתראיינו וסיפרו מדם ליבם מה הם עברו, אז הדבר הזה לא תקין.

קארין אלהרר: אני מצפה שנציגי הפיקוח יגיעו אל כפר הנוער ויישבו עם הילדים וידברו איתם וישאלו אותם את כל השאלות ולא יעשו ביקור מראש, שמודיעים עליו, של השר, שמה עושים אם לא מסדר המפקד?

קארין אלהרר: אתה יודע, השר מגיע, מעמידים את הילדים בשורה, אומרים להם מה לברך אותו.

קארין אלהרר: לא, זה לא פיקוח אמיתי.

קארין אלהרר: פיקוח אמיתי זה ביקור פתע, פיקוח אמיתי זה לבדוק עם הילדים.

קארין אלהרר: אדוני, זה מתחבר לעוד נקודה ואני בטוחה שידברו עליה גם בהמשך, כשחוקקנו את חוק האומנה, אחד הדברים הכי משמעותיים שדיברנו עליהם, בעיניי זה היה ההישג הגדול של החוק, זה הקמת נציבות הילדים.

קארין אלהרר: הילדים, אני קוראת להם ילדים, הם אוטוטו מתגייסים חלקם, להם יש קול, אבל הקול שלהם פחות נשמע, כי הם נמצאים במסגרות והם נמצאים במשפחתוני אומנה ונמצאים במשפחות אומנה ומי שומע אותם?

קארין אלהרר: יש מפקחים, יש מפקחות, יש צוות.

קארין אלהרר: יכול להיות שברובם המכריע הם מדהימים, אבל מה אם, אדוני, קרתה תקלה אחת קטנה.

קארין אלהרר: אומרים במקורותינו, כל המציל נפש אחת מישראל, נכון?

קארין אלהרר: אז זה בדיוק זה.

קארין אלהרר: אני מצפה שמשרד הרווחה יעמול יום ולילה על הקמתה של הנציבות, כי בדיוק המקרים האלה, אדוני, יכולים להיחסך מאיתנו.

קארין אלהרר: אז באמת הדיון הזה בעיניי הוא קודם כל כדי לשמוע איזה בדיקות נעשו ומה מצאו ובעיקר, אדוני, לתת פה וקול לצעירים ולצעירות שיושבים כאן, שהם אלה שחיים את המציאות ולא אנחנו.

קארין אלהרר: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: ייתכן מאוד, אני אומר את זה לטובת הגופים המוסדיים, משרדי הממשלה, שהדברים שנאמרים, יכול להיות שיש להם התייחסות, אז כדרכנו בקודש אנחנו נשמע את הצדדים הנוגעים בדבר, את חברי הכנסת ולאחר מכן ניתן למשרדים הנוגעים בדבר ולנציגי כפר הנוער להתבטא.

יעקב מרגי: שלא ישתמע, חשוב שייאמר, כפרי הנוער בישראל עושים עבודה חשובה מאוד, ההישגים שמגיעים בכפרי הנוער, במיוחד בקרב אוכלוסיות עם צרכים מיוחדים, בני נוער עם צרכים מיוחדים, זו עבודת קודש לעילא ולעילא, שהלוואי שיכולנו לשכפל אותם כדי להעצים את ההישגים האלה.

יעקב מרגי: אם יש תקלות, כמובן מי שעובד טועה ואם יש תקלות צריך לטפל בהן.

יעקב מרגי: זה שייאמר בתחילת הדיון, אנחנו לא באים לזרוק את המים ויחד איתם את התינוק, הפוך הוא, אנחנו באים לתקן ולא לקלקל.

יעקב מרגי: אני כמובן אתן קודם, יש כאן חניכים שהיו בכפר הנוער בכרמיאל?

יעקב מרגי: מי רוצה לדבר תחילה?

<אולגה ראפ לרנר: אני אתחיל?

יעקב מרגי: תציגי את עצמך ותאמרי, וכפי שאמרתי בפתיח, לעשות את זה בצורה מאוד מכובדת.

<אולגה ראפ לרנר: אני בוגרת של כפר הילדים משנת 2001, כיום אני סטודנטית לדוקטורט באוניברסיטת בן גוריון בביולוגיה חישובית.

<אולגה ראפ לרנר: אני כאן עם כל הבוגרים משום שכואב לנו.

<אולגה ראפ לרנר: אנחנו נמצאים כאן משום שכואב לנו על כפר הילדים.

<אולגה ראפ לרנר: אנחנו כואבים את המקום בו גדלנו, אנחנו כואבים את המקום בו אנחנו קיבלנו אהבה, התחנכנו לדרך ארץ ורכשנו ערכים של חברות, אכפתיות, מצוינות, מנהיגות, שהם חלק מאיתנו כיום.

<אולגה ראפ לרנר: רובנו בעלי תעודת בגרות ותארים גבוהים, כולנו בוגרי שירות צבאי משמעותי ואני מאמינה שאזרחים טובים ומועילים למדינת ישראל כיום.

<אולגה ראפ לרנר: מהידיעות שמגיעות אלינו כיום אנחנו למדים שבמקום שבו אנו גדלנו יש אווירה של פחד.

<אולגה ראפ לרנר: אין אפשרות להעביר ביקורת חיונית וקיים חשש לדבר דברי אמת במידה שאינם עונים לרוחה של ההנהלה.

<אולגה ראפ לרנר: הידיעות שמגיעות אלינו מספרות שבמוסד חינוכי שגדלנו בו ושגידל אותנו כיום, לצערנו הרב, המונח ערכים הפך למונח זר, זניח ולא חשוב.

<אולגה ראפ לרנר: אחת הדוגמאות שהגיעה לאוזנינו היא על כך שמנהל הכפר, באחת מישיבות הצוות שלו באופן ברור הנחה מדריכים ואנשי חינוך אחרים למצוא חניך במשפחתון ולצ'פר אותו כדי שזה ימסור מידע על חניכים אחרים.

<אולגה ראפ לרנר: כלומר יש שטינקר במשפחתון.

<אולגה ראפ לרנר: שטינקר היא מילה שמתארת יותר כנופיות ממוסדות חינוך.

<אולגה ראפ לרנר: אני רוצה שתבינו את זה.

<קריאה: לאט לאט, אולגה.

<קריאה: בסדר, אני מבין את ההתרגשות.

<אולגה ראפ לרנר: אני שואלת אתכם, האם זו דרך ארץ?

<אולגה ראפ לרנר: האם זה הערך שאתם רוצים לחנך אליו את דור העתיד?

יעקב מרגי: אני אשאל שאלה תוך כדי.

יעקב מרגי: כמה שנים היית בכפר?

<אולגה ראפ לרנר: שבע, מכיתה ו' עד כיתה י"ב.

יעקב מרגי: ובתקופתך היו דברים דומים?

<אולגה ראפ לרנר: לא, ממש לא.

<אולגה ראפ לרנר: היו לנו מועצות והיו לנו ועדות שמתנהלות בצורה שהאמת מזכירה את הכנסת.

<אולגה ראפ לרנר: חינכו אותנו לדמוקרטיה וחינכו אותנו לערכים.

<אולגה ראפ לרנר: אף אחד מאיתנו כאן לא שטינקר, לא גדלנו על ערכים שהם הורסים, אנחנו גדלנו על ערכים שהם בונים חברה ומכבדים.

יעקב מרגי: מסתמא אם את בוגרת מ-2001 ואת שמעת על - - - איך שמעת על מה שקורה בכפר?

<אולגה ראפ לרנר: הדברים הגיעו אלינו קודם כל מ - - - האמת שיש לנו קבוצה בפייסבוק ובוגרים צעירים התחילו להציף דברים ואז התחלנו להתקשר אליהם, לדבר איתם.

<אולגה ראפ לרנר: חניכים, יש פה שתי חניכות לשעבר ויש עוד חניכים שלא הגיעו.

יעקב מרגי: אם את רוצה, בבקשה, תמשיכי.

<אולגה ראפ לרנר: אנחנו כואבים על כך שמדריכים ואנשי צוות שחינכו אותנו, ודורות רבים נוספים של חניכים ובוגרים עוזבים ונעזבים כאילו מדובר ברכבות בתחנת רכבת.

<אולגה ראפ לרנר: יושבים כאן, זה המחנך שלי, הוא חינך אותי במשך שנים.

יעקב מרגי: יש למחנך שם?

<אלי ביבס: אלי ביבס.

<קריאה: גם אותנו.

<אולגה ראפ לרנר: זה מאוד כואב לנו שהם עוזבים ונעזבים, כאילו מדובר בפועלי בניין, במדינת עולם שלישי.

<אולגה ראפ לרנר: האם אין חשיבות ליציבות הקשר בין מחנך לחניך?

<אולגה ראפ לרנר: האם אפשר להחליף לו מחנכים כל שנה?

<אולגה ראפ לרנר: האם ראוי שילדי הכפר הזקוקים למסגרת קבועה, חמה ותומכת לא יוכלו לבטוח במקומם ויאוימו בעזיבה, לעתים באופן בוטה, ללא התחשבות במצבם הרגשי?

<אולגה ראפ לרנר: האם זה ראוי?

<אולגה ראפ לרנר: לפי הידיעות שמגיעות אלינו קרה מקרה בו ילדה יתומה משני הוריה קיבלה איומים וצעקות ובאופן בוטה שיעיפו אותה למוסד סגור.

<אולגה ראפ לרנר: מדובר בילדה צעירה שאין לה אבא ואין לה אמא כי הם נפטרו.

<אולגה ראפ לרנר: תחשבו אם היו אומרים דבר כזה למישהו מילדיכם, מה הייתם עושים?

<אולגה ראפ לרנר: אנחנו כאן - - -

יעקב מרגי: אבל מי שמבין, מוסד סגור זה רק בצו בית משפט.

<אולגה ראפ לרנר: כן, אבל האיומים יכולים ל - - -

קארין אלהרר: אבל היא ילדה.

<אולגה ראפ לרנר: ילד לא יודע את זה.

יעקב מרגי: אני אומר את זה לטובת אלה שמשתמשים באיום הזה.

<אולגה ראפ לרנר: אנחנו כאן כי כואב לנו לשמוע שבכפר הילדים בו אנחנו גדלנו יש איש חינוך, שיושב כאן מולי, שמנהל את המקום היקר הזה ומרשה לעצמו לקרוא לחניכים בשמות גנאי כמו זונה, סליחה על הביטויים, סליחה, אני מצטערת על המילים שאני הולכת לומר פה, כמו שפחת מין, כמו שמספרות אירנה ויאנה אחותה.

<אולגה ראפ לרנר: לילדה אחרת, נבלה, כפי שמספר הרצל, יש לי פה עדות כתובה של הרצל.

<קריאה: הרצל הוא עובד שפוטר.

<אולגה ראפ לרנר: בסדר, אז הוא פוטר.

<קריאה: הרבה עובדים מפוטרים.

יעקב מרגי: לא, סליחה.

יעקב מרגי: אתה רואה מה עשית?

יעקב מרגי: אתה רוצה להזמין פורענות עליך?

יעקב מרגי: תמשיך בדרך הזו.

יעקב מרגי: בבקשה, אני מבקש, בלי קריאות ביניים.

יעקב מרגי: תנהגו בכבוד, כרגע זה לא בית משפט.

יעקב מרגי: אין הכרעה, אנחנו שומעים את הצדדים.

<אולגה ראפ לרנר: אנחנו רק נדגיש כי מילים מסוג זה אינם יד מחנכת, למילים מסוג זה מטרה אחת והיא לפרוק זעם ודרך לפגוע בביטחונם העצמי של ילדים שהם פגיעים ממילא בגלל מצבם המשפחתי והרגשי.

<אולגה ראפ לרנר: אנחנו כאן כי מאוד כואב לנו לשמוע את סיפורה של שירלי סולומון, שיושבת כאן מאחוריי, שלפיו היא נכנסה למשרדו של מנהל הכפר לשיחת חינוך בה הוא גידף אותה במילים קשות תוך פגיעה מהותית בפגיעה העצמי ובסופה ילדה צעירה, כבת 16, נדרשה לבצע בדיקה אינטימית ואישית ביותר הנוגעת לבתוליה.

<אולגה ראפ לרנר: כאן במדינת ישראל הדמוקרטית.

<אולגה ראפ לרנר: האם זה תקין שכך מתנהל איש חינוך האמור לספק הגנה לאותה ילדה, משום שהוריה לא יכולים?

<אולגה ראפ לרנר: בכפר הילדים בו אנחנו גדלנו הוקם בית חיילים ששימש בתקופות שונות כבית חם לי ולעוד עשרות חיילים בודדים שהתגוררו בו.

<אולגה ראפ לרנר: אני שירתי בגדוד קרקל וכמוני רבים מבוגרי הכפר שירתו ביחידות קרביות ובשירות משמעותי.

<אולגה ראפ לרנר: אני אישית הרגשתי גאווה רבה לחזור לבית בו גדלתי עם המדים, הכומתה והנעליים האדומות.

<אולגה ראפ לרנר: כואב לנו לשמוע את סיפורם של החיילים הבודדים, בוגרי הכפר בשנים האחרונות שחשים נטל על הכפר וחשים שמחנכיהם מתביישים בהם, שהם מפחדים שסידור הלינה שלהם בכפר יכול להתבטל אם יעזו לומר משהו שהוא לא לרוחו של מנהל הכפר.

<אולגה ראפ לרנר: היום חיילים בודדים, בוגרי הכפר, חשים כי סידור הלינה שלהם היא טובה אישית שמנהל הכפר מעניק להם ולכן הם חייבים לשמור על רמת ביקורתיות נמוכה.

<אולגה ראפ לרנר: ככה מחנכים נוער, ככה מחנכים אנשים בני 18, בני 19.

יעקב מרגי: את מסכמת, אולגה?

<אולגה ראפ לרנר: יש לי עוד מספר מילים.

יעקב מרגי: אבל לא להאריך, בבקשה, כי הדברים חוזרים פחות או יותר על עצמם.

<אולגה ראפ לרנר: בסדר.

<אולגה ראפ לרנר: רבים מהחיילים הבודדים בוגרי הכפר ויתרו על המגורים המוזלים ועברו להתגורר בכרמיאל בשכירות מלאה, משום שהרגישו נטל.

<אולגה ראפ לרנר: האם זו הרגשה ראויה לחייל בודד, שעל אף הקושי ועל אף הרקע המשפחתי הקשה שלו משרת את המדינה וצה"ל?

<אולגה ראפ לרנר: כואב לנו במיוחד לשמוע את דבריה של שירלי לפיהם לאחר שידור הכתבה בערוץ 2 מנהל הכפר גרם לה ליצור איתו קשר ואיים עליה בשיחת טלפון, שאם היא לא תפעל לפי ראות עיניו, בניגוד לצו מצפונה, הוא ידאג לתבוע אותה וכמובן דאג לציין שאין למשפחתה כסף להתמודד עם התביעה.

<אולגה ראפ לרנר: האם ייתכן שמנהל מוסד חינוכי מתנהל בצורה כזאת?

קארין אלהרר: מה זה?

<אולגה ראפ לרנר: האם ייתכן שמנהל מוסד חינוכי מכנס את קבוצת תלמידי י"ב ולפי דבריהם מספר אודות בעיה רפואית אינטימית מאוד שכביכול הייתה לילדה?

<אולגה ראפ לרנר: זה אני אמסור לך.

<אולגה ראפ לרנר: דוגמה נוספת להתנהגות לא שוויונית כלפי עובדים וחניכים.

<אולגה ראפ לרנר: חלקכם כאן ביקרתם בכפר וראיתם מדשאות מטופחים וגני משחקים יפים, חדר כושר עם מתקנים יוקרתיים ומועדונים משופצים.

<אולגה ראפ לרנר: ישנם מספר משפחתונים ששופצו פעמיים ואתם, כשתבואו לבקר, מנהל הכפר יראה לכם את המשפחתונים החדשים כדי ליצור רושם.

<אולגה ראפ לרנר: אני רק רוצה שתדעו שבפעם הבאה שתבואו תבקשו לראות בבקשה את המשפחתון של חיים ומלי עובד, שלא שופץ מאז שאנחנו היינו חניכים, על אף האמצעים הקיימים, על אף ששופצו מועדונים.

קארין אלהרר: למה הוא לא שופץ?

<אולגה ראפ לרנר: זאת משום שהיא חברה בוועד העובדים.

<קריאה: לא יישרה קו.

<אולגה ראפ לרנר: לא יישרה קו עם דעות ההנהלה.

<אולגה ראפ לרנר: הנה היא יושבת פה.

<אולגה ראפ לרנר: האם ככה מחנכים?

<אולגה ראפ לרנר: אני רוצה שתבינו, משפחתון שלא שופץ, יש בו 12 ילדים, או 10 במקרה שלה, שחיים בתנאים ירודים, ביחס למשפחתון שנמצא על ידה.

<אולגה ראפ לרנר: זה אומר שהם מבינים שאם אם הבית שלהם מעבירה ביקורת זה לא תקין, זה פוגע באותם ילדים, זה פוגע בחינוך שלהם.

<אולגה ראפ לרנר: האם כך מתנהלת מדינה דמוקרטית?

יעקב מרגי: אולגה, אנחנו עוד מעט צריכים מכשיר הנשמה.

<אולגה ראפ לרנר: אנחנו, בוגרי הכפר, כאן כי כואב לנו על אחינו הצעירים.

<אולגה ראפ לרנר: אנחנו כאן כאזרחי מדינת ישראל אשר קיבלנו את מיטב החינוך ממורינו וממחנכינו.

<אולגה ראפ לרנר: איננו יכולים לשקוט למה שאוזנינו שומעות אודות הנעשה היום בכפר הילדים.

<אולגה ראפ לרנר: אנחנו כאן כדי לדרוש צדק עבור אלה שצריכים שנהיה כאן.

<אולגה ראפ לרנר: אנחנו מבקשים שתערכו בדיקות אמיתיות ואובייקטיביות שישקפו נאמנה את הנעשה בכפר הילדים.

<אולגה ראפ לרנר: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה, אולגה, ותודה לך שאת מייצגת אותם.

קארין אלהרר: תודה שפנית.

יעקב מרגי: עוד בוגרת או חניך?

יעקב מרגי: בבקשה, יש לך דקה וחצי, אל תחזור על דברים שנאמרו.

<איתי לוי: קודם כל תודה רבה לכם שהזמנתם אותנו.

יעקב מרגי: זה התפקיד שלנו.

יעקב מרגי: מעבר לזה שאוספים עלינו חומרים, זה התפקיד שלנו.

<איתי לוי: אני חושב שהמקום הזה עושה המון למדינת ישראל - - -

איציק שמולי: נראה לי שאתה יכול לישון טוב בלילה.

<איתי לוי: בשביל החברים אני - - - סליחה, איתי, הפרענו לך.

<איתי לוי: קודם כל תודה רבה שהזמנתם אותנו.

<איתי לוי: באופן אישי חברת הכנסת אלהרר וחבר הכנסת שמולי, אתכם אני לא מכיר, רק מהתקשורת, אז אני באופן אישי מעריך אתכם על כל מה שאתם עושים, כאחד שגדל במצב סוציו אקונומי קשה.

יעקב מרגי: אתה יודע, חבר כנסת שלא מכירים אותו זה דבר משובח, למה?

יעקב מרגי: אני אגיד לך, סימן שהוא עוד לא עשה את הפשלה של החיים שלו.

<איתי לוי: בכל מקרה, אני הייתי 13 שנה בכפר הילדים, מכיתה ג' ועד כיתה י"ב ואחר כך גם בדירת חיילים שהקים אותה המנהל לשעבר.

יעקב מרגי: מאיפה אתה בארץ?

<איתי לוי: אני מהקריות, כיום מקרית גת.

יעקב מרגי: מכיתה ג'?

<איתי לוי: עד כיתה י"ב.

יעקב מרגי: בתנאי פנימייה?

<איתי לוי: לא פנימייה, בתנאי משפחה ובית.

<איתי לוי: לי זה לא היה פנימייה.

יעקב מרגי: בסדר, זה היה בית.

יעקב מרגי: תודה על התיקון.

<איתי לוי: כי עם ההורים שלי אני לא בקשר, זה הבית שלי.

<איתי לוי: אני רק רוצה להגיד לך כמה משפטים שקודם כל - - -

יעקב מרגי: מה אתה עושה היום?

<איתי לוי: אני עובד בחברת ביטוח, מאמן מכירות של נציגים וגם מתעסק בתחום האופנה.

יעקב מרגי: אחרי שירות צבאי?

<איתי לוי: אחרי שירות צבאי בגבעתי, תקופה קלה בקבע.

<איתי לוי: יש לי ילד בן 4.5.

<איתי לוי: הסיבה היחידה שאני מציין את הילד, כי הכלים שקיבלתי בכפר הילדים משמשים היום לחנך את הילד שלי.

<איתי לוי: נאמרו פה הרבה דברים ויש פה בנות שידברו, ואם זה פלילי או לא פלילי, יש בתי משפט בישראל שיקבעו, אותו אני לא מכיר אישית, אותה במקרה כן - - -

יעקב מרגי: בלי אצבעות.

<איתי לוי: לא, אני לא מכיר אישית אף אחד.

יעקב מרגי: אז תגיד, 'אני לא מכיר'.

<איתי לוי: אדוני היושב ראש, תן לי להתחיל לדבר.

<איתי לוי: אני עדיין לא הייתי בוועדות, אתה היית בהרבה ועדות, תן לי משפט.

יעקב מרגי: איתי, אני אתן לך, אני רוצה לתת לך כלים גם להתנהלות מכובדת.

<איתי לוי: חשבתי שאני מתנהל בצורה מכובדת.

קארין אלהרר: לא, זה בסדר.

יעקב מרגי: איתי, תהיה איתי, לא אצבע ולא הוא.

<איתי לוי: אז אני רוצה להגיד לך שאני לא מכיר אישית את מנהל הכפר, יש בתי משפט שיחליטו אם היה או לא היה.

<איתי לוי: דבר אחד אני יודע, היום, עקב הרבה פניות, כמו שאולה ציינה, הדבר הכי גרוע, ואלה דברים מהותיים, של הפחדה בכפר הילדים.

<איתי לוי: הפחדה, שאנשים מפחדים לדבר, אם זה ילדים ואם זה בוגרים.

<איתי לוי: אני רק רוצה להגיד לך את המשנה שלי, ילדים שמגיעים עם חסכים מהבית עקב משפחות שקרסו, מכל מיני בחינות, ואסור לשפוט את ההורים שלנו, כי אף אחד לא היה במצב הזה, הדבר היחידי שהם צריכים זה חום ואהבה.

<איתי לוי: אני לא הוצאתי תעודת בגרות, אני לא מתבייש להגיד, אבל התרומה שלי לכפר, אנחנו בתקופתנו, זה מעוז הדמוקרטיה.

<איתי לוי: אנחנו נמצאים היום במעוז הדמוקרטיה בישראל, כפר הילדים התנהל בדמוקרטיה ובחופש, שזה אומר שהיו ועדות משמעת, אני הייתי יושב ראש מועצה, אנחנו ניהלנו את הכפר.

<איתי לוי: היה מנהל כביכול שהייתה לו זכות וטו, כמו שיש במקומות, אבל בחיים הוא לא היה מטיל וטו.

<איתי לוי: אנחנו היינו מנהלים את הכפר ברמה ש - - - אם חניך גם היה עושה בעיה אנחנו היינו עושים את ועדת המשמעת.

<איתי לוי: היום, לכאורה, כמו שאתם אומרים, מילה שנהייתה סלנג בישראל, מדברים על ילדה שלא היה לה לאיפה ללכת, המקום הזה היה מקום המפלט שלה, המקום הזה נתן לה אוכל, בית, היום היא מתמודדת עם קשיים של לשכור דירה בישראל.

<איתי לוי: אני לא יודע אם אתה יודע, זה דבר מאוד מאוד קשה, עם כל הדברים הטובים שיש כאן.

<איתי לוי: להתמודד עם פרנסה במדינת ישראל כשאתה חייל ואתה צריך בין הצבא, בין הדירה, לדאוג ליום יום שלך, בסוף אנחנו פה, תיגמר הוועדה ואנחנו נחזור למלחמה שלנו.

<איתי לוי: אנשים במלחמה יום יום בהישרדות, והילדים האלה, הרי הצלחה של ילד בחיים לא נמדדת אם הוא הוציא תעודת בגרות, או אם המקום שהוא גדל בו הוא יפה או לא יפה, היא נמדדת אם הוא הופך להיות נטל על המדינה, שהוא לא יהפוך להיות נטל על המדינה, שהוא ישרת את המדינה ושהוא באמת ידאג תמיד, לא משנה מה הוא עובר בחיים, אם הוא רואה למישהו כואב, שיעשה.

<איתי לוי: אנחנו פה לא כי משלמים לנו כסף, אף אחד לא רוצה תפקיד בכפר הילדים, הדבר היחידי שאנחנו רוצים זה את טובת המקום ואת טובת הילדים, כי אף אחד פה לא בעלים של המקום הזה.

<איתי לוי: הילדים הם הבעלים של המקום הזה.

<איתי לוי: אני יכול להגיד לך שברוך ה' טוב לי בחיים ואני מתמודד ולא חסר לי כלום.

<איתי לוי: גם במשברים הכי קשים שהיו לי בעבר המקום היחידי שפניתי אליו זה כפר הילדים.

<איתי לוי: משהתחלפו שם כל המנהלים יש ניתוק מוחלט מהעבר של הכפר.

<איתי לוי: אנחנו בתור בוגרים היינו מגיעים כל יום השואה לטקס, ויעידו פה האנשים שיושבים פה, אם הם יגידו לא, אז פה אני יכול להגיד שזה לא אמת.

<איתי לוי: היינו מגיעים כל שנה, אם זה מסיבות סיום, טקסים של יום השואה, יום הזיכרון, אולה ציינה שהיינו באים עם המדים, זו הייתה הגאווה הכי גדולה לשים את הכומתה על הראש.

<איתי לוי: יש לנו בוגר בכפר הילדים שנהרג בפיגוע בבנימינה, הוא שירת ביחידת עלית, קוראים לו אבי בן הרוש ז"ל, הוא היה מצוין כל שנה בטקס הזה.

<איתי לוי: התחילה כל ההתלהמות וכל הרשתות בפייסבוק, שזה גם דבר שאני שונא, להכפיש ברשת, פתאום החליטו להזמין אותנו לטקס לכבוד הבוגר הזה שהיה בכפר.

<איתי לוי: אני עשר שנים לא בכפר הילדים, זו הפעם הראשונה שהוזמנתי לטקס.

<איתי לוי: הילדים לא מכירים אותו, יש פינה שנשארה כדי להגיד שיש פינה.

<איתי לוי: כשהזמינו פה בוגרים לכפר, ואני לא הגעתי מסיבות אישיות, הראו להם רק את - - - אתה יודע, אני עובד במקום עבודה, שאם תיכנס לסביבת העבודה, אתה תגיד לי 'מה זה, איך עובדים?

<איתי לוי: העכבר לא עובד, המחשב לא משהו', אבל אתה יודע איזה חום ואהבה יש שם?

<איתי לוי: אתה יודע שאם יש לך בעיה יהיה שם מישהו לצדך.

<איתי לוי: אז אתה יודע, בית מפואר ולהראות כל מיני דברים חומריים זה יפה, השאלה מה אתה מרגיש בלב, שזו מהות.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אנחנו לא ניתן לכל הבוגרים לדבר כי הזמן יכלה והמה לא יוכלו.

<אירנה טרכטנברג: אני אירנה טרכטנברג, בוגרת הכפר, הייתי שמונה שנים בכפר, חיילת.

יעקב מרגי: אנחנו רואים.

<אירנה טרכטנברג: הכפר היה לי בית, אמא, אבא, זוג מדריכים מדהים, עד שהגעתי לבית הבוגרים, ששם הכול התפרק.

<אירנה טרכטנברג: כל שנה הוחלפו לנו מדריכים, לא הרגשתי שבאמת יש איתי את ההורה המלווה לשלוש שנים.

<אירנה טרכטנברג: זה כל שנה - - -

יעקב מרגי: מה זה בית הבוגרים?

יעקב מרגי: אנחנו מדברים על מושגים כאילו כולנו מכירים את זה.

מסעוד גנאים: זה באותו כפר נוער?

קארין אלהרר: כן.

<אירנה טרכטנברג: בית הבוגרים זה סוג של, לא אגיד משפחתון, אבל אלה מבנים שבוגרים מסיימים, בכיתה י' אתה מסיים את המשפחתון ואתה עולה לעוד שלב מתבגר, ששם בעצם יש לך כביכול את החופשיות ואתה לומד להתבגר יותר.

יעקב מרגי: זה י' עד י"ב?

<אירנה טרכטנברג: כן.

<אירנה טרכטנברג: זה כל שכבה בפני עצמה.

יעקב מרגי: הבעיות מבחינתך התחילו בשלב של הבוגרים?

<אירנה טרכטנברג: כן.

<אירנה טרכטנברג: הגעתי לבית הבוגרים.

<אירנה טרכטנברג: אני לא מתביישת, אבל הלימודים שלי, לא הייתי עסוקה בלימודים.

<אירנה טרכטנברג: עברתי הרבה קשיים בחיים שלי, משפחה מעולם לא היה לי, משהו שהוא, חוץ משני המדריכים, חוץ מסבתא שלי שהייתה לי דמות נורא מחוברת, שבעצם לקחה אפוטרופוס וליוותה אותי במשך כל השנים האלה ונתנה לי, כשהייתי קטנה ועוד לא הגעתי לכפר, קצת כלים שאני אוכל לגדול.

יעקב מרגי: לעמוד על הרגליים.

<אירנה טרכטנברג: כן.

<אירנה טרכטנברג: כשהגעתי לבית הספר, עוד לפני הכפר, עובדת סוציאלית ניגשה אליי ואני ביקשתי ממנה להגיע לכפר הילדים כי שמעתי עליו מאחות של שירלי, הייתי במועדונית, שמעתי שזה מקום שנותן לילדים למידה, נותן סדר כמו שצריך, סדר יום שלא היה לי.

<אירנה טרכטנברג: הייתי בבית שאני האמא בו, מנקה, מבשלת, עושה הכול.

<אירנה טרכטנברג: ילדה קטנה בת 6.

<אירנה טרכטנברג: ושמחתי שהגעתי למקום.

יעקב מרגי: עד שלב הבוגרים היה - - -

<אירנה טרכטנברג: עד שלב הבוגרים היה לי הכי מדהים.

יעקב מרגי: היה הכי כיף שבעולם.

<אירנה טרכטנברג: כן, הרגשתי הכי טוב.

<אירנה טרכטנברג: ובעצם כשהתחלף לנו המנהל והוא לא הכיר אותנו באמת כמו שאנחנו, בוגרים.

<אירנה טרכטנברג: היה לנו נורא נורא קשה להתמודד מול הנהלים החדשים, שהם בעצם לא נהלים, שאסור זוגות בכפר, אסור הרבה דברים שלא היינו רגילים אליהם.

<אירנה טרכטנברג: הוא היה מגיע לחדר האוכל, עוזר לנו את הארוחה באמצע והיה נוזף בנו, 'אתם לא תורמים, אתם לא עושים, יש הרבה דברים שלא מוצאים חן בעיניי'.

<אירנה טרכטנברג: יש לנו אחת החניכות, שהיא באה להביע דעה, ישר 'סתמי את הפה שלך', סליחה, 'אין לך רשות לדבר'.

<אירנה טרכטנברג: בעצם אחרי תקופה, כל הבוגרים התאחדנו והחלטנו לכתוב מכתב למשרד החינוך ולעוד מלא מוסדות ופשוט הוא מטאטא את המכתב הזה מתחת לשטיח ובאמת מיטלמן, המפקח בזמנו, הגיע, אבל הראה לנו סוג של פחד.

<אירנה טרכטנברג: כאילו באמת מי שעומד לדבר זה רק לפחד, זה כאילו התגובה תבוא אחר כך.

<אירנה טרכטנברג: ובאמת דיברנו, רק חניכים יחידים והמכתב שזעקנו אליו לא עזר.

<אירנה טרכטנברג: בזכות הבוגרים האלה, שפנו אלינו, אני אמרתי כאילו תודה.

<אירנה טרכטנברג: עכשיו אני מגיעה לקטע העיקרי שלי, שגם היה בכתבה, יום אחד ערב שישי אחותי מתקשרת אליי בצעקות ו'אירנה' - - -

יעקב מרגי: היא קטנה ממך?

<אירנה טרכטנברג: כן, שלשום היה לה 19.

קארין אלהרר: מזל טוב.

<אירנה טרכטנברג: תודה.

<אירנה טרכטנברג: 'עכשיו רפי פגש אותי על השביל ואמר שאת שפחת מין'.

יעקב מרגי: רפי זה?

<אירנה טרכטנברג: המנהל.

<קריאה: זה.

יעקב מרגי: בלי אצבע, אדוני.

יעקב מרגי: אני אוציא אותך, אני הזהרתי.

יעקב מרגי: אל תעשה את זה בכוונה.

יעקב מרגי: אני גם יודע לגלות אמפתיה וסימפטיה, אבל אני גם יודע להיות קר כקרח, אז אני מבקש.

<אירנה טרכטנברג: אז אמרתי לה 'תירגעי ותסבירי את עצמך כמו שצריך'.

<אירנה טרכטנברג: פגשו אותה על השביל, מנהל התחזוקה מוטי - - -

קארין אלהרר: היא גם בכפר?

<אירנה טרכטנברג: היא עזבה את הכפר.

<אירנה טרכטנברג: מוטי קשאני היה איתו, עם המנהל.

<אולגה ראפ לרנר: אני מצטערת, אבל אירנה נאלצה לעזוב את הכפר בכיתה י"ב תוך כדי לימודיה משום שהיא הרגישה עלבון רע ופגיעה ממה שקורה לה.

יעקב מרגי: היא עזבה למסגרת אחרת?

<אולגה ראפ לרנר: לא, היא עזבה - - -

יעקב מרגי: באמצע י"ב לכלום?

קארין אלהרר: בטח, לאן תעזוב?

<אולגה ראפ לרנר: באמצע י"ב ושכרה דירה בכרמיאל.

<אולגה ראפ לרנר: היא הפסיקה את לימודיה, גם לה מגיע לפחות לעשות חלק ממבחני הבגרות.

<אולגה ראפ לרנר: לאחותה, אחותה עזבה בכיתה י"א והיא לא במסגרת כרגע.

יעקב מרגי: אוקיי, תמשיכי.

<אירנה טרכטנברג: מוטי קשאני, עובד התחזוקה, והמנהל פגשו אותה על השביל ורפי שאל אותה 'איך אחותך, יאנה?' אז היא אמרה לו 'בסדר', אז הוא אמר 'אני לא חושב שהיא בסדר, היא שפחת מין', של חבר שלי, אנחנו הכרנו בכפר, חמש שנים יחד, 'הוא שלח אותה לצומת בשביל לאסוף כסף לסמים'.

<אירנה טרכטנברג: זה היה המשפט שלו.

<אירנה טרכטנברג: באותה שבת, נהרסה לי כל השבת, הייתי במלא מחשבות, כאילו אני כבר לא שם, מה מונע ממנו לדבר ככה עליי?

קארין אלהרר: רגע, סליחה, הדברים האלה באמת נאמרו?

<קריאה: אפשר להגיב?

קארין אלהרר: לא, אדוני, סליחה, עם כל הכבוד.

יעקב מרגי: קארין, אני כבר עובר לשלב הזה.

קארין אלהרר: אני רוצה לדעת אם הדברים האלה נאמרו.

<בני פישר: לא, זה לא בית דין שדה.

יעקב מרגי: לא, בני, אתה לא עוזר לי לנהל את הדיון.

קארין אלהרר: מה זה לא בית דין שדה?

<קריאה: אלה דברים קשים.

יעקב מרגי: קארין, אני בכוונה - - - זה לא בשלב הזה.

יעקב מרגי: אנחנו עוברים לשלב הזה מיד, אז למה לעשות את זה בצורה - - - להתאפק, תאמיני לי שאני מאופק.

קארין אלהרר: די, אי אפשר ככה.

יעקב מרגי: אני מבין אותך.

<איתי לוי: אבל, אדוני היושב ראש, הם רק התלוצצו.

יעקב מרגי: סלח לי, לטובת העניין שבאת אליו אל תפוצץ את הדיון.

יעקב מרגי: בבקשה.

<אירנה טרכטנברג: מיד לאחר חמש דקות שאמרתי לה 'תירגעי' ואחותי הייתה בבכי היסטרי כל השבת, היא לא נרגעה, סבתא שלי מתקשרת אליי.

<אירנה טרכטנברג: סבתא שלי היא לא מי יודע מה שולטת בעברית, היא אומרת לי 'אירנה, תגידי לי מה זה שפחת מין', אני לא - - - אני נחנקתי, אמרתי לה 'סבתא, הכול יהיה בסדר', כאילו נטפל בזה.

<אירנה טרכטנברג: הייתה מדריכה והיא סוג של על תקן מחליפה עכשיו בכפר.

<אירנה טרכטנברג: היא הייתה מדריכה של משפחתון, טליה גבאי, והיה לי איתה סוג של קשר כי היא גידלה בעצם את חבר שלי, הוא היה אצלה במשפחתון.

<אירנה טרכטנברג: אז היה לי קשר איתה כזה נחמד והייתי אצלה ויום אחד היא אומרת לי, 'בואי לכפר, אני צריכה איתך, תבואי'.

<אירנה טרכטנברג: הגעתי והופתעתי לגלות שיש לי שיחה עם המנהל.

<אירנה טרכטנברג: לשיחה הזאת הגיעה גם חניכה שהייתה בבית הבוגרים, סיביל אלייב, ולא ידענו שאנחנו באות לאותה שיחה ואנחנו נהיה ביחד באותה שיחה.

<אירנה טרכטנברג: המדריכים שלי, של המשפחתון, שסגרו איתי מעגל בי"ב, גדי ודקלה גרידיש, גדי גרידיש יושב כאן איתנו, בעצם נוצר סוג של פיצוץ מכל ההתנהלות של המנהל והוא קרא לי ואמר לי - - - אמרתי לו 'אתה אמרת לי שפחת מין', כאילו רציתי לדעת ולעמוד מולו, 'לא, זה המדריכים שלך, גדי ודקלה, אמרו שאת שפחת מין'.

<אירנה טרכטנברג: הוא פשוט הסית אותי נגדם והשתמש בזה חלק להתפטרות שהייתה להם.

<אירנה טרכטנברג: הוא פשוט - - -

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: תעצרו.

יעקב מרגי: מי זו רוזה חנוכייב?

יעקב מרגי: בבקשה.

<רוזה חנוכייב: אני רוזה חנוכייב.

<רוזה חנוכייב: אני רציתי לפנות אלייך, לחברת הכנסת, רציתי לשאול אותך, איך את ככה שופטת אם את שומעת רק צד אחד?

<רוזה חנוכייב: יש שני צדדים לפרשה הזאת.

קארין אלהרר: בשביל זה יש דיון.

יעקב מרגי: סליחה, את לא שואלת חברי כנסת.

<רוזה חנוכייב: אוקיי, סליחה.

יעקב מרגי: את יכולה לשאול לאוויר, אנחנו נתייחס - - -

<רוזה חנוכייב: לא, אני בקטע - - -

יעקב מרגי: נתתי לך רשות דיבור.

יעקב מרגי: את רוצה לומר דברים?

יעקב מרגי: תאמרי.

יעקב מרגי: אני חושב שאף אחד לא תלה פה אף אחד, אף אחד לא שופט, באנו לשמוע את הדברים.

קארין אלהרר: מה התפקיד שלך?

<רוזה חנוכייב: אני חניכה בכפר הילדים, אני עוד מעט בת 17, אני מתחילה שנה שישית בכפר.

<רוזה חנוכייב: אותו דבר, משפחה הרוסה, בית הרוס, אין הורים, אין משפחה, אותו דבר בדיוק כמוכם.

<רוזה חנוכייב: אני באמת מזועזעת, כפר זה לא - - -

יעקב מרגי: מה, התחושה שלך שלא מדברים על הכפר שאת חיה בו?

<רוזה חנוכייב: לא, בכלל לא.

יעקב מרגי: הם ממציאים?

<רוזה חנוכייב: הכפר, אם לא הכפר באמת - - - זה הבית שלי, זה לא כמו הבית ולא הבית השני שלי, זה הבית שלי.

<רוזה חנוכייב: יש לי מדריכה מקסימה ולא מתחלפת, לא כל שנה ולא כל שנתיים, אני כבר איתה שש שנים, מתחילה.

<רוזה חנוכייב: רציתי גם להגיד על הקבוצות בפייסבוק ובווטסאפ, כשהילדים של הכפר מדברים ואומרים את הדעה שלהם וכמה שטוב להם, הקבוצה הבוגרת פשוט קוטלת את הילדים שם.

<רוזה חנוכייב: אני רציתי להביע את הדעה שלי, אבל אני אמרתי - - -

<קריאה: זה בדיוק הפוך.

יעקב מרגי: אני מבקש.

<קריאה: זה בדיוק כמו שאתה עושה.

<רוזה חנוכייב: הנה - - -

יעקב מרגי: סליחה, אני מבקש לא להפריע.

<רוזה חנוכייב: אמרתי לעצמי, פשוט תעזבי, אל תיכנסי לזה.

<רוזה חנוכייב: זה כמו לריב עם קיר, ישר קוטלים אותך.

<רוזה חנוכייב: היו כמה בנות שדיברו, כמה ילדים שדיברו, ישר אומרים שנותנים לנו שוחד על זה שאנחנו מדברים ככה לטובת הכפר.

<רוזה חנוכייב: נכנסים לפן האישי וכל מיני דברים וזה ממש לא בסדר, אם זה מקללים אותנו ויורדים עלינו.

<רוזה חנוכייב: הם בעצמם ילדי כפר וגם אנחנו ילדי כפר באותה הסיטואציה ואלה ילדים שלא חיו בכפר בחמש השנים האחרונות, הם לא יודעים באמת מה קורה בכפר.

<רוזה חנוכייב: אי אפשר להגיד משהו ולשפוט משהו על פי שמועות, זה לא הגיוני.

יעקב מרגי: פה לא היו שמועות - - -

קארין אלהרר: אבל זו לא שמועה.

<רוזה חנוכייב: לא, יש שמועות.

קארין אלהרר: רגע, לא הבנתי.

קארין אלהרר: מה שהילדה - - -

יעקב מרגי: רוזה, היא סיפרה חוויה אישית, זו שמועה?

<רוזה חנוכייב: אוקיי, אבל אחרים?

<רוזה חנוכייב: אבל כששמעו את הדברים האחרים, זה שמועות.

קארין אלהרר: איזה דברים אחרים?

יעקב מרגי: מה ששמועות שמועות, מה שחוויה אישית חוויה אישית.

קארין אלהרר: אדוני, אני מבקשת להבהיר.

קארין אלהרר: תשמעי, יכול להיות שלך יש חוויה שונה.

קארין אלהרר: פנתה לא אחת.

קארין אלהרר: אם הייתה פונה אחת, זה היה נראה אחרת לגמרי, היו מספר רב של פניות.

<רוזה חנוכייב: הדברים יצאו מהקשרם.

איציק שמולי: זה משפט שאנחנו אומרים, לא אתם.

<רוזה חנוכייב: באמת.

<רוזה חנוכייב: כאילו באמת - - -

יעקב מרגי: רוזה, תקשיבי.

<קריאה: עשו לך שיחה לפני.

יעקב מרגי: חברים.

קארין אלהרר: רוזה, תשמעי, את חייבת להבין.

קארין אלהרר: אני מקדמת, ויושב כאן הממונה על המינהל ההתיישבותי, אני מקדמת את נושא כפרי הנוער והפנימיות, אין לי עניין חלילה לעשות דה לגיטימציה לכפר כזה או אחר.

קארין אלהרר: להיפך, אני עובדת בשיתוף פעולה מלא עם פורום כפרי הנוער והפנימיות ואני מחזקת אותם על העבודה שלהם.

קארין אלהרר: אבל, ופה מגיע האבל הגדול, כשמגיעות כאלה פניות, כשאני שמעתי את הדברים זה היה נשמע לי מאוד מאוד לא סביר שככה מדבר מנהל לחניכה.

קארין אלהרר: לא סביר בעיניי.

קארין אלהרר: אני לא מקבלת את זה.

קארין אלהרר: אם זה היה למי מילדיי, אוי ואבוי.

קארין אלהרר: ולכן אני מבקשת, לכן זימנתי את הדיון הזה, כי אני מבקשת לשמוע, גם את הדברים, לא רק מפנייה בכתב, אלא לשמוע את הבן אדם בעצמו שאומר 'נפגעתי', וגם אני מאוד מחכה ומצפה לשמוע את ההסברים של מנהל הכפר.

קארין אלהרר: אני לא שפטתי אף אחד.

קארין אלהרר: להיפך, אם הייתי שופטת הייתי עושה דברים אחרת.

קארין אלהרר: אבל להיפך, אני רוצה לשמוע בדיוק מה קרה שם.

יעקב מרגי: בגלל שאת חניכה וצעירה ואת מעצבת את האישיות, גם חשוב לך הכפר.

יעקב מרגי: לגיטימי.

יעקב מרגי: ואני אומר, כשיש תלונה כזו את לא חושבת שצריך לבדוק אותה?

<רוזה חנוכייב: נכון, אבל אני אומרת - - -

יעקב מרגי: תביאי את הפן שלך.

יעקב מרגי: תקשיבי, את התחלת ב - - - אני מבין אותך, את באת והתחלת בשאלה ויכול להיות - - - בסדר, אין לך את הכלים שיש לנו עם הניסיון בדיונים, אבל אני רוצה שתהיי שם.

יעקב מרגי: כשיש תלונה מבּוֹגר אנחנו בודקים, כל שכן ש - - - אני אומר לכם, פה יושבים חברי כנסת שמחויבים.

יעקב מרגי: כל מי שפה בדיון, הוא יכול ללכת לדיונים אחרים שיש כותרות ומצלמות, מחויב לשלומם של ילדי ישראל ולעתידם, מחויב בקריירה האישית שלו, הוא מזניח נושאים אחרים כדי לשבת פה ולשמוע.

יעקב מרגי: אנחנו עושים את הבירור.

יעקב מרגי: תאמינו לי, עם כל, את חושבת שלא בא לי לקפוץ ולהתפרץ ולהגיד מה אני חושב על סמך, מספיק העדות הראשונה של אולגה, ולא השנייה ולא השלישית.

יעקב מרגי: למה אני מאופק?

יעקב מרגי: אני באמת רוצה לשמוע את שני הצדדים ואנחנו עושים זאת, אני חושב, בצורה הכי מכובדת.

יעקב מרגי: בבקשה, תסכמי.

<רוזה חנוכייב: אז מהצד שלי בכפר, יש לי חוויה מתקנת מהבית, זה פשוט הבית שלי.

<רוזה חנוכייב: אני לא נוסעת הביתה, אני נשארת בכפר.

<רוזה חנוכייב: יש לי משפחה מארחת, אבל הכפר זה הבית לכל דבר.

<רוזה חנוכייב: כל עזרה שמתקבלת בכפר, אם זה בלימודים, שאנחנו נצא עם תעודת בגרות מלאה, והגיוס אחר כך ודירות החיילים ודמי הכיס שאנחנו מקבלים והביגוד שאנחנו מקבלים שלוש פעמים בשנה, אם לא יותר.

<רוזה חנוכייב: כל הדברים שאנחנו רוצים, אנחנו - - - אני רואה את רפי פעם ביום, משהו שלא קרה עם המנהל הקודם, שלא ראיתי אותו בכלל, ורפי, ישר אני רואה אותו ואנחנו מדברים.

<רוזה חנוכייב: הוא ממהר לשיחה חשובה, אבל הוא יגיד שלום וידבר ומה שלומי, ועם כולם.

<רוזה חנוכייב: ובכפר, כשאומרים שהילדים מפחדים ממנו, הילדים רואים אותו ו'רפי, רפי' ורצים אליו.

<רוזה חנוכייב: הם באמת אוהבים אותו.

<רוזה חנוכייב: זה ממש, כאילו אני גרה בכפר, אני רואה מה בכפר, אני חווה את זה על הבשר שלי וזה לא נכון בעיניי.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: דנה פדרמן.

<דנה פדרמן: אני לא אחזור על הדברים שרוזה אמרה.

<דנה פדרמן: אני רק אגיד, אני עשר שנים חניכה בכפר.

<דנה פדרמן: יושב פה מולי מדריך שהיה שלי שבע שנים, שבאמת גידל אותי וחינך.

<דנה פדרמן: יש פה את העניין של איום ופחד, שהילדים מפחדים, שעוברים מדרכה כשרפי עובר.

<דנה פדרמן: אני לא מסכימה עם זה בכלל.

<דנה פדרמן: אני לא אומרת דברים שאני שומעת, דברים שאני לא יודעת, מה שהם יודעים הם יודעים, רפי ייתן את הדין וחשבון על זה, לא אני.

<דנה פדרמן: אני רק אומרת שילדים רצים כשרפי בא, הם רצים לחבק אותו.

<דנה פדרמן: רפי אומר שלום יפה, רפי מתנהג בנימוס לכולם, בחיים לא שמעתי את רפי מדבר לא יפה, גם צועק לא שמעתי אותו.

<דנה פדרמן: יכול להיות שכן, יכול להיות שקרה, יכול להיות שהיו מקרים, אני לא יודעת, אני לא באה לתת דין וחשבון, אני באה להגיד שאני חיה בכפר, טוב לי, יש לי את הסיפוק - - -

יעקב מרגי: בת כמה את?

<דנה פדרמן: 17.

<דנה פדרמן: אני מקבלת הכול, מחינוך, מערכים, מביגוד, מבית.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מדריכים יש כאן?

יעקב מרגי: בעבר בהווה.

<קריאה: כן, יש.

יעקב מרגי: בבקשה.

יעקב מרגי: תציג את עצמך ואני אעבור דרך אחרים.

<שמריה משה: לי קוראים שמריה משה, אני הייתי המדריך של דנה פדרמן.

יעקב מרגי: 'הייתי', למה הייתי?

<שמריה משה: אנחנו סיימנו בכפר הילדים 12 שנה ופוטרנו.

יעקב מרגי: פוטרת, מתי?

<שמריה משה: לפני שנה-שנתיים.

<שמריה משה: אני באתי לפה לא בשביל להגיד שכפר הילדים הוא לא טוב.

<שמריה משה: כפר הילדים הוא כן טוב, בכפר הילדים יש המון דברים טובים, יש צד שהוא גם מה לעשות שמתנהלים בבריונות.

<שמריה משה: דוגמה לכך, לא ייתכן שאנחנו 12 שנה היינו טובים לילדים והכול בסדר וביום שנעזוב אנחנו כבר לא טובים לילדים ולילדים אסור להיפגש איתנו.

<שמריה משה: דנה, את יכולה לבוא לראות אותנו?

<שמריה משה: את יכולה להיפגש איתנו?

<דנה פדרמן: לא, אני יכולה להיפגש איתכם דרך הבית.

<שמריה משה: את יכולה דרך הבית, כי מה?

<שמריה משה: מה אמרו לך?

יעקב מרגי: לא, לא, סלח לי.

יעקב מרגי: לא, תן לי רגע.

יעקב מרגי: עם כל הכבוד - - -

<שמריה משה: סליחה, אוקיי.

יעקב מרגי: אל תעמיד לי אותה פה ב - - - אתה לא עושה לה - - -

<שמריה משה: לא, לא עושה לה כלום.

יעקב מרגי: אבל תן לי לדבר.

יעקב מרגי: זה לא בית משפט, אתה לא עושה שום חקירה נגדית, עם כל הכבוד.

יעקב מרגי: ואל תעמיד אותה, אין לה את הכלים להתמודד גם מולך.

יעקב מרגי: שאלת, אתה יכול לשאול שאלות באוויר, יהדהדו, תאמין לי, תן לנו, סמוך על האינטליגנציה של הנוכחים.

<שמריה משה: אני אגיד לך מה אני רואה לא חינוכי.

יעקב מרגי: יפה, תאמר.

<שמריה משה: לבוא להגיד לילדים 'אתם יכולים להיפגש עם המדריכים, אם אתם רוצים להיפגש איתם', אנחנו גרים בכרמיאל, כמה פסיעות מהכפר, לילדים אסור לבוא אלינו, אסור להם להיפגש איתנו, ואם הם רוצים לבוא אלינו, זה רק אחרי שהם ייסעו לבית שלהם, רק משם הם יכולים לבוא אלינו.

<שמריה משה: זאת אומרת הכפר לא דואג שהם יוכלו לבוא ולשמר את הקשר עם המשפחה.

קארין אלהרר: אתם לא יכולים להגיע לכפר?

<שמריה משה: אנחנו לא יכולים להגיע לכפר.

<קריאות: גם אנחנו לא.

יעקב מרגי: תודה על ה'גם אנחנו', הבנתי.

<שמריה משה: מה שאני בא להגיד, איפה הנורה האדומה פה?

<שמריה משה: בשנים האחרונות פוטרו המון זוגות שהיו המון שנים בכפר.

<שמריה משה: אני לא רוצה להגיד על עצמי מה היינו, אבל אנחנו פוטרנו מהכפר כי לנו הייתה מכולה בחצר.

<שמריה משה: על זה פוטרנו מהכפר.

<שמריה משה: לא כי היינו זוג לא טוב.

<שמריה משה: אולי יעידו אחרת, אבל - - -

יעקב מרגי: מכולה זה חריגת בנייה.

<שמריה משה: כי גזלנו מהילדים, גזלנו להם שטח.

<שמריה משה: זה לפי הטענות של - - -

איציק שמולי: מה, המכולה נחתה יום אחד בעיר?

<שמריה משה: המכולה נכנסה לכפר הילדים לפני שאני הגעתי לכפר, לפני 12 שנה - - -

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: הוא שאל, הבנת, ענית מהר.

יעקב מרגי: יאללה, לא לפתח על זה דיון, על המכולה.

<שמריה משה: אני אגיד לך מה זה נקרא - - -

יעקב מרגי: אנחנו לא מדברים על מכולות, מדברים על ילדים.

<שמריה משה: לא, על זה אנחנו מדברים.

<שמריה משה: כאילו לעזוב את זה אחרי 12 שנה בגלל מכולה, לא בגלל משהו חינוכי.

יעקב מרגי: הבהרת.

יעקב מרגי: ידידי, הבהרת.

<שמריה משה: עוד דבר.

<שמריה משה: אני אגיד לך איפה זה באת לידי ביטוי.

<שמריה משה: כששולחים לך עבריינים הביתה כדי - - - גם כשמסיימים בכפר הילדים זה מקום עבודה ויש כללים ויש חוקים, אבל יש מנהל שמבחינתו החוקים הם שונים.

יעקב מרגי: מקומות עבודה.

יעקב מרגי: עכשיו זה על חשבון הזמן שלי, מקומות עבודה שמכבדים את עצמם מקימים יחידות בעלות כספית שמשמרת קשר, לא רק עם הבוגרים והתלמידים, או עם העובדים הפנסיונרים.

<שמריה משה: אז המנהל שהגיע הכניס משהו חדש, הוא פשוט הכניס יחידות של עבריינים כדי להוציא אנשים מכפר הילדים.

<שמריה משה: עבריינים, יש תלונה במשטרה כנגד רפי, היינו בבית משפט גם בנושא.

יעקב מרגי: נעזוב את זה למגרש השני.

יעקב מרגי: בסדר, אמרת.

<שמריה משה: לא, אני מדבר על הדמות.

יעקב מרגי: למה אתה עונה לי?

יעקב מרגי: אני נותן לך הנחיה, עבור לשלב הבא, אל תענה לי.

יעקב מרגי: חבל על - - -

<שמריה משה: זה בדמות החינוכית.

<שמריה משה: הדוגמה שנתנו פה לילדה, אנחנו נאלצנו לנתק את הקשר עם הילדה לטובתה, בגלל האיומים שהיא קיבלה, שיעבירו אותה לפנימייה אחרת.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: יש עוד מדריך מן העבר שרוצה לדבר?

<מלי עובד: אני לא מהעבר.

יעקב מרגי: את מההווה?

יעקב מרגי: אז דברי מההווה.

יעקב מרגי: אבל בקצרה, יש לך דקה, דקה וחצי.

יעקב מרגי: את נראית לי משופשפת, את יכולה, דברי.

<מלי עובד: בסוף אני אקח את עוגת הגבינה שלך, שאתה ממליץ.

<מלי עובד: אתה זוכר.

יעקב מרגי: תיקחי אותה.

<מלי עובד: אני 33 שנה בכפר, ותיקה, מהרגע הראשון שרפי נכנס לכפר מצאתי את הקלסר שלי על השולחן.

<מלי עובד: ביום הראשון ביקשתי לנסוע לאזכרה של אבי, מה לעשות, זה יצא ב-1.9, ארגנתי את הכול לפני כן, את כל מה שהילדים היו צריכים, הייתי אמורה לנסוע, באמצע הדרך מתקשרת אליי מחליפה, כשהכול מאורגן ומתואם עם אם הבית.

<מלי עובד: מתקשרת אליי המחליפה שעבדה שם לפני כן כבעלת משפחתון ואומרת לי 'תקשיבי, מלי, את מקבלת ארבע בנות ולא שלוש בנות', זאת אומרת שהיא אמורה לשנות חדרים ומי כמוכם יודע שזה סיפור מאוד מאוד - - - זה לא מתאים ליום הראשון של השנה.

<מלי עובד: התקשרתי לרפי ואמרתי לו 'רפי, תקשיב, אני נסעתי לאזכרה, אתה מבקש לשנות חדרים, זה לא הזמן.

<מלי עובד: אתה אמרת לי שאני מקבלת שלוש בנות', יש לי בכל חדר ארבעה בנים, הבית שלי הוא הכי קטן, הוא לא משופץ בכלל והבית ממש הרוס - - -

יעקב מרגי: 33 שנים את מנהלת משפחתון?

<מלי עובד: אני ובעלי.

יעקב מרגי: ממוצע של ילדים כל שנה אצלך במשפחתון?

<מלי עובד: יש לי 11 ילדים.

<מלי עובד: יש לי ילדים - - -

יעקב מרגי: אני רוצה לדעת מה קרה.

יעקב מרגי: מה, את לא שייכת - - - במושבים יש חמולות, בכפרים יש חמולות.

יעקב מרגי: מה קרה, מה?

יעקב מרגי: מה את חושבת?

יעקב מרגי: למה זה הגיע?

יעקב מרגי: למה פתאום היחס השתנה?

<מלי עובד: רגע, אני רוצה לספר את המקרה.

יעקב מרגי: לא, אבל אני רוצה לשמוע דברים שאני רוצה לשמוע.

<מלי עובד: למה היחס השתנה?

<מלי עובד: אני חושבת שהוא רצה לעשות שינוי של ותיקים שלא יהיו וזהו, אני חושבת שזה הטריגר, הוא פשוט לא אוהב ותיקים.

יעקב מרגי: כמה ותיקים מאז שהוא - - -

<מלי עובד: כמה נשארו?

<מלי עובד: אני חושבת שאני אולי השורדת היחידה ועוד אחת.

<מלי עובד: אחת כבר בדרך.

<מלי עובד: היא הגיעה לפנסיה.

יעקב מרגי: גברתי, תסכמי, אני רוצה לעבור הלאה.

<מלי עובד: בקיצור ביקשתי, כאילו זה לא הזמן להעביר משפחתונים, הוא אומר לי, וזה בטלפון כשהילדים שלי שומעים, יש לי שני בנים גדולים, הוא אמר לי בפלאפון, 'אני לא שואל אותך, את לא מכתיבה פה מה לעשות, חתיכת מגעילה' וטרק לי את הטלפון.

<מלי עובד: התקשרתי מיד למנכ"ל - - - אני משקרת?

<מלי עובד: התקשרתי מיד למנכ"ל, אמרתי לו 'בואנה, איזה חבר הבאת לנו?', הוא חבר טוב של המנכ"ל, 'איזה חבר, איך הוא מדבר אליי?' פשוט התחלתי לבכות.

יעקב מרגי: איזה מנכ"ל?

יעקב מרגי: המנכ"ל של מה?

<מלי עובד: המנכ"ל של המפעל.

<קריאה: המנכ"ל, הוא חבר שלו לפני.

<מלי עובד: מר יוסי גושן.

<קריאה: לשם הגיע המכתב של אירנה.

יעקב מרגי: ארבעה ענו את אותה תשובה, לא הצלחתי להבין, כי ארבעתם דיברו ביחד.

<מלי עובד: המנכ"ל, מר יוסי גושן - - -

יעקב מרגי: שהוא מנכ"ל של מה?

<מלי עובד: של המפעל להכשרת ילדי ישראל.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: שאלה פשוטה, תשובה קלה והסתבכתם.

<מלי עובד: אוקיי.

<מלי עובד: אמרתי, 'איך הוא מדבר אליי?', בקיצור יום האזכרה של אבא שלי עבר עליי בצורה - - -

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני חושב שנסתפק פה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

<משה פילוסוף: משה פילוסוף, סיימתי את ה - - -

יעקב מרגי: מישהו סידר אתכם ככה צד זה וצד זה?

<קריאה: ככה יצא.

יעקב מרגי: אתם יודעים, מי שיש לו קשיים של קשב וריכוז הוא מסדר דברים, למה זה ככה.

<קריאה: לא, אולי זה מסמל, איך שמחובר, עבר והווה.

יעקב מרגי: שאלתי, למה לתת תשובה?

יעקב מרגי: בשאלה יש תשובה.

<משה פילוסוף: אני עבדתי בכפר שש שנים בערך בתפקיד של - - -

יעקב מרגי: עבדת בלשון עבר?

<משה פילוסוף: עבר, לפני שנתיים סיימתי.

<משה פילוסוף: אני רוצה להקריא לכם שני משפטים: 'בימים אלה נוצר מומנטום לשינוי והבראת כפר הילדים.

<משה פילוסוף: מדריכים שנמאס להם ורוצים הנהלה נאורה, ידוע לכולם כי הניהול הקיים נגוע במחלות חשוכות מרפא.

<משה פילוסוף: כפי שאמרה אחת המדריכות ,'אני מרגישה שותפה לפשע ואנו מסכימים שההנהלה מבצעת בכפר פשעים ויש לנו הוכחות רבות לכך'.

<משה פילוסוף: נשמע לכם מוכר?

<משה פילוסוף: חמש שנים אחורה, רזי שושני, המנהל המיתולוגי של כפר הילדים - - -

<אולגה ראפ לרנר: לא, לא.

יעקב מרגי: רגע, רגע, אולגה.

יעקב מרגי: סליחה, כשאת הקראת לאורך זמן אף אחד לא הפריע לך.

<אולגה ראפ לרנר: בסדר.

יעקב מרגי: בבקשה, זה היה מתי?

<משה פילוסוף: חמש שנים אחורנית, פחות או יותר, רזי שושני, מנהל הכפר המיתולוגי של כפר הילדים, מסיים את תפקידו, יהודה מלמד ז"ל נכנס להחליף אותו, לקח פרק זמן קצר מאוד עד שהבינו שמישהו הגיע והחליט שטובת הילדים קודמת לטובת המדריכים והחליט לעשות סדר, ואז זה התעורר.

<משה פילוסוף: ההמשך פה, 'אנחנו נפנה לעיתונות, אנחנו נפנה למשרד החינוך, אנחנו נפנה - - - ואנחנו בעצם בתהליך עברנו לא מעט פרסומים בעיתונות בכרמיאל, לא מעט איומים כאלה ואחרים.

יעקב מרגי: יש לי שאלה.

יעקב מרגי: אמרת שעבדת, עזבת מרצון?

<משה פילוסוף: לא מרצון.

<משה פילוסוף: אני פשוט לא הייתי מוכן להיות בסיטואציה שרפי נמצא בה כרגע, שמאשימים אותי במשהו שלא עשיתי.

<משה פילוסוף: הסנונית לזה הייתה כשבאחד הערבים אני מקבל הודעה דווקא מרפי, 'תשמע, אתה לא יכול יותר לעשות השכמות בבוקר לבנות.

<משה פילוסוף: הבנות מרגישות לא נוח שאתה מעיר אותן בבוקר'.

<משה פילוסוף: אחרי שש שנים שאני איתן, אחרי ערב, אחרי שיחות הבנתי שיש פה משהו שהוא מעבר לכוחותיי - - -

קארין אלהרר: מה זה להעיר אותן לבוקר?

קארין אלהרר: לא הבנתי.

קארין אלהרר: אתה בא למיטות שלהן ומעיר אותן?

<משה פילוסוף: ההתנהלות בכפר הילדים, כשאנחנו נמצאים במשפחתון, 13 ילדים, בנים בנות, אז אנחנו מעירים אותם בבוקר, גם את הבנים וגם את הבנות.

<משה פילוסוף: ההערה אומרת דפיקה בדלת, בוקר טוב וזהו.

<משה פילוסוף: אחר כך עוד דפיקה בדלת אם לא התעוררו ואם, לצורך העניין, אין שום קול אז דפיקה בדלת, חצי פתיחה ו - - - זאת אומרת שומרים על הפרטיות.

קארין אלהרר: בגלל זה עזבת?

<משה פילוסוף: אני לא אפרט פה, זה לא מכובד שאני אפרט, אבל זו הסנונית שהבנתי.

<איתי לוי: לרזי אין זכות תגובה, הוא לא פה.

<אולגה ראפ לרנר: רזי לא היה לפני חמש שנים.

יעקב מרגי: אולגה, תודה, ואיתי, תודה.

<קריאה: קל להגיד רזי.

<אולגה ראפ לרנר: לא דיברו על רזי.

<משה פילוסוף: אני מתנצל מההתרגשות, אם לא דייקתי בזמן שרזי עזב.

קארין אלהרר: לא, אני רק רוצה להבין אם בגלל זה עזבת.

<משה פילוסוף: עזבתי, כי ההתקפות האישיות אליי ואל בת הזוג שלי, הבנתי, שאני, כדי לטפל באירנה, והייתי מדריך גם של אירנה, ובילדים נוספים צריך לשלם מחיר כבד מדי מבחינתי שאמרתי 'זה הגבול.

<משה פילוסוף: יש גבול מסוים'.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: עוד מדריך אחרון או איש צוות לפני שניגש ל - - - בבקשה.

<מלכה אושפיז: אני בכפר 16 שנים בכפר, מסיימת שנה 16.

יעקב מרגי: בתור?

<מלכה אושפיז: אם בית של משפחתון, יש לי משפחתון.

<מלכה אושפיז: רוזה היא החניכה שלי גם.

<מלכה אושפיז: אני מכירה את איתי ואני מכירה את הבוגרים פה ואת הנפשות הפועלות.

<מלכה אושפיז: אני לא נכנסת כי אני לא יודעת לומר אם אמר ככה או לא אמר - - -

יעקב מרגי: היה או לא היה.

<מלכה אושפיז: היה או לא היה וזה לא המקום שאני רוצה להיכנס, אני רק רוצה להגיד שאני לא ראיתי אתכם שנים בכפר, לצערי.

<קריאה: לצערך?

<קריאה: גם לצערנו.

יעקב מרגי: סליחה.

קארין אלהרר: תנו לה לדבר.

<מלכה אושפיז: אני מדברת שרפי הוא מנהל בארבע השנים האחרונות.

<מלכה אושפיז: בשנה-שנתיים אחרי שעזבתם את הכפר עוד הייתם באים לבקר, אותך אני זוכרת חיילת - - -

<איתי לוי: אנחנו באים - - -

יעקב מרגי: איתי, בחייך, אתה לא חייב להגיב על כל דבר.

<מלכה אושפיז: אני אומרת שאני לא ראיתי את הבוגרים של הכפר המון שנים.

<מלכה אושפיז: בהתחלה הם עוד היו באים לאזכרה של אבי בן הרוש ז"ל, לאט לאט, וזה טבע הדברים, אתם מוצאים את דרככם החוצה ומוצאים לכם מסלולים אחרים ודרכים אחרות.

<מלכה אושפיז: אני יודעת שכפר הילדים הוא מקום מאוד חשוב בלב בשבילכם.

יעקב מרגי: גברתי, תשתדלי לא להיות הפסיכולוגית שלהם, לומר מה הם עושים ומה הם חושבים.

<מלכה אושפיז: לא, אני מכבדת את המקום כי אני מכירה - - -

יעקב מרגי: לא, דברי.

יעקב מרגי: את אמורה לומר - - -

קארין אלהרר: את יודעת למה הם הפסיקו להגיע?

<אולגה ראפ לרנר: את מכירה אותי אישית?

יעקב מרגי: סליחה, אולגה, אני לא עושה את זה טוב?

<אולגה ראפ לרנר: אני מצטערת.

יעקב מרגי: תקשיבי, את לא אמורה לתת למה הם לא באים.

יעקב מרגי: סליחה, עם כל הכבוד.

<מלכה אושפיז: לא, אמרתי שהם הפסיקו לבוא הרבה לפני ש - - -

יעקב מרגי: את יכולה לשער למה, את יכולה לומר - - -

<מלכה אושפיז: הם לא הגיעו שנים אחורה, כשלא היה המנהל - - -

יעקב מרגי: גברתי, ציינת עובדה, אל תיכנסי לפסיכולוגיה שלהם.

<קריאה: אבל היא מזדהה איתנו, היא גם נפגשה איתנו.

<מלכה אושפיז: אני רק רוצה להגיד כזה דבר.

<מלכה אושפיז: אני אומר את החוויה שלי בתוך הכפר, אני לא מרגישה טרור ואני לא מרגישה פחד ואני לא מרגישה לא לומר את דעתי.

<מלכה אושפיז: להיפך, אני יכולה לומר שאני מרגישה המון אנרגיה שלילית, לומר עכשיו את דעתי.

יעקב מרגי: את יכולה להגיד לי למה לא שיפצו לה את המשפחתון?

<מלכה אושפיז: אני ומלי - - -

יעקב מרגי: אל תעני לי, יענו לי אלה ש - - -

<מלכה אושפיז: אני אענה.

<מלכה אושפיז: אני אחרי מלי בוותק, בין המשפחתונים שלא שופצו.

<מלכה אושפיז: אני יודעת שהוצע לי לפני - - - כשרפי הגיע הוצע לי ולגדי גרידיש לעבור למבנה חדש, לא למשפחתון ששופץ ואני סירבתי, כי יש לי קשר רגשי לבית הזה.

<מלכה אושפיז: זה בית בשבילנו, זה לא משפחתון ומבנה שעכשיו אני עוברת, או מועדון.

<מלכה אושפיז: אני אמרתי לו שאני רוצה - - -

קארין אלהרר: מה, לא רצית לגור בתנאים טובים יותר?

<מלכה אושפיז: לא, אני אוהבת נורא את הבית שלי, את החצר שלי, את עץ הזית ששתלו לי בגינה.

<מלכה אושפיז: רציתי שיגיע תורי, שישפצו את הבית שלי.

<מלכה אושפיז: גם לשפץ בית, כשאת גרה עם 12 ילדים, זה דרש ממני - - -

קארין אלהרר: נשמע לא פשוט.

<מלכה אושפיז: זה לא פשוט.

<מלכה אושפיז: ורק בשנה האחרונה, באוגוסט האחרון, אני הסכמתי, אחרי הכנה נפשית שעשיתי לעצמי, שכן אני מסכימה.

<מלכה אושפיז: חודשיים שיפצו לי את הבית, על חשבון החופש השנתי שלי, עד יום לפני שהגיעו הילדים.

<מלכה אושפיז: זה לא פשוט לארוז בית, שלי ושל הילדים.

<מלכה אושפיז: ומלא חדשים שופצו לפניי.

<מלכה אושפיז: זה לא אינדיקציה - - -

יעקב מרגי: אוקיי, הסברת לי את הצד שלך.

<מלכה אושפיז: מה שאני רוצה לומר זה שאני מבחינתי חוויתי שלושה מנהלים, כל אחד כבודו במקומו מונח ועל כל אחד יש לי דברים חיוביים להגיד, הכפר כיום הוא במקום של שפע, של תקציבים שמופנים לטובת הילדים בכל תחומי החיים שלנו, אם זה בתחומי הלמידה ואם זה בתחומי ההיגיינה והלבוש וצרכים אישיים ואני רוצה להגיד שאני לא חווה שום טרור.

<מלכה אושפיז: והלוואי שהייתם מגיעים בצורה ספונטנית ולא אומרים לנו עליה ושואלים רק את הילדים.

יעקב מרגי: תודה.

<מלכה אושפיז: אני רוצה לומר דבר אחד לבוגרים של הכפר.

יעקב מרגי: אל תאמרי להם.

יעקב מרגי: את לא אמורה.

<מלכה אושפיז: אני רוצה להגיד לוועדה.

<מלכה אושפיז: הרבה פעמים שקלנו כן להגיב בתוך הקבוצה הזאת, פשוט כל מי שמעז להגיד איזה שהיא מילה הוא מושתק.

<מלכה אושפיז: גם צריך היה הרבה אומץ היום לבוא מבחינתי ולומר את הדברים פה, כי אני יודעת שאני אחטוף ריקושטים אחר כך.

יעקב מרגי: תודה.

<אולגה ראפ לרנר: את מוזמנת להראות מילים לא יפות.

<מלכה אושפיז: אני יודעת שאני אחטוף.

<קריאה: למה אי אפשר - - - אני לא מבינה.

יעקב מרגי: מרגע זה כל מי שיקרא קריאות ביניים ויפריע לי יוצא.

יעקב מרגי: ללא התראה, יוּצא.

יעקב מרגי: סדרן, מי שמפריע לי אתה יכול להוציא אותו.

יעקב מרגי: עכשיו אני שואל שאלות, אני בשלב השאלות.

יעקב מרגי: מנהל מינהל החינוך ההתיישבותי, בני.

יעקב מרגי: שמעת את אירנה, שמעת את אולגה, שמעת את איתי.

יעקב מרגי: הספקת לשמוע אותם.

יעקב מרגי: עומדת פה אירנה, באומץ, עזוב תחושות, אתה יודע מה?

יעקב מרגי: אני יכול לחשוב מחשבות קונספירטיביות של מי שפוטר או שרפי לא בא לו טוב בעיניים או משקעים כאלה ואחרים.

יעקב מרגי: עומדת פה בחורה שאומרת דברים מזעזעים, המילה מזעזעים פחות מזעזעת ממה ששמענו ממנה.

יעקב מרגי: לקח לנו, תאמין לי שלי התכווצו שרירי הבטן כדי להתאפק לא להגיב במיידי, קארין עשתה זאת, יותר קל לה.

יעקב מרגי: הדברים האלה היו מוכרים לך?

יעקב מרגי: ידועים לך?

יעקב מרגי: התמודדת איתם?

<בני פישר: אני רוצה להתייחס.

<בני פישר: קודם כל אני חושב שהדברים באים מהלב וקשה לשמוע אותם.

<בני פישר: כשחניך, ילד, בפנימייה אומר דבר כזה, לפני אסור לישון ואחרי אסור לישון וצריך לטפל בזה.

<בני פישר: שמתם לב, בדיון הזה, יש פה כל מיני רבדים.

<בני פישר: אני חושב שאת התלונה הזאת צריך לבדוק, היא נבדקת אגב.

<בני פישר: אני אגיד מה קורה וצריך לבדוק אותה לגופו של עניין.

<בני פישר: אם זה נאמר זה חמור מאוד וצריכים להגיב על האמירה הזאת ויש כללים ויש חוקים, בפנימייה הזאת ובכפרי נוער אחרים.

<בני פישר: חד משמעית.

<בני פישר: וזה, יש ועדת בדיקה.

<בני פישר: אני יכול לתת לכם פה נתונים של ועדות בדיקה, כרגע נמצאת ועדת בדיקה.

קארין אלהרר: ממתי זה נבדק?

<בני פישר: ועדת הבדיקה הזאת נקבעה לפני חודש.

<בני פישר: היו לה כבר כמה פגישות - - -

יעקב מרגי: בני, אני רוצה לעזור לך.

יעקב מרגי: אתה תמשיך לתת את התשובה.

יעקב מרגי: בשולחן הזה היה דיון, אתם זוכרים את הבחורה שהתאבדה בכפר סבא, שאמרו שבגלל שהיא לא יצאה לטיול.

יעקב מרגי: זה כמעט עוד מעט עשרה חודשים, אני עד היום מחכה לתשובות של הבדיקה.

יעקב מרגי: זה לא קשור אליך.

קארין אלהרר: אולי יש תשובות ואולי לא העבירו אליך.

יעקב מרגי: לא קשור אליך, אבל אני רק אומר לך, שזה יהדהד.

<בני פישר: אני יכול להגיד לך שבאותו רגע שזה קרה אנשים שלנו הגיעו לכפר, האנשים שלנו מסתובבים בכפר.

<בני פישר: באיזה שהוא שלב חשבנו שלא נכון שאנחנו, לכאורה כגוף שעושה רגולציה, ולכן פתחנו את זה ונכנסו מאגף שפ"י שתי נשים שאמונות על הנושא הרגשי במערכת החינוך בישראל.

יעקב מרגי: פנה אליי מישהו מ - - - אירנה, פנו אלייך?

<בני פישר: לא, שנייה, שנייה.

יעקב מרגי: תן לי, בני.

יעקב מרגי: תן לי, סליחה.

יעקב מרגי: מאז שהתפוצצה הפרשה מישהו מהשירות הפסיכולוגי, משרד הרווחה, שלום הילד?

<אירנה טרכטנברג: כלום.

יעקב מרגי: כלום, שקופה כזו.

יעקב מרגי: יענו הייתה, הופעת, שחקנית טלוויזיה וזהו.

<בני פישר: שנייה, אני אסביר.

<בני פישר: קודם כל התלונה הייתה בטלוויזיה ובתקשורת.

<בני פישר: עכשיו אני רוצה להסביר את המורכבות - - -

קארין אלהרר: מה, זה מחליף בדיקה?

<בני פישר: דקה, להקשיב למורכבות.

<בני פישר: ישבו פה, שמעתם, הסיפור פה הוא מורכב, הוא לא פשוט.

<בני פישר: אם הוא היה כל כך פשוט, ואני בכוונה מבודד כרגע את האירוע, מדובר כאן בבוגרת, מדובר פה בקבוצה שלמה שכנראה כנראה זה קשור גם לכל מיני תהליכים שהתרחשו בכפר הזה, שאותם אנחנו יודעים להסביר, חלקם נעשו בצורה יותר טובה, פחות טובה, התחלפה הנהגה, פוטרו מדריכים, מדריכים שחשבו שהם צריכים לסיים.

<בני פישר: אני בכלל לא חושב שזה השולחן להתעסק, יש דיונים בבתי משפט וזה בסדר.

קארין אלהרר: בוא נבודד באמת.

<בני פישר: נכון, עכשיו, אני בכוונה מנתק פה בין המשפטים הבודדים האלה לכל הקונטקסט האחר שנשמע כאן.

יעקב מרגי: לא, אנחנו במשפטים - - -

<בני פישר: לא, אבל האנשים פה לא יושבים על המשפט הזה, האנשים יושבים פה על תהליכי עומק שמתרחשים שם.

קארין אלהרר: אני זימנתי את הדיון על המשפט הזה.

יעקב מרגי: לא, לא, בני, בני.

<בני פישר: בסדר, אני רוצה לענות.

<בני פישר: הבנתי.

קארין אלהרר: אדוני, הדיון הזה הוא על זה שמנהל, ואני אשמח לשמוע את עמדתו באופן ישיר, מנהל לא יכול להתבטא בצורה כזאת כלפי חניכה, לא משנה מה היא עשתה.

<בני פישר: נכון, אין ויכוח בכלל.

יעקב מרגי: ועוד משפט, אני אתן לך להמשיך.

<בני פישר: אבל רק שנייה, אנשים פה דיברו - - -

יעקב מרגי: לא אשתיק אותך עד שתמצה.

יעקב מרגי: אני אומר לך עוד משהו, בחינוך עסקינן, זה התפקיד שלי, בזכויות הילד מהקדנציה הראשונה שלי פה ואני מבין קצת בנבכי האנוש, של בני אדם, והשכלתי לא פסיכיאטר ולא פסיכולוג.

יעקב מרגי: גם להיכנס לחייו, לצלול לתוך חייו של אדם גם בלי לומר את המילים שנאמרו, להיכנס, לחקור ולראות מי הוא ומה הוא, מעבר לתפקיד שלך, זה גם או היסחפות רגשית של אותו בעל תפקיד, או דבר שגובל אפילו, לא רוצה להגיד לך במה.

יעקב מרגי: גם זה, זה מעבר לדברים המפוצצים פה, חייה האישיים של הילדה הזו הם חייה האישיים.

יעקב מרגי: מפריע למהלך של כפר הילדים?

יעקב מרגי: תתערב.

יעקב מרגי: מפריע למהלך התקין של הכיתה?

יעקב מרגי: תתערב.

יעקב מרגי: בבקשה.

<בני פישר: אני רוצה להגיד משהו, חברים.

<בני פישר: יש לנו 20,000 ילדים בפנימיות, יש לנו מפקחים שמסתובבים ימים ולילות, יש לנו מחנכים, כולל אנשים שיעשו - - -

יעקב מרגי: כרמיאל.

יעקב מרגי: בני.

יעקב מרגי: נתנו לך ציון, אתה לא היית בהתחלה.

<בני פישר: לא נתת לי, סליחה.

יעקב מרגי: נתתי, לכפר - - -

<בני פישר: עכשיו אתה נותן לי ואני רוצה להסביר.

יעקב מרגי: נתתי לך ציון לשבח בכפרי הילדים.

<בני פישר: אנשים לא דיברו פה על האירוע של אירנה, שהוא קשה, הם דיברו על תחושות, על זה שלא מכניסים אותם, על זה שהתחלפו זוגות, על זה שפיטרו.

קארין אלהרר: אני מחדדת, אנחנו מדברים על המקרה הזה.

<בני פישר: אבל אני מסביר, אני חייב להתייחס לעניין הזה מכיוון שזו נקודה מאוד פשוטה.

<בני פישר: היינו יכולים להיפגש, לא בוועדה הזאת, ולהגיד לך מה נעשה ותקבלי ממצאים ולבוא לשאול למה לא קיבלתי ממצאים - - -

קארין אלהרר: בני, להגיד לי את זה, זה אתה יודע מה לעשות?

קארין אלהרר: לעמוד על המקפצה - - -

<בני פישר: לא, ממש לא.

קארין אלהרר: אני פניתי, לא רק שפניתי, פניתי דרך השר.

קארין אלהרר: הלכתי לנפתלי בנט במליאה, הבאתי לו - - -

<בני פישר: ומה ענה לך השר?

איציק שמולי: שזה מטופל.

קארין אלהרר: זה בבדיקה.

<בני פישר: נכון, זה מטופל.

איציק שמולי: איפה?

<בני פישר: שנייה, רגע.

<בני פישר: קודם כל אני חייב להגיד, עומדים פה - - -

יעקב מרגי: תנו לו.

יעקב מרגי: בבקשה, תנו לו, חברי הכנסת.

יעקב מרגי: הנה, דבר.

<בני פישר: קודם כל אתם עומדים וצועקים - - -

איציק שמולי: אל תעשה לנו את המניפולציה הזאת.

איציק שמולי: תקשיב לי טוב, אל תעשה את המניפולציה הזאת, אל תהפוך את עצמך לקדוש מעונה פה.

<בני פישר: סליחה, סליחה.

איציק שמולי: אל תשתיק אותי גם, עם כל הכבוד.

איציק שמולי: קודם כל אני רוצה להגיד לוועדה, לאיש הזה יש זכויות רבות, הוא עזר לי מספר פעמים ואני חושב שאתה עושה עבודה מצוינת.

<בני פישר: לא, הדיון הוא לא בני פישר.

קארין אלהרר: לא, אבל לפרגן לך כי מגיע לך, אבל בנקודת הזמן הזאת לא בסדר.

יעקב מרגי: בני, אתה תקבל.

יעקב מרגי: סליחה, עם כל הכבוד, גם אם אני נותן לך לדבר עומדת לנו הזכות להיכנס לך ב - - - לא מפסיקים אותך .

<בני פישר: אין בעיה, בסדר גמור.

יעקב מרגי: אז למה לבזבז שלוש דקות על זה?

<בני פישר: אני רוצה לומר - - -

יעקב מרגי: תן לאיציק שמולי, הוא רצה לומר.

איציק שמולי: לא, תסיים את הדברים שלך.

<בני פישר: אני אסיים.

<בני פישר: אנחנו הוצאנו שאלון, חברת תובנות, שהיא חברה נייטרלית לחלוטין, נכנסה בחודש האחרון לעשות שאלון אנונימי.

<בני פישר: למה?

<בני פישר: כי ברור לנו לגמרי שבדינמיקות האלה יש המון המון משקעים, המון המון אמוציות, זה זוגות שנתנו את דם ליבם, אנחנו חיים בתוך זה.

<בני פישר: היא נכנסה, היא נותנת פה, אתם מוזמנים לקבל, ציון מאוד מאוד גבוה של ילדים על קשר בין מבוגרים לילדים, על חוויית המוגנות של הילדים.

<בני פישר: זה תפקידנו לבדוק קודם כל, כי יש שם עכשיו 200 ומשהו ילדים ואנחנו צריכים לראות ולוודא שאין פה מנהל שמתנהג בצורה מחפירה באופן כללי.

יעקב מרגי: האם בשאלון הזה החברה נותנת ביטוי בהפרדה מוחלטת בין ניהול הכפר לבין ה - - -

<בני פישר: כן.

יעקב מרגי: רגע, עוד לא חידדתי את השאלה, מה 'כן'?

<בני פישר: אני אראה לך.

יעקב מרגי: כשאתה נותן שאלות של קשר בין מבוגרים לנערים, יכול להיות שהקשר עם המדריכים במשפחתונים הוא לעילא ולעילא ורואים את התוצאות, יכול להיות שבקטע של ההנהלה יש משהו חולה שצריך לטפל.

יעקב מרגי: השאלה אם זה, כשאתה אומר לי שנעשה שאלון אנונימי, חברה, מצוין, טוב מאוד, זה מראה שהתחלתם תהליך, אני רוצה רק לברר את הנקודה הזאת.

יעקב מרגי: האם בשאלון הזה יש הפרדה מוחלטת בין המדריכים לבין ההנהלה?

<בני פישר: התשובה היא כן.

<בני פישר: השאלון שאל גם לגבי צוותים, שאל לגבי הקשר עם רפי ושוש, והשאלה הייתה ככה, 'עד כמה אתה מרגיש בנוח לפנות לרפי, אם אני צריך', הציון הגבוה ביותר הוא 5, 3.89 אמרו את זה וזה נשמע סביר והגיוני לכל מי שמתעסק בחינוך הפנימייתי.

<בני פישר: 'האם אני מרגיש בנוח לפנות לשושי אם אני צריך?' 3.57, אפילו קצת פחות מרפי.

<בני פישר: עכשיו, אנחנו יודעים שהיררכיה בארגון, לפעמים יש לה את ההיבטים ה - - - ולפעמים את ההיבטים - - - יש פה דוח מעמיק מאוד.

<בני פישר: הרי אני לא מייצג - - - אני מייצג את ילדי ישראל, לא להתבלבל, הלקוח שלנו זה הילדים ולא המוסדות - - -

קארין אלהרר: נכון, ככה אנחנו רואים את זה.

יעקב מרגי: לכן קח נשימה ארוכה, תנשום ביתר קלילות, אתה מדבר כאילו פה אתה נמצא ב - - -

<בני פישר: בסדר גמור, אני מסביר.

יעקב מרגי: להגיע לחקר האמת.

<בני פישר: אז אני מסביר, חקר האמת, עם תובנות, שזה לא גוף מטעם אף אחד, הציג כרגע קודם כל את הנתונים שאותי מטרידים באופן כללי, להבין ששלחנו לשם ילדים והילדים מוגנים.

<בני פישר: אז אל"ף, שלחנו ילדים והילדים מוגנים, ורואים את זה כשנכנסים לכפר וכשעושים ביקורים אנונימיים, והמפקחת שלנו בשנה האחרונה הייתה 20 פעם.

<בני פישר: החלפנו פיקוח, הבנו שיש שמועות.

<בני פישר: אי אפשר להתעלם מהדברים הקשים האלה, חברים, הם מטרידים אותנו מאוד.

קארין אלהרר: בני, רק תיקון, זה לא שמועות.

<בני פישר: קודם כל אנחנו נחשפנו לזה בתקשורת.

<בני פישר: אני בא ואומר, ברגע שנחשפתי - - - אף אחד לא פנה אליי.

<בני פישר: כשפנו אליי - - -

קארין אלהרר: בני, בנקודה הזאת אני רוצה להגיד לך משהו.

קארין אלהרר: העובדה המצערת שאתם נחשפתם לאירוע הזה רק בתקשורת מעידה על משהו שצריך לתקן.

<בני פישר: נכון.

קארין אלהרר: לא יעלה על הדעת שתשמע את הבחורה הזאת רק מהתקשורת.

קארין אלהרר: היה צריך להיות, ואני קוראת לך, אני יודעת שהלב שלך במקום הנכון, צריך להיות ערוץ תקשורת ישיר לפיקוח, שיהיה מישהו, טלפון להתקשר אליו.

<בני פישר: יש.

<בני פישר: כרטיס הביקור שלי, כרטיס הביקור של מנהל המינהל, כולל הפיקוח, נמצא אצל תלמידים, כשאני מגיע, והם יכולים להתקשר.

<בני פישר: אתם שמים לב שיש כאן איזה סיטואציה הרבה יותר מורכבת, שנורא קשה לבדוק אותה, מכיוון שיש כאן המון המון אינטרסים, שאני אומר לכם שהם נבדקו, שהם גם קשורים לעניין הזה, היה או לא היה.

<בני פישר: תשמעו את מנהל הכפר והוא מציג סיפור אחר.

קארין אלהרר: איזה אינטרסים?

קארין אלהרר: תסביר.

<בני פישר: אני אסביר איזה אינטרסים.

<בני פישר: יושבים כאן בוגרים שהם - - -

יעקב מרגי: אתה מבין שאתה עכשיו הולך לגעת, סליחה, בנקודה שכאילו אתה כבר אחרי בדיקה וקובע?

יעקב מרגי: אתה הולך להגיד - - -

<בני פישר: אני ב - - - לא.

<קריאה: זאת הבעיה.

יעקב מרגי: בני, אני עוזר לך.

יעקב מרגי: כשאתה הולך עכשיו לגעת באינטרסים, זאת אומרת שאתה כבר מגובש עמדה.

יעקב מרגי: אתה עושה בדיקה.

<בני פישר: לא, יש בדיקה.

<בני פישר: אני לא מגובש עמדה, יש ועדת בדיקה, לא בני פישר.

קארין אלהרר: אוקיי, מה האינטרסים, בני?

<בני פישר: אני אסביר מה האינטרסים, שאנחנו נחשפנו אליהם לא רק עכשיו.

<בני פישר: אנחנו ליווינו את התהליך, כפר הילדים מבחינתנו, באינדיקציות שלנוף, בשנים האחרונות שלו, עוד לפני, טרום רפי והמנכ"ל הקודם, הוא היה כפר כושל, חברים.

<בני פישר: בקריטריונים שלנו, בתהליכי הפיקוח והבקרה שלנו, הוא היה כפר שלא עומד בקריטריונים.

יעקב מרגי: עד מתי היה כושל?

<בני פישר: אני מדבר על השנים עד לפני שמונה שנים בערך, שבע שנים.

יעקב מרגי: היה כושל?

<בני פישר: כן, בפרמטרים מסוימים.

<בני פישר: יש לנו דברים כתובים.

יעקב מרגי: יפה.

יעקב מרגי: אני אשאל עוד שאלה, בהמשך של הסקירה שלך.

יעקב מרגי: ארגון שיש בו תהליך של החלפת צוות בפס רחב זה מעורר - - - יש הסבר הגיוני לכך.

<בני פישר: כן, אני אסביר.

<בני פישר: יש לנו המון כפרים שמשתנה מנהיגות יש סגנון ניהול אחר, צריך להכיר בזה, ובמיוחד בכפרים כאלה שזה אבא ואמא.

<בני פישר: אני אומר פה משהו בזהירות, זוג שנמצא 33 שנים לא יכול להיות זוג במדינת ישראל.

<בני פישר: חברים, צריך להגיד את זה בקול, הם יכולים להיות האנשים הכי מדהימים, יש שחיקה ואבא ואמא זה אבא ואמא 33 שנים, אבל כשהילדים האלה מגיעים, 12 ילדים, עולם ומלואו, במשפחתון הזה היו זוגות ותיקים מאוד שכבר התבססו כל מיני נורמות שבעינינו לא נראו טוב.

<בני פישר: אני לא מדבר ספציפית, כי זה בסדר - - -

קארין אלהרר: בני, זה מקובל.

קארין אלהרר: שנייה, אני עוצרת אותך רגע.

קארין אלהרר: זה מקובל.

קארין אלהרר: מה שעלה כאן, אני לגמרי מסכימה עם מה שאתה אומר, על השחיקה, זה מקובל עליי, אבל אני אומרת את הדבר הבא, ההתבטאויות של רפי, ואני באמת שוב אומרת, אני אשמח לשמוע את התגובה הישירה שלו, גם כלפי הבחורה, אירנה, גם כלפי אם הבית, אחותה.

קארין אלהרר: ללכת בחצר, בשביל, ולתפוס את אחותה כלאחר יד - - -

יעקב מרגי: והמניפולציה של הפגישה גם.

קארין אלהרר: והמניפולציה של הפגישה ולהגיד לאם בית, 'יא חתיכת מגעילה'.

<בני פישר: קארין, הוא יגיב לזה.

<בני פישר: אני רק חושב - - -

יעקב מרגי: אני רוצה להתקדם, אני לא רוצה לדלג על כלום.

<בני פישר: לסיכום אני רוצה להגיד שני דברים.

<בני פישר: אל"ף, יש ועדת בדיקה שבודקת נקודתית.

<בני פישר: מערכתית, אנחנו בדקנו, יש לנו דוחות ואני יכול להעביר לכם את הדוחות והדוחות - - -

קארין אלהרר: מתי צפויה הכרעה בבדיקה?

<בני פישר: לדעתי תוך שבועיים תהיה תשובה שאומרת ביחס להם, רוצים לבדוק דברים נוספים, באופן כללי לאירוע הזה תהיה התייחסות, ייפגשו איתך ואת תתייחסי לדברים האלה, אבל אני אומר עוד פעם, כבר עכשיו, מכיוון שהפיקוח נמצא שם, אנחנו מזהים המון המון אינטרסים שהם לא בהכרח האירוע הזה, ותפקידנו, בתוך המציאות המורכבת הזאת, לנסות לייצב, ואתם רואים את זה פה בתוך הוועדה.

<בני פישר: ועדיין - - -

איציק שמולי: בני, סמוך על שיקול דעתנו שבדיון הזה אנחנו רואים שיש כאן כמה רבדים, אבל מה שמטריד אותנו זה אל"ף, האירוע הנקודתי, שאתה אומר שהוא נמצא בבדיקה, בי"ת, שיש עוד אירועים שלא נגעת בהם, של ערעור על הצרכים הקיומיים של חלק מהילדים, לפחות זה חלק מהטענות שעלו, 'אם את רוצה להישאר פה את צריכה לעשות ככה וככה', 'אם אתה רוצה קורת גג ואוכל אז כדאי ש - - -

יעקב מרגי: אלה סממנים - - -

<בני פישר: את זה בדקנו והתשובה היא לא.

<בני פישר: אני מצטער, אני רוצה להגיד את זה פה בצורה מאוד ברורה, הוא יתייחס לנקודה.

<בני פישר: אנחנו הרי לא חיים מאתמול, אנחנו מבינים את המורכבות של החינוך הפנימייתי, אנחנו מבינים את האמוציות, אנחנו מבינים את הרגישות, בנינו מנגנונים מסובכים שבודקים את זה כי אנחנו צריכים לבדוק את זה כל הזמן.

<בני פישר: מה שאנחנו שומעים זה בדיוק ההיפך.

<בני פישר: נכון לעכשיו.

קארין אלהרר: בני, התחלתם לבדוק את המקרה הנקודתי לפני חודש.

קארין אלהרר: חודש אף אחד לא דיבר עם הבחורה, היא לב העניין.

<בני פישר: נכון, אבל יש פה סיבה.

<בני פישר: מכיוון שמה שקרה זה, אל"ף, נעשה דוח, ועדת בדיקה רצינית שלנו לפני שנתיים, על אותן טענות, והיו גם ממצאים, ממצאים של ליווי מקצועי, ויש פה צוות טיפולי ובנינו מערכת שלמה שאמורה, גם אם לפעמים בן אדם - - - אנחנו צריכים לבדוק אם בסוף זה פרופיל התנהגותי, אז הבן אדם הזה לא ראוי לעבוד דקה עם הילדים, או שהייתה החלקה, וגם לפעמים על החלקה אחת צריך לשלם את המחיר, אבל אם זאת החלקה, ואת זה בדקנו.

<בני פישר: ונתנו תשובות.

<בני פישר: יש לנו ממצאים לדבר הזה שהם - - -

יעקב מרגי: מלפני שנתיים?

<בני פישר: סליחה, לפני שנה.

<בני פישר: בינתיים התחלף הפיקוח ואני ביקשתי באופן עקרוני לשים לב למוסד הזה מכיוון שהוא מעורר המון - - -

יעקב מרגי: אתה יכול לדבר במשפט שניים על המסקנות מלפני שנה?

<בני פישר: המסקנות אומרות שיש לרפי סגנון ניהול מסוים, שיש לנו מנהלים עם סגנון כזה - - -

יעקב מרגי: סגנון ניהול או סגנון דיבור?

<בני פישר: סגנון ניהול, לא סגנון דיבור.

יעקב מרגי: התייחסתם לסגנון הדיבור?

<בני פישר: התייחסנו לסגנון הדיבור וכמובן שסגנון הדיבור, יש עבודה על סגנון הדיבור.

<בני פישר: אנחנו חשבנו - - -

יעקב מרגי: רפי הוא איש חינוך?

יעקב מרגי: מה הרקע של רפי?

<בני פישר: אני אענה לך.

<בני פישר: רפי הוא איש עם נשמה גדולה, הוא איש חינוך, ההגדרה של איש חינוך היא הגדרה מאוד רחבה.

קארין אלהרר: תעודת הוראה יש?

<בני פישר: שנייה, זה לא משנה.

<בני פישר: אני אסביר מה הקריטריונים שלנו.

יעקב מרגי: עזוב את רפי, אני חוזר בי, אני אשמע מרפי.

יעקב מרגי: אתה סיימת, בני?

<בני פישר: יש לי הרבה מה להגיד, אבל לצורך העניין אני סיימתי.

יעקב מרגי: בבקשה, הפיקוח.

יעקב מרגי: עכשיו אני שואל אותך.

יעקב מרגי: כמה זמן את מפקחת?

<אירה קוסטינסקי: אני רוצה להציג את עצמי.

יעקב מרגי: תציגי את עצמך ואני אשאל שאלות.

יעקב מרגי: שמך?

<אירה קוסטינסקי: שמי אירה קוסטינסקי וקודם כל אני רוצה מאוד להודות לךְ, בכלל על כל המעורבות שלָךְ בנושא של בוגרים ובכלל על הדיון ועל מה שאת מובילה כאן.

<אירה קוסטינסקי: אני חושבת שזה מאוד חשוב ואני אגיד לך למה ואיך אני מובילה את הפיקוח שלי.

<אירה קוסטינסקי: אני בוגרת פנימייה, אני הגעתי בשנת 93' בתכנית נעל"ה, אני למדתי בכפר נוער כפר גלים שאחרי כמה שנים ניהלתי את הפנימייה בכפר גלים וזו השנה הראשונה שלי בפיקוח.

<אירה קוסטינסקי: כשאני מגיעה לפיקוח אני מגיעה כבוגרת פנימייה וכמנהלת פנימייה ועם הרבה נשמה ולב.

<אירה קוסטינסקי: ולכן הפיקוח שלי הוא פיקוח אחר, נגיד ככה.

יעקב מרגי: בשנה הזאת כמה פעמים היית בכרמיאל?

<אירה קוסטינסקי: לפחות 20 פעמים.

<אירה קוסטינסקי: אני מלווה את הכפר הזה ברמה של פעם בשבועיים.

יעקב מרגי: מה זה מלווה?

<אירה קוסטינסקי: אני בעיקר מגיעה ולא יושבת רק עם ההנהלה.

<אירה קוסטינסקי: אני פוגשת ילדים, אני פוגשת צוותים, אני פוגשת אותם לבד, בלי המנהל.

<אירה קוסטינסקי: אני נכנסת למשפחתונים - - -

יעקב מרגי: כשאת מגיעה כמפקחת למוסד כזה כמו כרמיאל, כמה זמן את שוהה בו?

<אירה קוסטינסקי: יום שלם.

<אירה קוסטינסקי: בדרך כלל משמונה עד ארבעה, או שאני מגיעה משלוש עד עשר, באירועים, גם במשפחתון של מלי היו אירועים - - -

יעקב מרגי: אוקיי, בסדר, ענית לי, אין לנו הרבה זמן.

<אירה קוסטינסקי: ואני רוצה להגיד שאני גם חווה את הילדים.

<אירה קוסטינסקי: אני ראש משלחת לפולין של משרד החינוך והילדים של כרמיאל יוצאים אליי בשנתון י"א ואני פוגשת אותם בכלל בלי המסגרת, זאת אומרת יש לי אפשרות לחוות - - -

יעקב מרגי: ומה את אומרת על מה ששמעת פה כמפקחת?

<אירה קוסטינסקי: קודם כל אני נחשפתי מהתחלה למכתב שלך, שהגיע אלינו אל השולחן ומיד אחרי זה באמת הייתה הכתבה.

<אירה קוסטינסקי: כשאני ישבתי בבית אני בכיתי.

<אירה קוסטינסקי: אני בכיתי כשראיתי אותך בטלוויזיה, היה לי מאוד קשה והאמנתי לכל מילה שלך ואני מאמינה לכל מילה שלך, בחוויה שחווית אותה, כי כך חווית וכך היית.

<אירה קוסטינסקי: אני אומרת לך את זה כבן אדם וכאישה.

יעקב מרגי: את שומעת את הצלצול?

יעקב מרגי: זה חמש דקות.

יעקב מרגי: גם אם אני רוצה לעבור על התקנות ולהמשיך את הדיון אני לא יכול, אז אני רוצה להתמקד.

יעקב מרגי: שאלתי שאלה, תעני אליה.

יעקב מרגי: בשנה הזו, למרות ששנה זה בהתייחס שאת באה - - -

<אירה קוסטינסקי: שמונה חודשים.

יעקב מרגי: ועל כמה מוסדות את מפקחת?

<אירה קוסטינסקי: תשעה.

יעקב מרגי: לא יודע עד כמה יכולת לנשום את מה ששמענו פה.

יעקב מרגי: משפט שניים בסוגיה הזו.

קארין אלהרר: היא מאמינה.

<אירה קוסטינסקי: בסוגיה של מה שהילדה אמרה?

יעקב מרגי: כן.

<אירה קוסטינסקי: החוויה שלה ומה שהיא חווה, אני מאוד מכבדת את זה ומאוד מאמינה לכל מילה של החוויה שלה.

<אירה קוסטינסקי: אני היום חווה חוויה של ילדים שהיא שונה לחלוטין.

<אירה קוסטינסקי: אני פוגשת ילדים שמאז שנסגר בית הבוגרים הזה, י', י"א, י"ב, שאין היום בכפר הילדים, שבעיניי זה אחד המקורות לרוע, מה שהיה שם, והילדים היום, כמו בבית, חיים עד גיל 18 בתוך המשפחתונים, האווירה היא אחרת.

<אירה קוסטינסקי: האווירה היא של בוגרים שמרגישים שם בית ושל צוות.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: רפי, בבקשה.

יעקב מרגי: תציג את עצמך.

<רפאל אטיאס: תודה.

<רפאל אטיאס: שמי רפי אטיאס, בן 60, אגרונום במקצועי, עליתי עם עליית הנוער, התחנכתי בכפר הנוער הדתי בפנימייה, בשנת 67' עליתי, אחרי מלחמת ששת הימים.

<רפאל אטיאס: אני יודע מה זה פנימיות.

<רפאל אטיאס: הייתי מדריך במוסד אהבה, מדריך בנהלל, מורה עשר שנים, סמנכ"ל עיריית עפולה כשלא היה מנכ"ל וניהלתי גוף הרבה יותר גדול מכפר הילדים.

<קריאה: אתה לא מתעסק - - -

יעקב מרגי: סליחה.

יעקב מרגי: הבן אדם שמע את חרפתו במשך כמעט שעתיים ולא התפרץ.

<קריאה: אני מתנצל.

יעקב מרגי: אני מבין אותך, אבל לא לעשות זאת.

<רפאל אטיאס: כך שאני מבין גם בחינוך וגם בניהול.

<רפאל אטיאס: עזבתי את עיריית עפולה ביד רמה.

<רפאל אטיאס: כשאני רציתי לעזוב, כשעשיתי מהפכה כתבו 'הפסד גדול לעפולה' שאני עוזב את העיר.

<רפאל אטיאס: הגעתי לכפר הילדים, לפני ארבע שנים, כי רציתי לחזור לחינוך, כי עסקתי בזה הרבה שנים.

<רפאל אטיאס: הייתי רכז החינוך של קרן קיימת כשהייתי סטודנט, מחנות קיץ, עסקתי הרבה שנים בחינוך, יותר מכל אלה שיושבים פה ויש להם יומרה לדבר על חינוך.

יעקב מרגי: תתחיל להגיע לכרמיאל.

<רפאל אטיאס: הגעתי לכפר הילדים כשהכפר בקבלת הפנים היה בהתקפה של מכתבים אנונימיים.

יעקב מרגי: כבר עם הכניסה שלך?

<רפאל אטיאס: בכניסה.

<רפאל אטיאס: זה נכתב בדוחות, בדוחות הביקורת, שהמחלה של כפר הילדים זה מכתבים אנונימיים.

<רפאל אטיאס: האנשים המכובדים שישבו מולי ניהלו מערכת הכפשות נגד מנהלים, לא אפשרו לנהל את הכפר.

קארין אלהרר: למה?

קארין אלהרר: הרי המנהל הקודם עזב בנסיבות מצערות.

<רפאל אטיאס: לא, המנהל הקודם הלך לעולמו.

קארין אלהרר: נפטר, אז זה לא שתפסת באמת את מקומו.

<בני פישר: לא, המנהל הקודם פוטר.

<בני פישר: הקודם הקודם.

קארין אלהרר: לא, אני מדברת על האחרון שהיה.

<רפאל אטיאס: הקודם פוטר לפניו, בגלל ההתנהלות של בית הבוגרים וההתנהלות ההפקרית שהייתה בכפר.

<רפאל אטיאס: הקודם נפטר ויש לאנשים חלק לא מבוטל בזה.

<רפאל אטיאס: לאנשים יש חלק לא מבוטל - - -

קארין אלהרר: מה אמרת?

קארין אלהרר: שלאנשים יש חלק לא מבוטל בפטירה שלו?

<רפאל אטיאס: נכון.

<רפאל אטיאס: למי שעבד איתו, ככה המשפחה טוענת, למה?

<רפאל אטיאס: בגלל האמירות האנונימיות, המכתבים האנונימיים.

<רפאל אטיאס: מי שלא עבר מערכת הכפשות כזאת לא יכול - - - תראו, יושב פה מדריך שברגע שנודע שבית הבוגרים עומד להיסגר כותב 'התנהלות פושעת'.

<רפאל אטיאס: לפני כן לא כתבו, אבל כשנודע שהם סוגרים את בית הבוגרים, למה?

<רפאל אטיאס: כי בית הבוגרים היה כישלון גדול בכפר.

<רפאל אטיאס: וניהל את זה מנהל קודם, זה היה רעיון שלא היה מוצלח - - -

יעקב מרגי: רפי.

<רפאל אטיאס: אני אמשיך.

יעקב מרגי: לא, תן לי.

יעקב מרגי: אני שואל שאלה.

יעקב מרגי: אני מתחבר, כשיש מערכות, יש דינמיקה של עובדים ותיקים ממורמרים, הייתי שם, גם ניהלתי וגם הייתי עובד, אני מכיר, בסדר?

יעקב מרגי: בוא נאמר שלצורך הדיון ואילוצי הזמן אני שם את זה בצד, יכול להיות, מתחבר, יושבת פה אירנה באומץ, אמרה את הדברים אחד לאחד.

יעקב מרגי: תתמודד עם זה.

<רפאל אטיאס: אני אתמודד, אני רק חייב ל - - -

יעקב מרגי: לא, אחר כך אני אתן לך את החייב, תתמודד עם אירנה.

<רפאל אטיאס: אני רוצה להתמודד לא רק עם אירנה, יושבת פה עוד חניכה והיה בשידור עוד חניך שלישי, אנחנו רוצים להתייחס לשלושתם.

<רפאל אטיאס: היה בשידור שלושה חניכים.

<רפאל אטיאס: אני אתחיל עם אירנה.

יעקב מרגי: אף אחד לא מפריע לי.

יעקב מרגי: תקשיבו, ב-11:00 נועל את הדיון בלי סיכום והחמצנו את כל השעתיים האלה.

<רפאל אטיאס: אירנה עזבה בחודש, נדמה לי, נובמבר 2014, אחרי המסע לפולין, והגיעה אליי לשיחה.

<רפאל אטיאס: כל מה שנאמר, ואני עומד מאחורי זה, כמי שרצה ללכת למשטרה היה הולך, מי שרצה ללכת לבית משפט, ואף אחד לא הלך, אבל אני כן אלך, למה?

<רפאל אטיאס: כי האמירות האלה הן שקריות מהתחלה ועד הסוף ואני אסביר.

<רפאל אטיאס: אירנה ב-20.4 ביקשה, דרך מדריכה, ויש עדים והפרוטוקול נמצא פה, לדבר איתי.

<רפאל אטיאס: היא לא הייתה חניכה של הכפר - - -

יעקב מרגי: זה לא אתה הזמנת אותה במניפולציה?

<רפאל אטיאס: חבר'ה, היא לא הייתה - - -

יעקב מרגי: אני שואל, תענה לי כן לא.

<רפאל אטיאס: היא לא הייתה חניכה של הכפר, היא עזבה את הכפר חצי שנה.

יעקב מרגי: אתה הזמנת אותה במניפולציה?

<רפאל אטיאס: לא.

<רפאל אטיאס: חצי שנה אחרי שהיא עזבה את הכפר.

קארין אלהרר: אתה אמרת את הדברים לאחותה?

<רפאל אטיאס: תקשיבי, אני אסביר, את לא יכולה באמצע להגיד לי ואני אגיד לא אני אמרתי.

<רפאל אטיאס: אני אומר לך מה שבדיוק היה, היא ביקשה לשוחח איתי ומה היא כותבת?

<רפאל אטיאס: 'רפי, שלום', 'אירנה, למה עזבת?' 'דקלה גרידיש נקמנית, אחרי פולין עודדה אותי לעזוב', דקלה הייתה אם בית שלה, ככה אמרה לה 'למה את לא עוזבת?

<רפאל אטיאס: קומי תעזבי', זה פרוטוקול שנכתב בנוכחות מדריכה שהביאה אותה.

יעקב מרגי: אני שואל אותך שאלה - - -

<רפאל אטיאס: הכול שקרי, הכול הפוך.

יעקב מרגי: האמירות הפוגעניות כלפי אירנה נאמרו או לא נאמרו?

<רפאל אטיאס: לא אני אמרתי.

קארין אלהרר: שלחת אותה לבדיקת בתולין?

<רפאל אטיאס: לבדיקה, נעבור לזה.

<רפאל אטיאס: אני אדלג לזה כי שאלת.

<רפאל אטיאס: יושבת פה חניכה שאמרה ששלחתי אותה לבדיקת בתולין.

<רפאל אטיאס: יש פה פרוטוקול מהתיק שלה, של ישיבה שהייתה ב-9.9 עם המדריכים שלה, 2013.

<רפאל אטיאס: המדריכים הביאו אותה בגלל נשיקות או פגיעה או משהו מיני שהיא עשתה במשפחתון והביאו אותה לדיון בהנהלה, לישיבה בהנהלה.

<רפאל אטיאס: ודובר, 'אנחנו לא מאיימים עלייך, אנחנו רוצים לדעת רק את האמת' ונאמר, יש פה פרוטוקול, אני משאיר את כל הפרוטוקולים.

<רפאל אטיאס: בשיחה נכתב ולא נאמר שום דבר וגם בשידור, היא לא אומרת שאני אמרתי, היא אומרת שהמדריכים אמרו שניקח אותה לבדיקת בתולין.

<רפאל אטיאס: שלושה ימים אחרי זה היא ניגשת, הלכה עם המדריכה שלה לרופא ומה היא אומרת לרופא?

<רפאל אטיאס: 'קיימתי יחסי מין והמחזור מאחר' והרופא בדק ומצא משהו.

<רפאל אטיאס: אז איך אפשר להגיד שאני בדקתי את הבתולין?

<רפאל אטיאס: זה שקר וכזב.

קארין אלהרר: לא אתה, מי אמר שאתה?

<רפאל אטיאס: שאני שלחתי לבדיקת בתולין?

<רפאל אטיאס: היא אמרה לרופא שהיא שכבה עם גבר, היא אומרת שאני שלחתי אותה לבדיקת בתולין?

<רפאל אטיאס: חברים הופכים - - -

יעקב מרגי: סליחה, עצור.

יעקב מרגי: עצור.

<רפאל אטיאס: יש פה כזב - - -

יעקב מרגי: סליחה, תעצור.

יעקב מרגי: היית צריך לחסוך מאיתנו את ה - - -

<רפאל אטיאס: רגע, אני חייב לומר - - -

יעקב מרגי: לא, אתה לא חייב לומר כלום.

<רפאל אטיאס: הילד השלישי.

יעקב מרגי: לא, אתה לא חייב לומר כלום.

<רפאל אטיאס: ילד שלישי שהיה בשידור ואני מבקש ממך, היושב ראש.

<רפאל אטיאס: היה ילד שלישי בשידור - - -

יעקב מרגי: אדוני, אם אתה לא מקשיב לי מרגע זה, הדבר שייזכר מהישיבה הזו שאני הוצאתי אותך.

<רפאל אטיאס: אז תאפשר לי.

יעקב מרגי: לא אאפשר לך עכשיו, אתה תאפשר לי לנהל את הדיון.

יעקב מרגי: בני, הדברים מזעזעים והדברים חמורים.

יעקב מרגי: הן של החניכים והבוגרים והן מה שאומר רפי.

יעקב מרגי: אני מבין גם את הקושי, גם אחרי תהליך בדיקה יהיו קשיים להגיע לזה, אבל חייבים את הבדיקה.

<בני פישר: בסדר גמור.

יעקב מרגי: אני חייב את הבדיקה המעמיקה ושזה לא יסתכם רק במערכות היחסים וזה, אלא אנחנו רוצים את התוצאות.

יעקב מרגי: אני מבקש, זה שחודש נעשית בדיקה ולא נפגשו עם אירנה לבדוק את הדברים, זה גם - - -

<בני פישר: זה בדיקה - - -

יעקב מרגי: תן לי רגע.

יעקב מרגי: זה גם חמור כשלעצמו.

יעקב מרגי: לכן אני אומר, הסיכום הוא סיכום ביניים.

יעקב מרגי: רבותיי, הסיכום הוא סיכום ביניים, מי שרצה להתבטא עוד יתבטא, אנחנו - - -

<רפאל אטיאס: לא אפשרת - - -

יעקב מרגי: תן לי לדבר.

יעקב מרגי: אני מדבר, באמצע, אתה איש חינוך, איך אתה נכנס לדבריי?

<רפאל אטיאס: בסדר, כי לא אפשרת.

יעקב מרגי: אבל איך אתה נכנס לדבריי?

יעקב מרגי: אז אני אומר לכם, בצורה חד משמעית, בני, הוועדה כרגע תסכם את הדיון בשלב ביניים כזה שאנחנו נמתין למסקנות של הבדיקה שלך, שיכלול גם אנשי מקצוע - - -

<בני פישר: יש שם אנשי מקצוע.

יעקב מרגי: לא, אנשי מקצוע, פסיכולוגים, שיישבו עם הנערות, שיישבו עם הבוגרים, כדי להגיע לחקר האמת.

<בני פישר: הם יישבו רק עם מי שרלוונטי.

<בני פישר: אני רוצה להגיד - - -

יעקב מרגי: מי שרלוונטי.

יעקב מרגי: ודאי, ודאי.

<בני פישר: רלוונטי זה לא הבוגרים וזה לא - - -

יעקב מרגי: ודאי.

יעקב מרגי: הבוגרים האלה רלוונטיים, בסדר?

יעקב מרגי: אני אבקש גם בדיקה מעמיקה בתוך המערכות.

יעקב מרגי: יש כלים לבדוק גם אם זה התגייסות ממוסדת להגן והתגייסות - - -

<בני פישר: הבדיקה בתוך ה - - - נעשתה.

יעקב מרגי: תן לי רגע.

יעקב מרגי: גם אם זה התגייסות ממוסדת להגן או התגייסות ממוסדת לתקוף.

יעקב מרגי: אני מבקש, כמה זמן אתה רוצה לבדיקה הזו, בני?

קארין אלהרר: הוא אמר עוד שבועיים.

<בני פישר: אמרתי עוד שבועיים, זה יהיה עוד שבועיים.

יעקב מרגי: עוד שבועיים.

יעקב מרגי: אנחנו נקבל את הדוח ונכנס את הוועדה שוב.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: אם נמצא לנכון, לפי הממצאים, יש דברים שידרשו, אנחנו נכנס את הוועדה בהתייעצות כמובן עם - - -

<רפאל אטיאס: אני מבקש - - -

יעקב מרגי: תודה רבה, הישיבה נעולה.