הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 53, 2016-03-01 12:30

יפעת שאשא ביטון: צהריים טובים לכולם.

יפעת שאשא ביטון: אני ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם מבקשת לפתוח את דיון הוועדה בנושא של דילמות ואתגרים ברצף הטיפול בילדים בסיכון ובמשפחותיהם, הן בקהילה והן במסגרות החוץ ביתיות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מקיימים את הדיון במסגרת יום העובד הסוציאלי הבין לאומי.

יפעת שאשא ביטון: חשוב מאד לציין שבנושא, על כל מורכבויותיו, נושא שנידון ככה ביני לבין העובדים הסוציאליים פחות במסגרת הוועדה, יותר במסגרת של דיונים מקצועיים.

יפעת שאשא ביטון: רב בשבוע שעבר אנחנו קיימנו דיון מאד משמעותי ומעמיק מבחינת הסוגיה הזו, יחד עם עובדים בכירים במשרד הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: מאד חשוב לנו כל הזמן לבחון את הדברים ולהיות עם היד על הדופק ואנחנו רואים חשיבות רבה בנושא הזה, על כל גווניו.

יפעת שאשא ביטון: אין פה שחור ולבן, כמו שהרבה פעמים מנסים להציג את זה בציבור.

יפעת שאשא ביטון: כשאנחנו אומרים דילמות ואתגרים, אנחנו באמת מתכוונים לכך.

יפעת שאשא ביטון: ההחלטות של הוצאת ילדים מהבית הן לא פשוטות.

יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים מדובר בהצלת נפשות ואולי במקרים אחרים מדובר במקרים שצריך יותר לבחון אותם ולראות אולי אפשר לשלב בקהילה, במידה שנמצאים בתוך המקום הזה של לבחון את האיזון בין הדברים ודווקא מהנקודה הזאת אנחנו רוצים בעצם לקיים את הדיון היום.

יפעת שאשא ביטון: אז ראשית אני מברכת את כל הנוכחים ואני מודה לכולכם שהגעתם לוועדה לזכויות הילד ובהיקף כזה, זה באמת מחמם את הלב.

יפעת שאשא ביטון: לפני שאנחנו פותחים את הדיון, אני נדרשת בעצם להקריא סעיף משפטי שישרת אותנו בהמשך.

יפעת שאשא ביטון: אני קובעת כי לפי סעיף 120 לתקנות, ככל שתהיה בקשה או שיעלה הצורך, יימחקו מהפרוטוקול המפורסם לעיון הציבור פרטים מזהים של דוברים או של קטינים שעליהם דובר בדיון, או חלקים מסוימים מתוך הדברים שנאמרו לפרוטוקול, ככל שהדבר נדרש כדי להגן על עניינם של קטינים.

יפעת שאשא ביטון: בסוף בסוף אנחנו כאן בשביל הילדים, אנחנו צריכים גם להגן עליהם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתחיל בבקשה עם עובדת סוציאלית דליה לב-שדה, משרד הרווחה והשירותים החברתיים, בבקשה.

<דליה לב-שדה: תודה רבה.

<דליה לב-שדה: קודם כל אני רוצה להודות לך, חברת הכנסת יפעת שאשא-ביטון, שאפשרת לנו באמת לקיים את היום הזה על הנושא הספציפי הזה ובאמת הפעם זה בהקשר שהגורל זימן לנו בהקשר הזה, למרות שאנחנו כבר תקופה מאד ארוכה, העובדים הסוציאליים - שעומדים בקו החזית החברתית של מדינת ישראל, אין מה לעשות – מותקפים, מושמצים ולאחר באמת התכנית האחרונה שהייתה עם הפנים האמיתיות, שזו כבר הייתה תחושה גם בשטח וגם באצלנו במשרד, שהגדישו את הסאה, מה שנקרא, אפשרת לנו לקיים את הדיון הזה, לרכז אותו, להציג את הנושאים שלנו, ולהציג גם אתגרים שיש לנו ולזמן מספר אנשים לדבר כאן בפורום הזה, בוגרים של מסגרות שלנו, הורים שנמצאים בקשר עם שירותי הרווחה והם יספרו את הסיפור שלהם גם בקצרה.

<דליה לב-שדה: אז אני אתחיל קודם כל במצגת קצרה מאד, שככה תמקד אותנו בנושאים שעליהם אנחנו מדברים.

<דליה לב-שדה: קודם כל גם בכתובים, גם בחוקים, גם בתקנות, התפיסה הבסיסית במדיניות משרד הרווחה היא, שילד זקוק למסגרת משפחתית חמה, דואגת ואוהבת, הוא צריך להרגיש שייך אליה, לחוש בה בטוח, מוגן לצורך ההתפתחות שלו.

<דליה לב-שדה: זה החלק הראשון החשוב ביותר.

<דליה לב-שדה: אבל החלק השני שמתבסס עליו, אולי לא אבל, אבל גם החלק השני, שלפי חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, חלה החובה והזכות על הורים לדאוג לצרכי הקטין ולטובתו, כדרך שהורים מסורים היו נוהגים.

<דליה לב-שדה: זאת אומרת שני הדברים באים ביחד – יש זכויות ויש חובות.

<דליה לב-שדה: אנחנו רוצים להראות את מספר הילדים המוכרים ובסיכון ישיר משפחתית, שנמצאים בנתונים של משרד הרווחה.

<דליה לב-שדה: אז אתם רואים שמשנת 2001 עד שנת 2005 – הגידול במספר הילדים - - -

<קריאה: 2015.

<דליה לב-שדה: 2015.

<דליה לב-שדה: מ-2001, 2010 זה באמצע, כן, 2015.

<דליה לב-שדה: תיכף אני אגיד גם למה בין שנת 2010 לשנת 2015 יש גידול קטן יחסית.

<דליה לב-שדה: אז ילדים מוכרים זה ילדים שפשוט רשומים כי הוריהם רשומים, הם לא בהכרח ילדים בסיכון, אבל אנחנו רואים ש-82.5% מהילדים הרשומים הם גם ילדים בסיכון.

<דליה לב-שדה: ילדים בסיכון זה אומר שזה ילדים שענו על מספר נזקקויות מה שנקרא אצלנו בתוך המשרד, ולכן הם מופיעים ומוגדרים כילדים בסיכון ואנחנו רואים שהמספרים הם גבוהים מאד ועלו מ-142,000 בשנת 2001, דרך 334,000 בשנת 2010, עד 365,981 בשנת 2015.

<דליה לב-שדה: בחמש השנים האחרונות הגידול יחסית קטן, משום שגם נוספו תקציבים לקהילה, גם נוספה התכנית הלאומית, גם ערכנו מיפוי מאד נרחב של משפחות וילדים בסיכון, ולכן התחושה היא שבסך הכל הרבה מאד מהילדים והמשפחות מאותרים ומזוהים במערכת שלנו.

<דליה לב-שדה: קודם כל מאד חשובים לי הנתונים של המועצה לשלום הילד, להראות האם היד קלה על ההדק.

<דליה לב-שדה: מדינת ישראל נמצאת במקום לפני האחרון מבחינת המדינות המפותחות, מדינות הרווחה, בהוצאת ילדים מהבית.

<דליה לב-שדה: הנתון הזה של 3.4, שיעור ל-1,000 ילדים, זה לא שלנו, זה אנשים שמבקרים אותנו ובודקים אותנו.

<דליה לב-שדה: הוא עוד גבוה יותר מהמציאות, כי בתוך זה צריך להוריד כ-750 ילדים שנמצאים בפנימיות יום, שזו מסגרת קהילתית, אבל הם נספרים על מכסות.

<דליה לב-שדה: אז אם אנחנו נוריד את זה, אנחנו מגיעים ל-2.7 ל-1,000.

יפעת שאשא ביטון: כשאת אומרת פנימיות יום, זה בעצם ילדים שבמהלך היום נמצאים במסגרת של פנימייה ואחר כך מגיעים - - -

<דליה לב-שדה: נכון.

<דליה לב-שדה: הם נמצאים בבית ספר בקהילה, הם מגיעים לפנימייה משעות הצהריים עד שעות אחר הצהריים, מקבלים טיפול, ההורים מקבלים טיפול ואז הם חוזרים הביתה.

<דליה לב-שדה: סופי שבוע, חגים, חופשות, הם בבית.

<קריאה: גם ביום יום.

<קריאה: הם ישנים בבית.

<דליה לב-שדה: כן, כן, הם ישנים בבית כל יום ובסוף השבוע.

<קריאה: ועדיין הם מוגדרים ילדים בסיכון.

<דליה לב-שדה: הם בסיכון גבוה, לא רק בסיכון.

<דליה לב-שדה: הם ילדים שאם הם לא היו במסגרות של פנימיות יום, אני חושבת שאת רובם היינו נאלצים להוציא מהבית.

<דליה לב-שדה: הם חלקם נמצאים גם בצווים.

<דליה לב-שדה: דרך אגב גם הפנימייה משמשת להם כמעין עוגן שאם חס וחלילה קורה איזה שהוא משבר במשפחה, אז היא גם יכולה לקחת אותם לאינטרני לפרק זמן ולהחזיר אותם חזרה לקהילה.

<דליה לב-שדה: תהליך קבלת ההחלטות על הטיפול בילדים ונוער ובמשפחות.

<דליה לב-שדה: אז קודם כל מסר ראשון חשוב לנו להגיד, מי שמחליט על השמת ילדים או על בכלל בנייה של טיפול להורים גם בקהילה, גם בחוץ ביתית, זה הוועדה לתכנון טיפול והערכה, שהיא הפורום המקצועי, הבין מקצועי.

<דליה לב-שדה: יושבים בה גם גורמים נוספים שפועלים תמיד בשותפות עם המשפחה.

<דליה לב-שדה: בלמעלה מ-95% מהוועדות משתתפים ההורים, מתוך בדיקה שאנחנו עשינו.

<דליה לב-שדה: עובד סוציאלי, כפי שהציגו גם בתכנית, עובד סוציאלי משפחה – לעולם אינה יכולה לקבל החלטה על השמה חוץ ביתית על דעת עצמה.

<דליה לב-שדה: חשוב מאד לדעת את זה ולציין את זה.

<דליה לב-שדה: רוב הילדים מוצאים מביתם רק לאחר מיצוי תהליכי טיפול בקהילה, למעט אותם ילדים שמוצאים בצו כמובן, אבל - - -

<קריאה: בצו חירום.

<דליה לב-שדה: בצו חירום, סליחה, בצו חירום, ולמסגרות חירום, כשבדרך כלל מדובר על מיעוט די גדול של ילדים, באמת אני חושבת שבסביבות 400-500 ילדים שמוצאים מביתם בצו חירום.

<דליה לב-שדה: וכל החלטה מתקבלת בכובד ראש תוך בחינת כל האפשרויות.

<דליה לב-שדה: המשמעות שלנו היא שאין דבר כזה יד קלה על ההדק.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה ברשותך שתחדדי, אני חושבת שזה חשוב, את הנקודה לגבי מי מקבל את ההחלטה על השמה חוץ ביתית.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת לא עובדת סוציאלית או עובד סוציאלי לבדם מחליטים בעצם.

<דליה לב-שדה: נכון, זה צוות בין מקצועי - - -

יפעת שאשא ביטון: שכולל את מי?

<דליה לב-שדה: שיושבים בצוות הזה יושבת ראש ועדת תכנון טיפול, היא עובדת סוציאלית שזה התפקיד שלה והיא הוכשרה לתפקיד הזה.

<דליה לב-שדה: מוזמנת - - -

יפעת שאשא ביטון: סליחה, תנהלו את השיח הזה בבקשה בחוץ.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<דליה לב-שדה: מוזמנת מדריכת ראש צוות בדרך כלל לדיון הזה וגורמים נוספים.

<דליה לב-שדה: עו"ס המשפחה מוזמנת לדיון הזה, המשפחה כמובן, גם הילד, לפי היכולות שלו, לפי הגיל שלו, אם הוא יכול לדבר וגם אנשי מקצוע נוספים שרלבנטיים בקהילה.

<דליה לב-שדה: אני הייתי רוצה, אני לא יודעת אם עכשיו זה הזמן ואני שואלת אותך פשוט, כי יש לנו פה יושבת ראש ועדת תכנון טיפול, שאנחנו ביקשנו.

<דליה לב-שדה: בהמשך, בסדר.

<דליה לב-שדה: אז זה הפורום שמקבל החלטות על השמה חוץ ביתית.

<דליה לב-שדה: רוב החלטות שמתקבלות הן החלטות בהסכמת ההורים, בשיתוף הפעולה שלהם.

<דליה לב-שדה: כאשר יש התנגדות של ההורים, אז אנחנו עוברים לשלב הבא וזה השלב שבית המשפט צריך לקבל החלטה.

<דליה לב-שדה: דרך אגב, גם רוב המקרים שמגיעים לבית המשפט, בסופו של תהליך מתקבלת החלטה בהסכמת ההורים.

<דליה לב-שדה: יש מיעוט קיצוני של הורים שמתנגדים גם להחלטות בית משפט, ואלה ההורים שבדרך כלל גם מגיעים לתקשורת.

<דליה לב-שדה: כאן רציתי להראות את מספר המטופלים בעצם שיש לנו גם ילדים וגם הוריהם בקהילה ובחוץ ביתי, שזה רק על פי נתוני מערכת המחשוב שלנו.

<דליה לב-שדה: זה לא כל ההורים שמקבלים את הטיפול.

<דליה לב-שדה: תיכף אני אסביר גם למה הכוונה.

<דליה לב-שדה: ואנחנו רואים שמשנת 2005 עד 2015, אם תשימו לב לגבי ההשמה החוץ ביתית, בגדול זה נשאר 0.4% מכלל הילדים במדינת ישראל.

<דליה לב-שדה: זאת אומרת לא משתנה המספר.

<דליה לב-שדה: המספרים המוחלטים עולים ויורדים, אבל זה לא משתנה וזה גם מה שהוצג בתכנית.

<דליה לב-שדה: זה לא 10,000 ילדים בהשמה חוץ ביתית, זה 10,000 ילדים שעוברים במערכת ההשמה החוץ ביתית בשנה.

<דליה לב-שדה: כי יש ילדים שמסיימים י"ב, יש ילדים שההורים מחליטים להחזיר אותם הביתה, העובדים הסוציאליים, שהם בעצמם לא רוצים להישאר.

<דליה לב-שדה: ברגע נתון יש בערך כ-6,000 ילדים בפנימיות ועוד 2,300 ילדים במשפחות אומנה.

<דליה לב-שדה: אנחנו רואים לעומת זאת את הטיפול בקהילה.

<דליה לב-שדה: לאורך השנים, כפי שניתן לראות, יש גידול - - -

מאיר כהן: כמה יש בפנימיות של משרד החינוך?

<דליה לב-שדה: שוב, נתון שהוא מספר שעובר בתוך המערכת של משרד החינוך.

<דליה לב-שדה: הוא נע על 22,000 - - -

מאיר כהן: בדרך כלל מי שמגיע לפנימייה הוא - - -

<דליה לב-שדה: לא, לא, יש שעוברים גם.

<דליה לב-שדה: אבל 22,000.

<דליה לב-שדה: מה שאומרים במשרד החינוך שזה היום יותר ויותר ילדים דתיים שמגיעים לפניות, פחות ופחות ילדים דווקא חילוניים.

<דליה לב-שדה: אבל את זה צריך לבדוק עם משרד החינוך.

<דליה לב-שדה: הפרופיל קצת משתנה.

<דליה לב-שדה: אז אנחנו רואים שלמרות שמספר הילדים שנשאר קבוע ואני חייבת להגיד שזה למרות הגידול במספר הילדים, למרות גידול שאנחנו נראה בהמשך גם במספר הדיווחים, למרות שיש עוני שמתגבר במשך השנים האחרונות, למרות סכסוכי גירושים קשים שיש היום במשפחה, בכל זאת מספר הילדים לאורך כל השנים האלה נשאר יציב.

<דליה לב-שדה: זה אומר מבחינתנו שיש ירידה בהשמה החוץ ביתית, כי זה מספר קבוע.

<דליה לב-שדה: לעומת זאת, מספר הילדים המטופלים והוריהם, אנחנו רואים שיש גידול משמעותי בתוך הקהילה במספרים.

<דליה לב-שדה: תיכף נראה גם את התקציבים שהולכים וגדלים.

<דליה לב-שדה: מה שרציתי כאן לציין זה שעוד עשרות אלפי ילדים והורים נהנים מתכניות בקהילה, שהן לא נמצאות במערכת המסר, אז אין לי מספיק נתונים שאני יכולה להציג.

<דליה לב-שדה: מדובר גם בעשרות מיליוני שקלים שמוסטים לצורך הנושא הזה.

<דליה לב-שדה: בעיקר חונכים, מטפחים, קבוצות הורים, כל מיני טיפולים פרטניים שקונים עבור המשפחות הללו.

<דליה לב-שדה: זו שיטה אחרת, שיטה תקציבית שונה ולכן זה לא נכלל.

<דליה לב-שדה: זה סיווג הפרופיל של הילדים בפנימיות.

<דליה לב-שדה: אין לי כאן לאורך השנים, אבל מה שקורה בפועל, את זה אני אומר, אנחנו רואים שהפרופיל השיקומי הולך ומצטמצם, שזה הילדים הפחות מורכבים.

<דליה לב-שדה: הפרופיל הטיפולי הולך וגדל, זה הילדים עם קשיים, בעיות התנהגות, והפרופיל הפוסט אשפוזי – גם כן הולך וגדל בצורה דרמטית, היום על 15% מסך כל המושמים שלנו.

<דליה לב-שדה: בשנת 2004 התחילה התכנית עם הפנים לקהילה.

<דליה לב-שדה: עם הפנים לקהילה זה לא כל תקציבי משרד הרווחה, זה חשוב להבין.

<דליה לב-שדה: הציגו את זה כאילו מול 1.3 מיליארד שקלים, שאין לי מושג מאיפה הנתון הזה לקוח, כי תיכף תראו את הנתונים, 50 מיליון שקלים הלכו לתקציבי קהילה.

<דליה לב-שדה: ממש לא כך.

<דליה לב-שדה: 50 מיליון שקלים זה סך כל התקציב של עם הפנים לקהילה, שזו התכנית של המרת מכסות ממכסות חוץ ביתיות לשירותים ופיתוח של שירותים בקהילה, שהצטברו לסך התקציבים שמשרד הרווחה יצטרך להשיג ברבות הימים.

<קריאה: אמנון לוי - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, בוא, אנחנו לא מדברים לגופה של תכנית, חברים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים לגופו של עניין וחשוב שהעניין יוצג במלואו.

<דליה לב-שדה: להלן התקציב.

יפעת שאשא ביטון: התכנית לא רלבנטית.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא מתכתבים איתה עכשיו, עם כל הכבוד, אנחנו בדיון מקצועי ויש לך את כל הבמה להציג את הנתונים.

<דליה לב-שדה: התקציב של שירות ילד ונוער בלבד, תיכף אני אתן כמה נתונים על שירותים משיקים שחשוב מאד שגם כן נדע אותם.

<דליה לב-שדה: אתם רואים, אפשר להסתכל בעצם על הקווים האדומים והסגולים, הנמוכים, כי הקו הכחול זה הסך הכל.

<דליה לב-שדה: אנחנו רואים שאם בשנת 2006 היינו בתקציב כשהתקציב החוץ ביתי עמד על קרוב לחצי מיליארד שקלים והתקציב הקהילתי 274 מיליון - - - 907 מיליון שקלים, אנחנו רואים שבשנת 2015 אנחנו נמצאים על תקציב חוץ ביתי של 650 מיליון.

<דליה לב-שדה: לכן אני אומרת שאני לא יודעת איך הגיעו לסכומים של 1.3 מיליארד.

<דליה לב-שדה: גם אם לוקחים את חסות הנוער, זה לא נותן את הנתונים הללו של 800 מיליון, לעומת 650 מיליון תקציב בקהילה.

<דליה לב-שדה: זה היום התקציב שיש לנו בקהילה, אבל זה לא כל התקציב.

<דליה לב-שדה: חשוב לי שתראו גם את התקציב הזה.

<דליה לב-שדה: יש עוד 260 מיליון שקלים של שירות פרט ומשפחה שגזרתי רק את התכניות הישירות שתומכות במשפחות.

<דליה לב-שדה: חבר הכנסת מאיר כהן יכול גם להעיד, תכנית נושמים לרווחה נכללת פה.

<דליה לב-שדה: זו תכנית לתמיכה במשפחות עניות, שזה מאד חשוב, כי ככל שהמשפחות מתחזקות, אז - - -

<קריאה: שהוא יזם.

<דליה לב-שדה: כמובן, שהוא יזם והוביל, נכון, ובהחלט אנחנו גם רוצים לראות את הנתונים.

<דליה לב-שדה: וגם שירות נוצץ, מאד חשוב, כל התכניות של הנוער בתוך שירות נוער וצעירים, תומך גם כן בתכניות הקהילתיות ברובן.

<דליה לב-שדה: ילדים מוצאים מביתם במצבי פגיעות קשים, חשוב מאד להגיד את זה.

<דליה לב-שדה: יש להרחיקם ממצבי סכנה כדי לאפשר את ההתפתחות התקינה שלהם.

<דליה לב-שדה: סך הילדים במרכזי חירום, שמוצאים בחירום, הם סך הכל פחות מ-2% מילדים בהשמה חוץ ביתית, מתוכם כשליש חוזרים הביתה.

<דליה לב-שדה: בכל רגע נתון יש כ-175 ילדים במרכזי חירום.

<דליה לב-שדה: 60 ילדים חוזרים לביתם בתום הטיפול.

<דליה לב-שדה: קצת על עלויות.

<דליה לב-שדה: ילד בפנימייה תל אביב נע בין 8,000 ל-12,000 שקלים בפוסט אשפוזי לחודש.

<דליה לב-שדה: ילד באשפוז, זה נע – 1,000 שקלים ליום, בחודש זה 36,000 שקלים.

<דליה לב-שדה: באירופה אנחנו מדברים על סכומים שבין 20,000 ל-30,000 יורו לחודש על פי הנתונים של פרופסור עמנואל גרופר, שהוא גם יושב ראש ויצ"ו בארץ.

<דליה לב-שדה: בדרך כלל בחו"ל המסגרות הן מסגרות קטנות, מסגרות שאנשי מקצוע מנהלים אותן ולכן העלויות מגיעות לסכומים האלה, אז גם את זה חשוב לדעת.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

<דליה לב-שדה: לא, עוד לא סיימתי.

יפעת שאשא ביטון: אז ברשותך אנחנו נעשה אתנחתה קלה.

יפעת שאשא ביטון: הצטרף אלינו חבר הכנסת מאיר כהן, שבעצם יזם את היום לזכותם או לכבודם של העובדים הסוציאליים.

<קריאה: הוא היה שר של מרביתנו.

יפעת שאשא ביטון: נכון מאד.

יפעת שאשא ביטון: ואתם זוכרים לו חסד, אין שאלה בכלל, כי זה עובר כחוט השני בכל הוועדות שבהן הנושא מוזכר.

יפעת שאשא ביטון: חשוב לי לומר, חבר הכנסת מאיר כהן, אנחנו פתחנו את הדיון בזה שאנחנו בעצם מציגים את המורכבות של הנושא.

יפעת שאשא ביטון: הנושא הוא לא שחור ולבן כמו שמנסים להציג אותו.

יפעת שאשא ביטון: בהרבה מאד מקרים יש מצבים שצריך להסיר את הילדים מהמסגרת שהכי טבעי היה לנו שהם יישארו בה, אבל זה לא כך.

יפעת שאשא ביטון: לעומת זאת במקומות האחרים אנחנו צריכים לבחון אם באמת נקודת הקצה היא שצריך להוציא את הילד ולהיות מאד רגישים, ואנחנו מציפים את הסוגיה כאן עם כל השאלות וכל האתגרים, ואני יודעת שאתה צריך לנהל ועדה.

יפעת שאשא ביטון: אז בבקשה.

מאיר כהן: תודה רבה גברתי, חברת הכנסת ד"ר שאשא ביטון.

מאיר כהן: שלום לכולם.

מאיר כהן: אני רוצה לציין בפניכם שבשבוע שעבר היא הזיזה את כל הלו"ז, דחתה את כל הישיבות, והיו פה ישיבות מאד חשובות ואמרה לי מאיר, יום העובד הסוציאלי, אני מזיזה את הכל.

מאיר כהן: זה סיפור לקחת לו"ז תוך כדי - - -

יפעת שאשא ביטון: תגיד את האמת, היא אמרה לי מאיר ביקשת.

מאיר כהן: כן, ואני מלא הערכה.

מאיר כהן: תודה רבה גברתי.

מאיר כהן: ובכלל, הצטרפו לכנסת אנשים עם מודעות חברתית ואחת מהן היא ד"ר שאשא ביטון שהשיח הזה, למרות שהיא בקואליציה ואני באופוזיציה, אבל יש איזו תמימות דעים על כך שככל שמצטרפים אנשים עם אוריינטציה, עם שיח חברתי, אנחנו יכולים להגיע להישגים מדידים, או לפחות לשים את הדברים על השולחן.

מאיר כהן: אני במשפט אחד רוצה להגיד, גברתי יושבת הראש, כמו שאמרת, זאת סוגיה מאד מורכבת.

מאיר כהן: זאת סוגיה שלעתים מדממת ולעתים אתה מרגיש שאתה מצליח.

מאיר כהן: אין שום ספק שמשרד הרווחה וכל הקשורים, באמת עושים עבודה מצוינת.

מאיר כהן: שר לי מאד שבסוף, ורק בזה אני מתייחס לתכנית, צר לי מאד שמשרד הרווחה לא חיבק אתכם.

מאיר כהן: לא חיבק אתכם מספיק.

מאיר כהן: משרד הרווחה היה צריך לחבק, והתגובות של – זאת תכנית הכי מצוינת, אנחנו נגיב, זה נותן תחושה שהם צודקים.

מאיר כהן: הם ממש לא צודקים ובזה נסגור את העניין הזה.

מאיר כהן: אני עשיתי הכל ובעזרת השם, אם אני פעם אהיה שר הרווחה אני אמשיך בזה.

מאיר כהן: אין לי שום ספק שאנחנו צריכים לפתח מסגרות קהילתיות ולהשאיר כמה שיותר ילדים בתוך היישובים שלהם וקרובים למשפחות שלהם.

מאיר כהן: זאת הנחת יסוד שלא צריך להתווכח עליה.

מאיר כהן: אני חושב שכשע

מאיר כהן: זבתי את המשרד התקבלה החלטה, אני לא יודע מה קרה עם זה, התקבלה החלטה שאנחנו כל שנה מצמצמים 150 הועדות.

מאיר כהן: והפנימיות, היה קצת כעס, אבל הבנתי מה החשיבות.

מאיר כהן: כי כמו שאמרת ועל זה כולנו תמימי דעים, הלוואי שלא היינו צריכים להוציא את הילדים האלה מחוץ לבית, אבל תהליך ההחלטות הוא תהליך נבון ואין שום דבר שמתקבל בשליפה מהמותן וצריך להגיד את זה דווקא ביום כזה.

מאיר כהן: להגיד את זה ולחזור ולהגיד את זה.

מאיר כהן: עד שמוציאים ילד מהבית יש הרבה מאד מסננות.

מאיר כהן: יכול מאד להיות שאנחנו צריכים להוסיף עוד.

מאיר כהן: יכול מאד להיות שאנחנו צריכים לבחון מחדש את הדברים, וזה תפקידו של משרד רווחה ותפקידה של כנסת, כל הזמן להאיר את הדברים, לבחון אותם ולקבל החלטות.

מאיר כהן: אבל זאת הזדמנות שלי להגיד, צר לי על כך שלא חיבקו אתכם.

מאיר כהן: אז אולי היום הזה מבהיר לכולם מה ששאשא אומרת, מה שאני אומר, מה שעוד הרבה אנשים אומרים, שזה יום שמעבר להצפת הסוגיות ולשמוע אתכם, זה גם יום שסתם להגיד לכם שלא ברור לנו מאליו שאתם נמצאים.

מאיר כהן: אוי לה לחברה שמתייחסת לאנשים שעושים עבודה מצוינת כברור מאליו.

מאיר כהן: שוכחים אותם מהר מאד.

מאיר כהן: אז אני הולך לנהל ועדה, תודה רבה גברת ביטון.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לך, חבר הכנסת מאיר כהן על הדברים ובכלל על היום החשוב הזה.

מאיר כהן: אני מצטער שאני צריך ללכת.

יפעת שאשא ביטון: הכל בסדר.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, דליה.

<דליה לב-שדה: הזנחה.

<דליה לב-שדה: מדובר רבות על הזנחה, שהרבה מאד ילדים יוצאים עקב הזנחה ולא דרך התעללות, שהורים צריכים להתעלל בילדיהם.

<דליה לב-שדה: אז לא, אז לפעמים יש גם סוג אחר של פגיעה בילדים, שזה בעצם סוג של התעללות פאסיבית ומתמשכת, אם אפשר לומר.

<דליה לב-שדה: כשל, או חסך בסיפוק צרכיו הפיזיים או הרגשיים של ילד.

<דליה לב-שדה: מה שחשוב אבל לציין שזה פוגע בו ופוגע בהתפתחות שלו.

<דליה לב-שדה: מחקרים מוכיחים שהזנחה מתמשכת גורמת לפגיעה במוח של הילדים, והם פשוט לא מצליחים אחר כך לממש את הפוטנציאל שלהם.

<דליה לב-שדה: אז כן, ילדים גם מוצאים לפעמים מביתם על רקע של הזנחה.

<דליה לב-שדה: השמה חוץ ביתית ועוני.

<דליה לב-שדה: אין קריטריון כזה של עוני בקבלת החלטות על השמת ילד במסגרת חוץ ביתית.

<דליה לב-שדה: אין דבר כזה.

<דליה לב-שדה: שנכון שיש במסגרות החוץ ביתיות ילדים עניים, אבל אם אנחנו מסתכלים על כך שיש קרוב ל-800,000 ילדים עניים במדינה, אז גם אם כל הילדים בהשמה חוץ ביתית היו עניים, והם לא, אז הם היו מהווים סך הכל 1% מכלל הילדים.

<דליה לב-שדה: אז ברור שאין קשר בין הדברים הללו.

<דליה לב-שדה: שוב, בטוח שמשפחות עניות עלולות לפעמים להיקלע למצבים שהם בהחלט מאתגרים ודורשים גם משירותי הרווחה לתת עוד ועוד מענים ולא תמיד יש את כולם, אבל אי אפשר לקשור את זה ישירות לזה.

<דליה לב-שדה: מספר הדיווחים לעובדים הסוציאליים לחוק הנוער.

<דליה לב-שדה: משנת 1995 אנחנו רואים שיש גידול, אחר כך יש יציבות.

<דליה לב-שדה: היום אנחנו עומדים על כ-50,000 דיווחים והדיווחים, הנה הסיבות לדיווחים.

<דליה לב-שדה: דרך אגב, רוב הדיווחים לפי המחקרים הם דיווחי אמת וגם זה עוד סיבה.

<דליה לב-שדה: אתם רואים שיש 50,000 דיווחים אבל יש סך הכל 6,000 ילדים בפנימיות.

<דליה לב-שדה: זאת אומרת שגם לא כל דיווח על כך בעיה שקמה, הילד אוטומטית מוצא מביתו.

<דליה לב-שדה: לא.

<דליה לב-שדה: עדיין מנסים קודם כל בקהילה לטפל ולמצות את כל האפשרויות.

<דליה לב-שדה: התעללות פיזית – 15,000.

<דליה לב-שדה: אני לא אגיד את המספרים כולם, אבל רק שתיראו.

<דליה לב-שדה: התעללות פיזית, התעללות מינית.

<דליה לב-שדה: דווקא הזנחה נמצא פה ב-12,000, אבל בסך הכל תסתכלו על המקרים, תראו אותם, זה פשוט לבכות כשרואים ממה הילדים הללו סובלים.

<דליה לב-שדה: המוסר הכפול.

<דליה לב-שדה: אני לא אגיד של מי ושל מה, אבל כן.

<דליה לב-שדה: כאשר ילד נפגע במשפחה – שירותי הרווחה אשמים.

<דליה לב-שדה: כאשר ילד מוצא מביתו על רקע הזנחה – גם שירותי הרווחה אשמים.

<דליה לב-שדה: אז אני חושבת שאנחנו - - -

יפעת שאשא ביטון: אתם תפקיד חשוב במערכת.

<דליה לב-שדה: כן, אבל אנחנו כל הזמן צריכים להחזיק את הקצוות ואנחנו צריכים גיבוי, כי אנחנו פועלים על פי חוקים של מדינת ישראל.

<דליה לב-שדה: אנחנו השליחים, אנחנו הזרוע הארוכה של המדינה.

<דליה לב-שדה: אם רוצים לשנות חוקים, שישנו חוקים, אבל אנחנו עושים את העבודה הנאמנה ואנחנו צריכים לקבל את הגיבוי של המערכת וזה לא מספיק.

<דליה לב-שדה: זו התחושה הכללית.

<דליה לב-שדה: שלא מספיק מגבים אותנו בעשייה שלנו.

<דליה לב-שדה: ולסיכום האתגרים.

<דליה לב-שדה: אנחנו רוצים כמובן להמשיך להרחיב ולהעמיק את השירותים.

<דליה לב-שדה: אני חושבת שגם ראיתם בעשור האחרון איך פותח מערך השירותים, אבל האתגר עכשיו שלנו, אנחנו מתחילים לפתח תכניות שהן תכניות מעטפת למשפחות, שמותאמות לצרכים הייחודיים של כל משפחה.

<דליה לב-שדה: לתת גם מעטפת תקציבית גמישה, גם לתת עובד סוציאלי לכל 13 משפחות.

<דליה לב-שדה: גם לתת מלווה משפחתי בתוך הבית כדי לסייע לאותן משפחות לעמוד על הרגליים וגם חלק ממצבים של הזנחה ולפעמים גם של התעללות, שבכל זאת הילד יישאר בבית והמשפחות יוכלו לעשות כמה צעדים קדימה, כולל התייחסות לסוגיות של תעסוקה ודיור.

<דליה לב-שדה: אנחנו רוצים לחזק את מדיניות העדפת האומנה בהשמה חוץ ביתית, כדי שאם ילד יוצא מביתו, שלפחות תהיה לו משפחה שהוא יוכל להיות שייך לתוך מסגרת משפחתית, כדי שתהיה לו התפתחות תקינה ככל האפשר.

<דליה לב-שדה: ולהעמיק את איכות החיים והבקרה במערך החוץ ביתי.

<דליה לב-שדה: האגף לשירותים חברתיים אישיים, יושבת פה גם סמנכ"לית המשרד ומנהלת האגף שלנו, היא מובילה את התהליך יחד איתנו, של לעשות ממש תהליך מאד משמעותי של בחינת כל מערך הפנימיות וכיצד ניתן לשדרג את הטיפול גם בתוך הפנימיות.

<דליה לב-שדה: וביסוס עבודת ועדות תכנון טיפול והערכה.

<דליה לב-שדה: אז אלה האתגרים שניצבים בפנינו והם רבים מאד ותודה רבה.

<קריאה: רק כסף חסר.

<דליה לב-שדה: הכסף גם יגיע.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה דליה.

יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אנחנו נימנע מהערות ביניים כדי שנוכל לאפשר גם לאחרים לדבר.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לתת לך את רשות הדיבור ותוכל להגיד את הדברים.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה באמת לחדד.

יפעת שאשא ביטון: גם באתגרים את הצגת את זה כמוסר כפול, אבל באמת הסוגיה של להוציא ילד מהבית, משום שנשקפת לו סכנה או לפחות מה שמאובחן זה שנשקפת לו סכנה, אל מול הצורך להשאיר אותו בתוך התא המשפחתי, הרבה פעמים יוצר איזה שהוא דיסוננס, שאם בסוף חלילה קורה משהו, אז התחושה היא שלא הגבנו בזמן, שלא עשינו את המעשה הנכון ויכולנו להוציא אותו מהבית ולחטוף באותה מידה על כך בעצם שלא עשינו הכל כדי להשאיר אותו בתוך המסגרת המשפחתית.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שרק הסיטואציה הקטנה הזאת, כביכול, ממחישה את המורכבות ואת הקושי בהתמודדות היום יומית בקבלת ההחלטות של העובדים הסוציאליים.

יפעת שאשא ביטון: צריך לומר גם ביושר, שאנחנו בני אדם ואנחנו מטפלים בכל כך הרבה ילדים וגם יכולות להיות טעויות בשיקול הדעת, שאנחנו יכולים לגלות אותן בדיעבד.

יפעת שאשא ביטון: וייאמר לזכות המשרד בהקשר הזה שבתכניות שונות שמגיעות למשרד, יש את הנכונות לפתוח מחדש את התיק או את המקרה ולבחון אותו, כדי לראות האם באמת התקבלה החלטה הנכונה או לא, וצריך הרבה אומץ בשביל זה.

יפעת שאשא ביטון: צריך גם אומץ בשביל להביא דיון כזה ליום כזה, ובמקום הזה אני רוצה להגיד לך תודה, כי זה באמת היה בחשיבה משותפת ואני חושבת שזה מוכיח את הכנות שבעבודה היום יומית וכל הכבוד לך ולכל הצוות שהיה שותף.

יפעת שאשא ביטון: מ', בוגרת פנימייה, בבקשה, שם מלא.

<קריאה: לא, לא מלא.

יפעת שאשא ביטון: אה, סליחה, סליחה, נכון, נכון.

יפעת שאשא ביטון: בשביל זה יש לי את תמי, שומרת הסף שלי.

<מ': שלום.

<מ': אז כמו שאמרת טעויות.

<מ': אצלי זה לא היה טעות, אצלי זה היה ההיפך.

<מ': קודם כל אותי הצילו ואני אספר קצת על עצמי, קודם כל מה אני עושה עכשיו ואני אספר גם על עצמי כבוגרת פנימייה, כילדה.

<מ': אני סיימתי תואר בקידום נוער ועכשיו אני עושה הסבה לעבודה סוציאלית.

<מ': כן, המטפל המרפא, הפצוע, אז ככה זה באמת המקום לסגור מעגל.

<מ': אני קודם כל מתרגשת.

<מ': אני גם עשיתי תעודת הוראה, אני מורה לאזרחות, אז אצלי קודם כל שלחתי לתלמידים שלי – אני בכנסת, אני זה.

<מ': אז כאילו מעמד.

יפעת שאשא ביטון: שיעור אזרחות במיטבו.

<מ': כן.

<מ': אמרתי גם למנהל שלי, אנחנו חייבים לעשות להם סיור, אז זה מרגש אותי ככה, כל המעמד הזה.

<מ': אז כן, קודם כל אני אחזור למצב.

<מ': הייתי ילדה, שלחו את משרד הרווחה.

<מ': שני האחים שלי נשלחו לפנימיית גבעת הוד, אני הייתי בפנימיית יום.

<מ': שוב, העובדת הסוציאלית ניסתה שאני אהיה בקהילה, לא ישר לשלוח אותי לפנימייה עם שני האחים שלי.

<מ': הורים לא מתפקדים, הורים שלא מצליחים לגדל את הילדים.

<מ': ילדת רחוב, מטיילת ברחובות, אמא מעופפת, אבא מהמר, מזריק.

<מ': לא מצליחה.

<מ': לא הולכת לבית הספר, אין כסף לקנות.

<מ': אין בכלל תקשורת עם ההורים.

<מ': לא משפחה מתפקדת.

<מ': בסופו של דבר הוחלט שגם אני עוברת לפנימייה.

<מ': ברור שלא קל להפריד.

<מ': לא רגילה בכלל לתורנויות, אני, תורניות, פנימייה?

<מ': ממש לא.

<מ': קשה מאד להיות בפנימייה.

<מ': בכלל, כשמפרידים אותך ואני רגילה להיות ברחובות, קשה.

<מ': אין מה לעשות.

<מ': אבל קיבלתי שם סוציאליזציה מחדש, קיבלתי ערכים, קיבלתי כלים.

<מ': אני יכולה להגיד שהיום אני מודה על זה.

<מ': הצילו אותי.

<מ': הצילו אותי, היום אני מ'.

<מ': היום אני מסתכלת על אנשים שגרתי איתם.

<מ': אני במקור משכונת - - -

יפעת שאשא ביטון: אל תחשפי פרטים.

<מ': סליחה.

<מ': קודם כל אני מאד בקבלה, אז כאילו אני יכולה להגיד את זה.

<מ': אני יכולה להגיד שאם לא הפנימייה ואם לא הכלים שקיבלתי, לא אני ולא האחים שלי לא היינו מגיעים למקום שאנחנו נמצאים בו, ללא העובדת הסוציאלית הזאת.

<מ': אנחנו כל הזמן אומרים, כל הזמן אנחנו מסתכלים על זה, כל הזמן אנחנו אומרים וואי, אם לא, וגם ההורים שלי.

<מ': גם כשאני הייתי שם ידעתי להעריך את המצב הזה.

<מ': כל הזמן בפנימייה נתנו לנו.

<מ': נתנו לנו גם לדעת לקבל צריך לדעת וידענו לקבל את זה.

<מ': בסופו של דבר סיימתי את הפנימייה, אני והאחים שלה.

<מ': עשיתי צבא.

<מ': באמת נעזרתי בעמותות, ילדים בסיכוי, בכל מה שיכולתי.

<מ': הלכתי לאקדמיה.

יפעת שאשא ביטון: האחים שלך עברו תהליך דומה בפנימייה, של שיקום נקרא לזה.

<מ': כן.

<מ': גם אחי הגדול.

<מ': יש אח שהוא פחות כזה, גם היה לו קשה, אבל שוב, לא ירדנו למקום של מישהו שלא גדל בפנימייה.

<מ': כי היו לנו כן חברים שגרו בשכונה ולא עברו את התהליך כמו שלנו.

<מ': אבל אנחנו יודעים להעריך את המצב הזה.

<מ': יודעים להעריך שגדלנו, שהיה את המקום הזה.

<מ': לא ניתקו אותנו מהמשפחה.

<מ': ידענו לשלב אותנו עם ההורים, אם היו צריכים להביא אותם ל - - -

יפעת שאשא ביטון: היום אתם בקשר עם המשפחה?

<מ': אנחנו בקשר עם המשפחה, אוהבים את המשפחה.

<מ': ההורים חולים, אז אנחנו גם מטפלים בהם.

<מ': הם המקור שאנחנו ככה, שמחזק אותנו גם.

<מ': תראי, בסופו של דבר זה המשפחה שלנו, ההורים שלנו.

<מ': הם לא עשו לנו, הם לא רוצו לעשות לנו רע, אנחנו לא חושבים.

<מ': אבל כן היה חשוב לי שאם היה צריך לא לשלוח אותנו שישי שבת, אז היו משאירים אותנו בפנימייה או שולחים אותנו למשפחות מארחות, אבל הם רצו לטובתנו.

<מ': הם עשו את זה לטובתנו.

<מ': לא עשו לנו רע.

<מ': לא התעללו בנו, לא חטפו אותנו.

יפעת שאשא ביטון: אני אשאל אותך שאלות קשות בשביל קצת לחדד.

יפעת שאשא ביטון: באיזה גיל הגעת לפנימייה.

<מ': אני הגעתי יותר מאוחר, בגיל 7, אבל יחסית.

<מ': האחים שלי יצאו בגיל 5.

יפעת שאשא ביטון: הספקת לטייל ברחובות עד גיל 7.

יפעת שאשא ביטון: איזה הספק מדהים.

<מ': כן, כן.

יפעת שאשא ביטון: והתחושות שלך, שהגעת לפנימייה, כפי שאת הצגת אותן, הן קשות.

<מ': היה לי קשה.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת באותה תקופה זו פעם ראשונה, היה קשה לך לקבל את זה.

<מ': ברור, מה?

<מ': מי רוצה לעשות תורניות, מה זה לימודים?

<מ': אני?

<מ': לעשות שיעורי בית?

<מ': אני לא רגילה לדברים האלה.

<מ': אני רגילה לטייל.

<מ': אני לא רגילה לדברים האלה.

יפעת שאשא ביטון: והיום מהמקום שצמחת - - -

<מ': ואני גם רגילה לעשות דברים, להרביץ, כל התסכולים של החיים שלי הייתי מוציאה את זה.

<מ': ופתאום את יודעת, לדבר, שיחות בפנימייה.

<מ': אני יכולה להגיד שהיום אני מדברת גם עם ילדים.

<מ': אחרי הפנימייה, באקדמיה הייתי גם מדריכה בפנימייה ופתאום לחוות את זה.

<מ': הייתי מדריכה בפנימייה פוסט אשפוזית גם.

<מ': אז אני חווה את הילדים מה שאני עברתי וזה כאילו, את יודעת, זה הכל אצלי סגירות מעגל.

<מ': כל הזמן סגרתי מעגל עם עצמי בלראות מה אני חוויתי.

<מ': גם בתור ילדה הייתי כל הזמן תוקפת, אבל זה משהו שאתה לא יכול.

<מ': אתה חווה את זה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה שאלתי את השאלה, כי באמת הרבה פעמים בפרספקטיבה, כשאנחנו לוקחים את הילדים - - -

<מ': כן, אני האשמתי.

<מ': האשמתי את העובדת הסוציאלית, האשמתי למה היא לקחה אותי ולמה היא הוציאה אותי והאשמתי את ההורים שלי והאשמתי את כולם.

<מ': אבל בסופו של דבר אני גם בדיעבד יכולה להגיד תודה, כי בלעדיה אני לא הייתי מי שאני פה ולא הייתי יכולה להגיע למעמד הזה ולא הייתי יכולה להיות מי שאני היום ואני מגשימה את עצמי ואני מגשימה את החלומות.

<מ': כל הזמן אומרים לי מה השאיפות שלך, מה החלום שלך.

<מ': אני אומרת אני מגשימה עכשיו את החלום שלי.

יפעת שאשא ביטון: יופי, אז קודם כל שיהיה לך בהצלחה.

יפעת שאשא ביטון: תמשיכי להגשים את החלומות שלך.

יפעת שאשא ביטון: אני כן רוצה לחזור ולחדד שהרבה פעמים כשאנחנו פוגשים את הילדים היום בפרספקטיבה של היום ומנסים לברר את התחושות שלהם, אז אנחנו נמצא באמת הרבה תסכול והרבה כעס והרבה מרמור.

יפעת שאשא ביטון: וצריך להיות מאד מאד חזקים כאנשי מקצוע בשביל לדעת שאנחנו עושים את הדבר הטוב, כי בסופו של דבר, כשאתם מסתכלים על זה ככה לאחור, אז אתם יודעים באמת לראות את התהליך שעברתם ומה יכול היה להיות אילולא יצאתם לפנימייה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, גם על האומץ וגם על הגילוי.

< ט': ברשות כולם, אני אבא לילד בסיכון כבר כמה שנים.

< ט': ככה אני מתאר קצת את המצב של הבן שלי.

< ט': מקטנות, מגיל ממש קטן, היא מספרת ואני מרגיש משהו, דמיון עם הבן שלי.

< ט': זה ילד שאין אצלו מגבלות של פחד.

< ט': הוא יכול לקפוץ מבניין לבניין בגובה עצום.

< ט': הייתי מקבל טלפונים משכנים בלי סוף.

< ט': נפל כמה פעמים, שבר ידיים, שבר את האף.

< ט': הוא לא מתרגש משום דבר.

< ט': עכשיו, הוא הגיע לסיכון בעקבות התעללות שהוא עבר בקהילה.

< ט': הוא היה במסגרת של כיתה מקדמת ופשוט לא יכלו להחזיק אותו שם.

< ט': הייתה שם איזו ועדה, ישבנו שם באיזו שהיא ועדה לגבי הבן, כי שלחו אותו הביתה.

< ט': הוא עבר התעללות ובמסגרת החינוכית שלחו אותו הביתה כי הוא בסיכון בחברה ואני הגעתי לוועדה הזאת.

< ט': לא הייתי אמור להיות שם ונתנו לי את רשות הדיבור.

< ט': אני רק רוצה שתבינו מה הוחלט בוועדה.

< ט': משרד החינוך.

< ט': הוחלט שלילד יהיה איש צוות מיוחד צמוד אליו בכל מסגרת החינוך.

< ט': זאת אומרת מן הרגע שהוא מגיע למסגרת החינוכית עד שהוא הולך מהמסגרת החינוכית.

< ט': איש צוות, וגם זה לא עזר.

< ט': היה לו מישהו וגם זה לא עזר.

< ט': בסופו של דבר הוא היה שלושה-ארבעה חודשים בבית ללא שום מסגרת.

< ט': כמובן שהעובדת הסוציאלית של המשפחה ליוותה אותנו באופן מלא וישבנו להחלטה והוחלט לשלוח אותו לפנימייה.

< ט': היה בסך הכל מדובר בגיל 11.

< ט': הוא נשלח לפנימייה, לבית מלאכה בקריית מלאכי.

< ט': אני רוצה לומר, דובר פה הרבה הרבה לגבי הנושא של פנימייה וגם מה שהיא עברה.

< ט': גם הבן שלי, אנחנו משפחה מאד חמה ואוהבת.

< ט': הורים מאד.

< ט': אנחנו דרך אגב מאד נעזרים בקהילה.

< ט': יש לנו עובדת סוציאלית קבועה.

< ט': אנחנו קיבלנו הנחית הורים.

< ט': כל הילדים שלי הם עם בעיות קשב וריכוז, בעיות ADHD.

< ט': כולם, חמישה בנים ושלוש בנות, זאת אומרת כולם כולם במסגרות עם קשיים.

< ט': הקהילה עזרה לנו.

< ט': אנחנו היום נמצאים גם במהות, דרך המקום שתורם לנו.

< ט': לפני כן היינו גם כן באיזו שהיא מסגרת מסוימת.

< ט': אנחנו בשיתוף פעולה מלא בקהילה.

< ט': אבל הבן, אני רוצה לומר, למרות שהוא הגיע לפנימייה הוא היה בסיכון גבוה מאד.

< ט': הוא התחבר לחברה מקולקלת מאד.

< ט': כשהוא היה מגיע הביתה הייתי רואה אותו בבוקר.

< ט': הוא היה יוצא בערב, חוזר בבוקר.

< ט': הייתי מקבל טלפון מאמבולנס, תבוא לחדר המיון.

< ט': הוא הגיע להתמכר לשתייה חריפה.

<קריאה: בגיל 11?

< ט': בגיל 13, 14.

< ט': הוא התמכר לשתייה חריפה.

< ט': הרבה פעמים גם הזמנתי משטרה.

< ט': הוא נעלם.

< ט': לא היה לי קשר איתו.

< ט': והחברה שהייתה לו, זאת אומרת לנסות להציל אותו בבית, אבוד לחלוטין.

< ט': אני קיבלתי אינפורמציה השבוע מאחד החברים שלו, שכמעט כל החברים עומדים להיכנס לכלא.

< ט': כולם.

< ט': יש אחד עם שבעה תיקים, בעיות של סחר בסמים, כל מיני.

< ט': וזו החברה שהוא היה איתם פה בשכונה, במקום המקורים שלנו.

< ט': וכמעט כולם, אחד נכנס לכלא ועוד כמה בדרך לשם.

< ט': וגם כשהוא היה בפנימייה, הוא היה חוזר הביתה, אני אומר בשנה הראשונה היו לנו קשיים אדירים להרחיק אותו מהחברה.

< ט': אבל שיתוף הפעולה שהיה לנו בפנימייה, הורים בשיתוף, במשך כל שבועיים היינו מגיעים לפנימייה.

< ט': אני רוצה לומר שהדבר הזה שכל ההורים מגיעים ודנים וכל אחד מספר על הבעיות שלו וההנחיות ושיתוף הפעולה המלא שהיה לנו בפנימייה, שיכולנו להתקשר.

< ט': אני יכולתי להתקשר לפנימייה אפילו באחת שתיים בלילה, לדעת מה אני עושה עם הבן.

< ט': קיבלתי הדרכה מהעובד הסוציאלי של הפנימייה, הדרכה מצוות ההורים, שהיינו פעם בשבועיים במשך שנה - - -

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הפנימייה נתנה איזו שהיא מעטפת גם למשפחה, מעבר ל - - -

< ט': באופן קבוע היה לנו צוות.

< ט': פעם אחת הבן שלי ברח מהפנימייה.

< ט': ברח.

< ט': ראיתי אותו בשכונה, דיווחתי לפנימייה.

< ט': זאת אומרת הם ידעו.

< ט': באחת בלילה המדריך שלו, אב הבית שלו, מנהל הפנימייה עם חמישה חברים, ארבעה חברים, הגיעו לחפש אותו בעיר.

< ט': חיפשו אותו בעיר, מצאו אותו והחזירו אותו לפנימייה.

< ט': זה דברים שלא קורים.

יפעת שאשא ביטון: מה קורה עם הבן היום?

< ט': היום הוא עלה על דרך המלך.

< ט': זה לא יאומן.

< ט': אי אפשר לתאר את זה.

< ט': מי שמכיר אותו, את הילד, לאיזה מצב שהוא יכול היה להיות היום.

< ט': נפתחו לו תיקים במשטרה, זאת אומרת הוא הגיע – אמרתי, זה ילד שאין לו גבולות.

< ט': ממש.

< ט': היום הוא לא גדול, הוא בן 16, אבל בפנימייה, ממשיך בפנימייה ואי אפשר לתאר.

< ט': ילד אחר לחלוטין.

< ט': ילד נורמטיבי, ילד עם שאיפות ללמוד.

< ט': היו לנו בעיות, הוא בכלל לא למד.

< ט': לא רצה ללמוד.

< ט': היום הוא מגיע הביתה, המצב שלו היום כבר שנה שלמה הוא מגיע הביתה, הילד, בבית שלי, הראשון שהולך לישון זה הוא.

< ט': בשעה עשר הוא במיטה.

< ט': לא מעניין אותו חברים.

< ט': לא מעניין אותו.

< ט': הוא יכול היום לעמוד מול כל החברה שהוא פוגש אותה והוא מנדף אותה.

< ט': פשוט לא יאומן הכוח שהוא קיבל מהפנימייה.

< ט': ואני אומר לכל הילדים בסיכון, הליווי הזה של הקהילה נתן לו תמיכה, כי אני בטוח שללא זה הייתי עושה המון טעויות.

< ט': המון המון.

< ט': הרצונות שלי בתור אבא, הייתי מוריד אותו והייתי מכניס אותו לכלא מתוך דאגה אני חושב ועם הטעויות שהייתי עושה.

< ט': אבל החום והתמיכה שקיבלתי מכל המערכת, העובדת הסוציאלית שליוותה אותנו באופן מלא ומהות והפנימייה.

< ט': זה נתן, אני חושב שאי אפשר לתאר את ההצלחה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ט'.

יפעת שאשא ביטון: אני באמת מברכת על הדברים, כי אסור לנו לשכוח שמאחורי כל ילד שאנחנו מצילים, יש משפחה שלמה שאם אנחנו נדע לתמוך בה, אז אנחנו נעזור גם דרכם לילדים.

יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה על הדברים החשובים.

<קריאה: מה שהוא מתאר זו גם תכנית של הורים שותפים, שאנחנו מובילים ביחד עם המועצה לילדים בסיכוי ואשלים גם.

<קריאה: זה פשוט לתת את החיבוק לכל המשפחה מתוך הפנימייה, לא רק בקהילה אלא גם אנחנו יודעים שלילד צריך להיות קשר בין ההורים לבין המשפחה.

<קריאה: לכן זה לא שלוקחים רק ילד ומנתקים אותו לגמרי מהמשפחה, אלא משתדלים לשמור כמה שיותר - - -

יפעת שאשא ביטון: שמענו את זה משתי הזוויות, גם מ' שסיפרה על המשפחה וגם ט'.

< ט': רציתי להוסיף עוד דבר שהוא דבר שאני חושב שהוא מבורך מאד.

< ט': וזה פעם בשנה בחופש, יש לנו טיול אבות ובנים.

< ט': טיול ליומיים לצפון עם לינה, מכובד מאד מכובד.

< ט': אבא ובן.

< ט': מקבלים חדר.

< ט': עשינו את זה.

<קריאה: יש גם טיול אימהות ובנות?

< ט': אבל זה דבר שאני חושב שתרם לנו המון המון לקשר.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: דגנית נרקיס, יו"ר ועדת תכנון טיפול.

<דגנית נרקיס: היי.

<דגנית נרקיס: קודם כל ממש יצא טוב שאני מדברת אחרי מה ששמענו, כי בעיקר מפה אנחנו לוקחים את הכוח.

<דגנית נרקיס: אם יותר, אני בעצם הייתי רוצה לעשות ריפריימינג לשאלה ולסוגיה שעומדת כאן, מעבר לאיך מצמצמים את מספר הילדים שיוצאים מהבית, זה איך מקבלים את ההחלטות הנכונות.

<דגנית נרקיס: כי הסידורים החוץ ביתיים הם חלק מרצף של מענים שאנחנו נותנים, ואני לא ארחיב על התפיסות ויש שינויים במהלך השנים וזה שלא שוקטים על השמרים, אני חושבת שאני מספיק שנים במקצוע שאני יכולה להעיד על השינויים שחלים ואיך מקבלים את ההחלטות הנכונות.

<דגנית נרקיס: לפחות אני יכולה להגיד שמה שעוזר לנו זה באמת האופן שבו העבודה מתנהלת, שלכל עובד סוציאלי יש הדרכה ויש מסגרת והתהליך שבו מגיעים לקבל החלטה על ילד בסיכון, להוציא מצבי סיכון שהם באמת יכולים להיות אירועים אקוטיים שלפעמים משפחות שלא היו מוכרות ומשפחות שהן מוכרות והן מקבלות גיבוי ומענים עד להגיע לוועדה בעקבות העדר התקדמות או תקיעות, מצבים שהולכים ומסלימים, כשבדרך לא אחת מנקרות אצלנו השאלות מה קורה לילד בתוך הזמן הזה שעובר.

<דגנית נרקיס: כי זמן ילד הוא לא כזמן מבוגר.

<דגנית נרקיס: שנה בחיים של ילד בן שש זה הרבה מאד זמן, ויש מחקרים וגם ההחלטות שאנחנו מקבלים זה לא אינטואיטיבי.

<דגנית נרקיס: אנחנו נשענים על מחקרים, על תיאוריות, על פרקטיקה, שמצביעים על נזקים שנגרמים בתוך מצבים, גם אם הם לא אקוטיים, מצבים של הזנחה, אפילו עד כדי פגיעה בהתפתחות האישיות, וגם זו האחריות שיש לנו.

<דגנית נרקיס: התהליך הטיפולי מלווה על ידי הדרכה.

<דגנית נרקיס: בעצם ברגע שעולות שאלות שחשוב להתייעץ, מגיעים לוועדה לתכנון טיפול, כשהרציונל בעצם של הקמת הצוות של הוועדה, זה משהו שדורש בהחלט עוד התייחסות.

<דגנית נרקיס: חלק מזה כמובן שמי שמלווה את המשפחה שזה יהיה צוות שהוא חיצוני לטיפול במשפחה.

<דגנית נרקיס: מומחים בתחום של טיפול בילד ונוער.

<דגנית נרקיס: זו ועדה בין מקצועית בין שירותית, יש בם גם ממשרד הבריאות, גם אנשי חינוך, פסיכולוג, קצין ביקור סדיר.

<דגנית נרקיס: הילדים הם ילדים של כולנו, הם לא ילדים של הזנחה.

<דגנית נרקיס: כמובן שהם ילדים של המשפחות שלהם, אבל האחריות היא אחריות של כולם.

<דגנית נרקיס: ההזדמנות הזאת שניתנת למשפחה להיוועץ בצוות בין מקצועי שלא חווה וכבר יש לו מעורבות, גם רגשית וכבר יש לו איזה שהן עמדות שגם בתוך ההדרכה שמנסים לברר איפה העמדות ואיפה המציאות, זו הזדמנות משמעותית.

<דגנית נרקיס: העניין הוא שהצוות הזה הוא עדיין לא לגמרי ניתנים לו משאבים.

<דגנית נרקיס: אנחנו בראשון לציון, בעקבות זה שהוועדה היא ועדה שמקבלת הערכה וניתנים משאבים על ידי העירייה.

<דגנית נרקיס: יש לנו צוות קבוע שהוא חיצוני למקרה, לטיפול במשפחה, וכשיש בעצם את האפשרות מבחינת הערכת הצרכים של המשפחה, התפקוד של המשפחה, וכשהגישה היא גישה של כוחות, לא רק להסתכל על הפתולוגיה ולא רק להסתכל על הקושי, אלא להסתכל גם על הכוחות שיש למשפחה, כי הם לא נולדו כשאנחנו פגשנו אותם.

<דגנית נרקיס: הם התמודדו עם דברים עוד לפני שפגשנו אותם.

<דגנית נרקיס: וכדי לדעת איך הם התמודדו אנחנו גם יכולים ללמוד מהם והם יכולים ללמוד על עצמם.

<דגנית נרקיס: בתוך התהליך הזה, כשיש לנו אפשרות, מבחינת הזמן של הילד, מבחינת הקשיים של הילד, כי אנחנו כל שנה כמו בדוגמה שאתה נתת, שבאמת היה ילד אחת בתוך המשפחה, שאצלו הדברים הוקצנו.

<דגנית נרקיס: יש עוד ילדים עם קשיים כאלה ואחרים, אבל אצלו הדברים הוקצו וכל המשאבים והמעטפת שהמשפחה קיבלה לא הצליחו לשנות את הקשיים של הילד הזה.

<דגנית נרקיס: ולכן, חלק מהביקורת זה איך הוצאתם ילד אחד וילדים אחרים לא.

<דגנית נרקיס: גם אלה החלטות שצריכות להתקבל, האם להוציא ילד אחד, מה המשמעות, מה ההשלכות על המשפחה.

<דגנית נרקיס: אבל לפעמים להוציא ילד אחד, כי עם כל המענים שניתנים הילד הזה הוא בעל צרכים מיוחדים, שהמשפחה לא יכולה לתת לו מענה וגם הקהילה לא יכולה לתת לו מענה.

<דגנית נרקיס: בתוך המערך הזה אנחנו מקבלים החלטה, כשהדברים הם לא דחופים.

<דגנית נרקיס: יש תהליך גם בתוך הדיון, שכולל בתוכו מעקב אחרי קבלת ההחלטות.

<דגנית נרקיס: לפעמים בתוך דיון ומעקב כל שלושה חודשים האם התכנית מתבצעת.

<דגנית נרקיס: אחד הדגשים המאד גדולים שאנחנו נותנים זה השותפות עם ההורים, כי ברכת הדרך של ההורים, גם אם הילדים יוצאים מהבית - - - והחלק של השותפות של ההורים זה לא רק השתתפות.

<דגנית נרקיס: הם לא רק באים כחלק מהמחויבות שלנו.

<דגנית נרקיס: השותפות, ההשתתפות והעצמה, שזה חלק מהתפקיד שלנו.

<דגנית נרקיס: הלקוח שלנו הוא לא רק הילד, הלקוח שלנו היא כל המשפחה והיכולת שלנו לעזור ולטפל בכל המשפחה היא בעצם ההצלחה של כולנו.

<דגנית נרקיס: זה המנגנון שפיתחנו.

<דגנית נרקיס: אני רוצה להגיד שאנחנו מחזיקים את הקושי ומחזיקים את הקונפליקטים.

<דגנית נרקיס: אנחנו מחזיקים את העליהום, אבל אנחנו גם מחזיקים את התקווה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: לכולם מוחאים כפיים פה, מחזקים את כולם.

יפעת שאשא ביטון: בדרך כלל אסור בכנסת, אבל אני מרשה היום.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת יגאל גואטה, בבקשה.

יגאל גואטה: שלום לכולם.

יגאל גואטה: אני חייב להודות שיש לי בד בבד עוד כמה ועדות, אך בחרתי לבוא דווקא לפה.

<קריאה: מאיזו סיעה אתה, למי שלא מכיר?

יגאל גואטה: יגאל גואטה, סיעת ש"ס.

יגאל גואטה: אבל מה זה משנה?

יגאל גואטה: זה עוד ילד שגדל בקריית שמונה, במשפחת מצוקה, עם קשיים ואנחנו מכירים את הדברים והדברים קרובים לליבנו.

יגאל גואטה: בגדול אין לי מה לומר לכם.

יגאל גואטה: יישר כוח.

יגאל גואטה: זה מה שאני רוצה לומר.

יגאל גואטה: יישר כוח.

יגאל גואטה: תודה רבה לכם שאתם מתעסקים בנושאים הקשים והכאובים האלה.

יגאל גואטה: זה לא מישהו שעובד בהייטק והוא נהנה והוא בא והוא מייצר.

יגאל גואטה: זה פשוט עבודת קודש ומגיע לכם יישר כוח אחד גדול.

יגאל גואטה: גם אם לפעמים טועים - - -

<קריאה: עם עבודת קודש, הם אמרו, לא הולכים למכולת.

יגאל גואטה: רגע, אני אגיע גם למכולת.

יגאל גואטה: אין ספק שלפחות אני אולי שלושה עשורים מכיר את הסיפור הזה של העובדים הסוציאליים, שזה איזה שהוא מעגל קסמים שאין קסם ואז לא מצליחים להגיע לכל מה שצריך ושוב פעם חוזר חלילה ואז לא מטפלים ואז יש ביקורת על המערכת למה לא מטפלים, אבל אין כסף.

יגאל גואטה: אני חושב שמהנקודה הזאת, ברשות יושבת הראש, אנחנו כן צריכים לעשות איזה שהוא משהו אופרטיבי.

יגאל גואטה: אני דיברתי על זה לפני שבועיים, כשדיברנו על נושא נשים מוכות בכנסת.

יגאל גואטה: זה שוב פעם אותו סיפור וקראתי מעל הדוכן לשר הרווחה שאני מבקש בכל לשון של בקשה להעלות את שכר העובדים הסוציאליים.

<קריאה: לכחלון אתה צריך לקרוא.

<קריאה: זה תלוי בשר שלה.

יגאל גואטה: זה תלוי בכולם.

<קריאה: לא, לא, לא, זה תלוי בו.

<קריאה: לא, זה תלוי גם בשר הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: זה שאני נותנת לכם הערות ביניים זה נחמד, אבל - - -

יגאל גואטה: וכי יש למישהו ספק שכחלון באמת הוא ראש וראשון לכל דבר חברתי, בטח כזה?

<קריאה: זה לא מספיק.

<קריאה: הוא שר האוצר.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, חבר הכנסת יגאל גואטה.

יגאל גואטה: אוקיי, בואו נסכם שהוא לא פחות ממה שהוא היה קודם.

יפעת שאשא ביטון: בואו נסכם שמי שהיה מצליח בשנה אחת, ואני לא רציתי להכניס פוליטיקה ,אבל מי שהכניס בשנה אחת כל כך הרבה תהליכים חברתיים - - -

יגאל גואטה: תני לי לעשות את העבודה בשבילכם.

יגאל גואטה: תאמיני לי, אני אעשה אותה יותר טוב.

יפעת שאשא ביטון: אני מקבלת.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו עד הפנים גם לשם.

יגאל גואטה: אני לא חושב שבכל תולדותיה של מדינת ישראל היה שר אוצר חברתי כמו משה כחלון, באמת, והוא לא מהמפלגה שלי ואנחנו לא באים עכשיו לעשות פוליטיקה, אבל צריכים פעם אחת ולתמיד לעצור את מעגל הקסמים המטורף הזה.

יגאל גואטה: באמת אני חושב שהעובדים הסוציאליים וכל מי שנוגע בכלל בנושא הזה, צריכים לקבל שכר הרבה יותר גבוה, כי שוב פעם, זה גם סוג של עבודה שהיא לא נגמרת.

יגאל גואטה: אין לה שעות הרי, אין לה שעות.

יגאל גואטה: זה לא שהוא בא שמונה שעות לעבודה והוא הולך.

יגאל גואטה: זה לא נגמר.

יגאל גואטה: זה טלפונים בלילה וביום ובאמצע הלילה.

יגאל גואטה: זה פשוט לא נגמר.

יפעת שאשא ביטון: אתה דורך להם על היבלות.

יגאל גואטה: בסדר, אנחנו דורכים ואחרי זה אנחנו נרפא את זה.

<קריאה: לזה אנחנו כבר רגילים, לעבוד מסביב לשעון.

יגאל גואטה: כן.

יגאל גואטה: סתם בבדיחותא, אמר לי איזה חבר תשמע, אתה חבר כנסת, אתה מרוויח כך וכך לחודש.

יגאל גואטה: אז אמרתי לו תשמע, אבל אני מקבל טלפונים באחת ובשתיים בלילה, אמיתי.

יגאל גואטה: ביום חמישי קיבלתי טלפון ממישהו באחת ורבע בלילה.

יגאל גואטה: שאל אותי איזו שהיא שאלה ואמרתי לו אתה יודע מה, אני אבדוק לך ואני אחזור אליך עם תשובה.

יגאל גואטה: האמת שידעתי את התשובה, רק רציתי לתת לו להרגיש מה זה כשחוזרים אליו בשעה שלוש בבוקר.

יגאל גואטה: חזרתי אליו בשעה שלוש בבוקר ואמרתי לו יש לי תשובה בשבילך.

יגאל גואטה: הוא אומר לי מה, אתה עובד בלילה?

יגאל גואטה: אמרתי לו אם אתה לא ישן, איך אני אישן?

יגאל גואטה: אבל כן, עשיתי חשבון פחות או יותר, קיבלנו אתמול משכורות.

יגאל גואטה: אתמול קיבלתי משכורת ראשונה.

יגאל גואטה: כן.

יגאל גואטה: אני עובד חודש ימים פה ועשיתי חשבון עם אשתי אתמול על כל השעות שאני עובד עם המשכורת שאני מקבל, יצא לי בערך 5.7 שקלים לשעה.

<קריאה: אתה יכול להיות עובד סוציאלי.

יגאל גואטה: כן, כן, יכול להיות שאני אלך להיות עובד סוציאלי.

יגאל גואטה: בכל אופן, אני באמת חושב שזו עבודת קודש, אבל צריך להבין עוד דבר.

יגאל גואטה: מכיוון שמדובר פה בדיני נפשות, שמענו פה שני סיפורים באמת, אני בכל אחד מהסיפורים באמצע הרגשתי שעוד שנייה אני הולך לדמוע.

יגאל גואטה: סיפורים באמת באמת שנוגעים ללב - - -

יפעת שאשא ביטון: שניים מיני רבים.

יפעת שאשא ביטון: חשוב לומר.

יגאל גואטה: כן.

יגאל גואטה: רק שניים.

יגאל גואטה: אבל מצד שני, ואני מסיים, המרחק בין להציל את הילד הזה או בין להציל את מ' המקסימה הזאת, הוא מרחק דק מאד בין לפספס אותם.

יגאל גואטה: ואז בשנייה אחת כולם באים בטענות למערכת איך קרה ואיך קרה ואיך קרה.

יגאל גואטה: אבל צריך להבין זה דיני נפשות, זה לא מדע מדויק.

יגאל גואטה: זה לא אחד ועוד אחד זה שניים.

יגאל גואטה: תאר לעצמך שבאותו ערב שהילד ברח מהפנימייה לא היה מספיק כוח אדם כדי ללכת ולחפש אותו בעיר ולא היה מי שייצא לחפש אותו ומשם הוא היה הולך לאיזה שהוא מקום והיה עושה איזו עבירה פלילית ומפה לבית סוהר ומסלול ההתרסקות ברור מראש.

יגאל גואטה: לכן אני אומר שוב פעם, ברור שזאת עבודת קודש ונכון שבוחנים אתכם בכל מילימטר ולסיים עם יישר כוח.

יגאל גואטה: תמשיכו לעשות, עם כל הביקורת שיש ושוב פעם, מי שלא עושה לא טועה.

יגאל גואטה: יכול להיות שיש ביקורת.

יגאל גואטה: יכול להיות שיש דברים שלא - - - אבל זה לא מדע מדויק ולכן צריך קודם כל לברך אתכם על מה שאתם עושים ואני מקווה מאד שאנחנו נוכל לעזור ולו במשהו, כדי לעצור את שאר הדברים שיביאו לביקורת הבאה.

יגאל גואטה: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חבר הכנסת יגאל גואטה.

יפעת שאשא ביטון: הנה, גם לך מוחאים כפיים.

יגאל גואטה: לא, לא.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: ירון בראון, מנכ"ל ילדים בסיכוי, בבקשה.

<ירון בראון: תודה רבה.

<ירון בראון: דבר ראשון אני רוצה להגיד לך, אני 6.5 שנים מגיע לכנסת ואת יושבת הראש הכי ידידותית ונחמדה לסובבים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

<ירון בראון: אני חייב להגיד שדווקא אני מאושר על מה שט' ומ' אמרו פה והם יכולים לסגור מעגל, ודווקא על רקע זה ואנחנו מלווים אותם ואנחנו מלווים עוד אלפי צעירים וילדים בפנימיות.

<ירון בראון: מה שאני רוצה להגיד, התסכול הוא יותר גדול, בגלל שבסופו של דבר מה שמשפיע זה לא הדברים האלה, הנכונים, אלא מה שמשפיע, ואני כן חושב שיש חשיבות למה שקורה בתקשורת, בגלל שמה שאנחנו עדים אליו הוא לא רק מה שהיה שבוע שעבר.

<ירון בראון: זה תהליך שקורה כבר כמה שנים ויש לו השפעה על דעת הציבור ויש לו השפעה על - - - ויש לו השפעה על העובדים בראש ובראשונה, שקמים כל בוקר והולכים לעבוד בפנימיות והולכים לעבוד כעובדים סוציאליים, וזה לא נעים וזה לא עונג בכלל ללכת ולגייס מוטיבציות כאלה גדולות, כשאתה נמצא בתוך הסיטואציה הזאת ועל אחת כמה וכמה, ואמרתי את זה בוועדה הקודמת, שאנשים שאמורים לשמור עליך ולתת לך גב מתוך המערכת, וזה המערכת הפוליטית, בסופו של דבר שופכים את התינוק עם המים.

<ירון בראון: עכשיו, זה לא שמערכת הפנימיות היא מערכת מושלמת.

<ירון בראון: זו מערכת גדולה וגם מערכת הרווחה ובכל מערכת יש את הדברים שצריכים לתקן ולעשות, אבל בגדול אני חייב להגיד בתור מנכ"ל של ילדים בסיכוי, שהיא 30 שנה מלווה, אנחנו גאים.

<ירון בראון: אני חושבת שיש מערכת מדהימה, מערכת של עובדים ומנהלים והמפקחים, שבאמת כנגד כל המגמות וכנגד כל האפשרויות עושה עבודה ואני חושב שזה יום שחובה לציין את הדבר הזה ואני לא יודע לאן זה יוביל.

<ירון בראון: בגלל שהמהלכים הם מהלכים מורכבים ולא פשוטים.

<ירון בראון: אני יכול להגיד בתור אחד וכנציג של עמותה שמלווה את הפנימיות ביום יום, את ההוצאה החוץ ביתית, המגמה בפנימיות היא שהילדים יהיו יותר ויותר קשים, יותר מורכבים.

<ירון בראון: הסיטואציות הרבה יותר קשות.

<ירון בראון: המטלות שחלות על הפנימיות הרבה יותר מורכבות ומצד שני מול כל הקשיים האלה ומול כל הדברים האלה, זה לא פשוט.

<ירון בראון: ולכן אני חושב שצריך לקום קול שבאמת נותן גב גדול לפנימיות.

<ירון בראון: יש מקום בהוצאה החוץ ביתית על רצף לקהילה, לאומנה, לפנימיות.

<ירון בראון: זה לא אחד נגד השני, אלא זה רצף ולפעמים גורמים אחד לשני לריב אחד נגד השני, ואני חושב שכוועדת זכויות ילד, אני חושב שצריך באמת להקים קול לגבי הדבר הזה ולתת גב גדול לכל הנוגעים במלאכה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ירון.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה מה שאנחנו עושים כאן היום.

יפעת שאשא ביטון: תסביר דליה או תספר, בדיון שלנו בשבוע שעבר נורא כעסתי לא על הסיפור של ה - - - , על זה שהנתונים האמיתיים לא שוקפו לציבור, על זה שכל אחד מרשה לעצמו לזרוק איזה שהוא מספר ואף פעם אנחנו לא שומעים בעצם את התמונה האמיתית.

יפעת שאשא ביטון: זו המשימה שלנו כאן, ואני חושבת שזו גם המשימה שלכם באומץ, לבוא ולהגיד חברים, זה לא כך, זה כך, זה לא כך, זה כך.

יפעת שאשא ביטון: לדעת במקום שאנחנו טועים גם לפתוח את הדברים ולבדוק אותם ואני לא בכדי אמרתי שצריך הרבה אומץ לבוא ולהגיד כן, אנחנו ניקח את התיק הזה ונבחן אותו מחדש.

יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שכאן אנחנו נמדדים וזה מה שצריך בעצם להציף ולהציג והדיון הזה נועד בדיוק בשביל המטרה האת.

יפעת שאשא ביטון: לפני שבוע אנחנו קיימנו דיון מאד מעמיק בסוגית הוצאת ילדים מהבית, ובכל זאת בחרנו כן לקיים היום את הדיון, כדי שנוכל לשקף את זה גם החוצה.

<ירון בראון: אני רק אומר בהערה שהיו גורמים שהתפקיד שלהם היה להגן למערכת והייתה להם את ההזדמנות גם להגן על המערכת ולא עשו את זה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו פה עושים את מה שמוטל עלינו.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה רבה ירון.

<ח': שלום, שמי ח', אני אמא לשבעה ילדים ברוך השם.

<ח': אני חוזרת דווקא לנקודת הילדות שלי, משם אני מתחילה.

<ח': גדלתי במשפחה ברוכת ילדים עם הורים שעבדו מאד קשה, במיוחד אמא זכורה לי שעובדת תמיד קשה מאד מאד כדי לקיים את הבית.

<ח': אני הייתי חוזרת הביתה, אמא הייתה יוצאת לעבודה.

<ח': היא השתדלה מאד שיהיה איזה סיר אוכל על הגז.

<ח': זה מה שחוויתי.

<ח': רציתי מאד את אמא בבית והיא הייתה מאד עסוקה בעבודות שלה.

<ח': מצאתי את עצמי שגדלתי, מרוב שרציתי להיות עם אמא, הלכתי ועזרתי לה בעבודות הניקיון.

<ח': היום אני מבינה שהייתי מאד יצירתית, מצאתי לעצמי זמן איכות עם אמא בעבודה שלה ועזרתי לה לנקות.

<ח': אני התחלתי משם, בכדי שתבינו לאן הגעתי עם זה בחיי הנישואין שלי.

<ח': כשהתחתנתי, ובתור ילדה הבנתי שאת הילדים שלי אני לא ארצה לגדל בצורה כזו.

<ח': מבחינתי עבודה מחוץ לבית הצטיירה כמשהו קצת של הזנחה, הזנחת הילדים.

<ח': כשנולד בני הגדול ישבתי בבית.

<ח': היום הוא בן 31 ועד היום אני צריכה לחזור לעבודה.

<ח': לא חזרתי לעבודה כי מה שיכול לעורר אצלי אפילו בכי, אם ילד היה נכנס הביתה ושואל איפה אמא ואני בחדר ליד, יכולתי להגיע לידי בכי.

<ח': זה היה ממקום מאד רגיש אצלי.

<ח': העדפתי להישאר בבית וכשהגעתי למצב כלכלי שהייתי צריכה כסף, מצאתי את עצמי יוצאת לאיזו שעה עבודה בניקיון.

<ח': חלילה שהילדים לא יישארו הרבה זמן לבד בבית, כי זה היה מקום מאד רגיש אצלי.

<ח': אני צריכה לציין שמבחינת אמא שלי, להגיע לעובדת סוציאלית זה היה קו אדום.

<ח': גם ככה, כשהייתי צריכה עזרה באיזה שהוא שלב, הגעתי דווקא מהצד הזה שהבת שלי הייתה צריכה טיפול אורתודנטי ורציתי מאד לתת לה את זה ולא יכולתי לעמוד בזה.

<ח': אזרתי אומץ והגעתי כן לעובדת סוציאלית וברוך השם הגעתי לעובדת סוציאלית שהסתכלה לי בגובה העיניים ונתנה לי באמת את ההרגשה הכי הכי טובה.

<ח': ומשם אני רוצה לציין שהתגלגלו על הדברים ועל הדרך הציעו לי, אני דווקא משתתפת בקבוצת העצמה להורים, שמשם נתנו לי המון המון כלים.

<ח': נמצאתי באיזה שהוא קונפליקט כל הזמן שאני מסוגלת להרבה יותר אבל אין לי את הכלים, מישהו שיוצא לי את זה מהכוח אל הפועל.

<ח': והקבוצות האלה כן מאד מאד תומכות בי, אם זה בקבוצות עם הילדים, אם זה בוועדת היגוי שאני משתתפת, קבוצת העצמה, פסיכו דרמה – נתנו לי כלים להיות אמא יותר שמחה, זמן איכות עם הילדים שלי.

<ח': למדתי להוציא באמת את היכולות שלו.

<ח': היום אני לא רק מקבלת, אני גם נותנת מעצמי.

<ח': אני שותפה לקהילה ובאמת, ההישג הכי הכי שלי, מהשבוע שעבר, הבת הגדולה שלי אחרי חופשת לידה חזרה לעבודה וזה היה ממש ממש תיקון מבחינתי.

<ח': אני זו שתמכתי ואמרתי לה זה לא נורא.

<ח': אני לא הייתי חוזרת על זה.

<ח': זו הייתה טעות שלי והסברתי לה, כי אני היא גדלה הכי הרבה על זה.

<ח': היא חוותה את זה איתי.

<ח': היא חזרה לעבודה, היא ממש שלמה עם זה ומבחינתי זה ההישג הכי גדול שלי וזה אודות לקבוצות.

<ח': אין, אין, זה משהו.

יפעת שאשא ביטון: מקסים.

<ח': ואני מברכת על זה ותמשיכו עם זה, כי זה מאד מאד תומך.

<ח': אני אומרת שזו השקעה לעתיד.

<ח': אם אני לא קטפתי ממש את הפירות עם הילדים שלי, הנכדים שלי, הילדים שלי - - -

יפעת שאשא ביטון: את קוטפת אותם עכשיו.

<ח': לא משנה.

<ח': זה לא מה שרציתי.

<ח': זה לא הכמות שרציתי, אבל ברוך השם, הילדים שלי לא הגיעו לסיכון ברוך השם וזהו.

<ח': זו השפעה לדורות.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: יואב אפלבוים.

יפעת שאשא ביטון: אני רק אומר מילת פתיחה.

יפעת שאשא ביטון: אני את המפגש הראשון שלי עם פנימיות בהשמה חוץ ביתית, עשיתי עם פנימיית אהבה.

יפעת שאשא ביטון: הגעתי ככה יודעת פחות או יותר מהציבור, מהלך הרוח לאן אני הולכת וכשנכנסתי הבנתי שלא היה לי שמץ של מושג לאן אני מגיעה.

יפעת שאשא ביטון: ונחשפתי באמת לעבודת הקודש, לאהבה.

יפעת שאשא ביטון: אני עצמי יכולתי לחוש את האהבה ואת האנרגיות ואת הצורך שם לעטוף את הילדים ושלכל ילד יש משמעות.

יפעת שאשא ביטון: ופגשתי את הילדים ודיברתי איתם ואני חושבת שיצאתי משם בפאזה אחרת לגמרי מזו שנכנסתי איתה.

יפעת שאשא ביטון: נכון שיש עוד פנימיות.

יפעת שאשא ביטון: מאז ביקרתי בעוד לא מעט פנימיות.

יפעת שאשא ביטון: יש מקומות שצריך להשקיע ולחזק קצת יותר, יש מקומות שכבר יודעים לעשות את הדרך לבד ואני יודעת שגם לנו יש אחריות לעזור לכם בחלק מהאתגרים הלא פשוטים שאתם מתמודדים איתם ואתה מכיר בעצם את הפעילות שאנחנו מנסים לקדם לטובתכם.

יפעת שאשא ביטון: אז קודם כל מילה טובה על מה שאתם עושים, והשאר ברשות הדיבור שלך.

<יואב אפלבוים: תודה.

<יואב אפלבוים: אני רוצה להזכיר שאני לא רק מייצג את אהבה, שאני חי את זה וזה מרכז חיי, אבל אני גם יושב ראש עמותת הפנימיות השיקומיות בישראל.

<יואב אפלבוים: אני רוצה להודות למ' ולט'.

<יואב אפלבוים: הם חסכו לי הרבה הרבה זמן, כי התכוננתי להביא הנה כמה סיפורים.

<יואב אפלבוים: מ', חסר רק קטע אחד שאני שומע מהבוגרים שלנו.

<יואב אפלבוים: הם מסתכלים לי בעיניים והם אומרים דברים דומים למה שאת אמרת, אבל הם מוסיפים עוד אחד בנימה של התנצלות.

<יואב אפלבוים: יואב, אל תיקח את זה באופן אישי, אבל אחת המשימות שלי בחיים זה לבנות בית, לבנות משפחה - - -

יפעת שאשא ביטון: שלא יבואו אליך.

<יואב אפלבוים: ולדאוג שהילדים שלי לא יגיעו אליך.

<יואב אפלבוים: אני אומר לך שאני לא לוקח את זה באופן אישי.

<יואב אפלבוים: אני עובד סוציאלי ואני מכיר את התחום כבר הרבה שנים ממרום קרחתי.

<יואב אפלבוים: אני לא אחזור ואדבר.

<יואב אפלבוים: אמרתי לך בביקור אצלנו, אני לא אוהב את המושג עבודת קודש.

<יואב אפלבוים: אנחנו עובדים כי אנחנו אוהבים ילדים ואנחנו עובדים כדי להתפרנס.

<יואב אפלבוים: אני רוצה לומר שלושה דברים ומתנצל מראש אם בוועדה הקודמת שמעו אותי ואני חוזר על הדברים, אבל הם בוערים בקרבי.

<יואב אפלבוים: הדבר האחד הוא, ואני אומר את זה בשם כל עמותת מנהלי הפנימיות, כ-40 פנימיות.

<יואב אפלבוים: לדעתי יש עוד חברים שיתמכו בי, שאנחנו נהיה הראשונים שנתגייס לכל התפתחות של טיפול בקהילה בילדים בסיכון.

<יואב אפלבוים: אנחנו מוכנים ויודעים שאנחנו, עם הידע שצברו במשך השנים, יש לנו הרבה מה לתרום.

<יואב אפלבוים: אבל זה לא רק שכר העובדים הסוציאליים.

<יואב אפלבוים: שכר העובדים הסוציאליים הוא רק חלק מהעניין.

<יואב אפלבוים: הוא לשבת אחת ולתמיד, לבנות תכנית רצינית, תוך הבנה שהחזית השנייה של החברה הישראלית בנוסף לחזית הגבולות שלנו, היא החזית של אותם ילדים בסיכון, שהם אזרחי המחר.

<יואב אפלבוים: לבנות תכנית שמגובה בתקנים, בתקציבים, בכסף שעומד לרשות הקהילה, ורק אז להחליט שאנחנו אכן הולכים קדימה עם התכנית שמוטי וינטר הקים בזמנו, קדימה עם הפנים לקהילה.

<יואב אפלבוים: עד אז, וגם אז, אחרי שזה יהיה, ברור לי לחלוטין שיהיו ילדים שיהיו זקוקים לסידור חוץ ביתי וכאן המשפט השני.

<יואב אפלבוים: אחרי שעשינו את התכנית ואחרי שתיקנו ושמנו תקציבים והגברנו את מעמדו של העובד הסוציאלי, יישארו הילדים בסיכון שצריכים ללכת לסידור חוץ ביתי.

<יואב אפלבוים: אני פונה אליך ואני רואה בך מישהי שתמשיך פה כמה שנים, עוד הרבה אחרי שאני אפרוש.

<יואב אפלבוים: לדעתי אחת המשימות של מי שאיכפת לו, גם עם נושא הסידור החוץ ביתי, זה לשאוף להקים רשות אחת.

<יואב אפלבוים: הילדים היום מסתובבים בין משרד הבריאות, משרד החינוך, משרד הרווחה, כל אחד עם האג'נדה שלו.

<יואב אפלבוים: הגיע הזמן, את יודעת מה - אפילו כדי לחסוך בתקציבים - הגיע הזמן לעגן רשות אחת שתגדיר בדיוק מי הוא ילד בסיכון, שתגדיר בדיוק מי צריך לצאת מהבית, שתגדיר בדיוק מה צריך לעשות עם הילד הזה שיוצא מן הבית.

<יואב אפלבוים: ולא להתחיל לפזר את זה בין משרדי הממשלה, כפי שהמצב קיים היום.

<יואב אפלבוים: אני קורא לזה לא לנהל את המציאות העכשווית, אלא לגרום לשינוי במציאות כדי לקדם את מצבם של הילדים.

<יואב אפלבוים: את יתר הדברים אני אומר בוועדות הבאות.

<יואב אפלבוים: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה יואב.

יפעת שאשא ביטון: לא יעזור לך כלום, מתפרנסים, לא מתפרנסים, זאת עבודת קודש אמיתית - - -

<יואב אפלבוים: תודה.

יפעת שאשא ביטון: וכל מי שרואה את זה בעין לא יכול להתעלם מזה.

יפעת שאשא ביטון: נמצא איתנו מוטי וינטר, שיש לי כבוד והערכה מאד גדולים אליך והייתי לי גם זכות להגיש את הצעת החוק שבעצם נגזרת מהדו"ח שאתה כתבת, ממקום מאד מאד עמוק של רצון להציל את הילדים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: במסגרת דיוני הוועדה אני מטפלת הרבה בילדים שנפגעים, בעיקר נפגעים מינית, בתוך הסביבה הקרובה שלהם, בין אם זה משפחה, בין אם זה מבוגר אחראי אחר, ששם בעיני הפגיעה היא הכי קשה שיכולה להיות.

יפעת שאשא ביטון: שלא לדבר, אם אנחנו באמת צוללים לעומק ומדברים על אותם ילדים שאנחנו מתלבטים – כן בסיכון, לא בסיכון, כן להוציא מהבית, לא להוציא מהבית – ובסופו של דבר לפעמים אנחנו גם יכולים לפספס והילדים חלקם כבר לא איתנו.

יפעת שאשא ביטון: הסיפור של העברת מידע, שיתוף פעולה בין כל הגורמים – חינוך ורווחה ורופאים וכל מי שבעצם פוגש את הילדים האלה, הוא מאד מאד אקוטי ואני מקווה שנצליח במשימה באמת לקדם את זה עד הסוף.

יפעת שאשא ביטון: אתה תרצה לומר מספר דברים?

יפעת שאשא ביטון: אני מאד אשמח אם תצטרף.

<מוטי וינטר: הלכתי לשירותים אז תפסו אותי בחזרה, אבל - - -

יפעת שאשא ביטון: בוא תצטרף אלינו.

<מוטי וינטר: לא התכוננתי לדבר, אבל אני אגיד.

<מוטי וינטר: קודמי דיברו כל כך יפה שאני לא צריך להציג יותר מזה.

<מוטי וינטר: אני חושב שדליה נתנה תשובה הולמת לביזיון והשקרים שהועלו בטלוויזיה ואני לא צריך להוסיף על זה.

<מוטי וינטר: יחד עם זה אני רוצה להגיד דבר אחד.

<מוטי וינטר: לפני כמה ימים אושר פה חוק האומנה.

<מוטי וינטר: לפני 15 שנה הייתה ועדת רוטלוי, שאני מקווה שקראתם.

<מוטי וינטר: ישבו עליה הרבה שנים ולא הצליחו לממש אותה.

<מוטי וינטר: זו הפעם הראשונה, לשמחתי שהכנסת חוקקה את החוק.

<מוטי וינטר: במקביל, לא חוקקו חוק, גם הצעות, לחוק זכויות ילדים בפנימיות.

<מוטי וינטר: אני לא חושב שכל מה שדיברו פה יעזור הרבה אם אתם לא תבנו חוק שיעגן את זכויותיהם של הילדים בהוצאה חוץ ביתית, כולל בפנימיות.

<מוטי וינטר: משום שאני יכול להגיד לך שבמשך 25 השנה האחרונות, אנחנו נלחמנו על כל גרוש בכדי שיתנו לפנימיות.

<מוטי וינטר: השטויות שהוא אמר שם – תעשיה, הוא ציטט את אסתר הרצוג שקיבלה סימוכין מהמנכ"ל שלנו לפני 30 שנה, שאף אחד לא שמע אותם.

<מוטי וינטר: זה שטויות במיץ עגבניות.

<מוטי וינטר: אני זוכר שאחד הדברים שיבטא את המלחמה שהייתה לנו, למשל שומר לילה.

<מוטי וינטר: מישהו יעלה על הדעת שלא יהיה שומר לילה בפנימיות?

<מוטי וינטר: כן, המשרד שלנו לא נתן, עד שבאיזו שהיא קונסטלציה פוליטית בא אלי ישי שהיה אז שר, והיה לו 2.5 מיליון שקלים מיותרים, אז הוא נתן לנו אותם.

<מוטי וינטר: ועדיין לא פתרנו נדמה לי את כל הבעיה, אבל הועלנו.

<מוטי וינטר: ולכן לבוא ולהגיד שזו תעשייה וכל הדברים האלה, הבל ורעות רוח.

<מוטי וינטר: יחד עם זה, אם לא תטפלו בנושא של הזכויות של הילדים, לא יהיה.

<מוטי וינטר: צאו וראו מה קורה במדינות אחרות.

<מוטי וינטר: דליה הציגה פה את שיעור ההוצאה מחוץ לבית.

<מוטי וינטר: גם בארצות הברית, גם בגרמניה ובעיקר באנגליה, מתייחסים לילדים שהוצאו מחוץ לבית, כאוכלוסייה שצריך לשפות אותה.

<מוטי וינטר: היום מחזירים להם מה שהחברה גזלה מהם.

<מוטי וינטר: גם נותנים להם לימודים חינם, שזו אחת הבעיות הגדולות, הנושא של החינוך.

<מוטי וינטר: לכן אני מציע לך, יש לך תפקיד חשוב פה, תנסי לקדם את החוק הזה ולמעשה כל החוק ישנו ומוכן.

<מוטי וינטר: יושבת פה רינת, שהייתה אחת מהאדריכלים שלו, היועצת המשפטית של משרד הרווחה, וקיימתי לפני ומלפנים.

<מוטי וינטר: יש עוד אנשים שישמחו לעזור, אבל בלי זה, אני לא רואה ואני מרחם על חברי במשרד הרווחה שנותרו שם, שצריכים להילחם כל יום על הדברים האלה, על הזכויות, כי כל אחד אומר להם מה פתאום, זה יותר יקר.

<מוטי וינטר: מה את חושב שהצגה מעוותת כזאת לא משפיעה?

<מוטי וינטר: אני היום יושב ראש עמותה של ילדים בסיכון, והתגובות שאני מקבל מהתורמים – למה שנמשיך לתרום אחרי כתבה כזאת?

<מוטי וינטר: את יודעת איזה נזק הטיפש הזה עשה?

יפעת שאשא ביטון: לא, לא, אנחנו לא מתבטאים ככה.

יפעת שאשא ביטון: מוחקים את זה מהפרוטוקול.

<מוטי וינטר: לא, זה - - -

יפעת שאשא ביטון: לא.

יפעת שאשא ביטון: ציבורי, חינוך, ילד, אנחנו צריכים לשמור על איזו שהיא מסגרת של שיח.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה מוטי וינטר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בהחלט רושמים לפנינו את הסוגיה של חוק זכויות הילד בהוצאה החוץ ביתית שהעילית, ואנחנו בהחלט - - -

<יואב אפלבוים: מותר לי הערה אחת בהקשר לחוק?

יפעת שאשא ביטון: כן.

יפעת שאשא ביטון: קצרה.

<יואב אפלבוים: אמרתי בוועדה הקודמת, אחד החולאים הוא שמתחלפים שרים חדשות לבקרים.

<יואב אפלבוים: הייתה תקופה שאף אחד לא רצה לקחת את המשרד הזה, כל אחד בא עם האג'נדה שלו.

<יואב אפלבוים: חבל שחבר הכנסת - - -

יפעת שאשא ביטון: טוב, זה נכון אבל כמעט לכל משרד.

<יואב אפלבוים: בסדר.

יפעת שאשא ביטון: חוץ משהאוצר הרוויחו הפעם, אבל - - -

<יואב אפלבוים: אני לרגע לא טוען שזה בסדר.

<יואב אפלבוים: אני אתן לך דוגמא אחת.

<יואב אפלבוים: חבל שחבר הכנסת מש"ס הלך ואני וודאי לא חשוד כמי שחבר ש"ס או תומך בש"ס.

<יואב אפלבוים: בשנת 1998 - - -

יפעת שאשא ביטון: יואב, רק במשפט אחד.

<יואב אפלבוים: במשפט אחד.

<יואב אפלבוים: בשנת 1998-1999 אני הקמתי את הבית הראשון לבוגרי סידור חוץ ביתי - דיברנו על זה – ללא עורף משפחתי.

<יואב אפלבוים: איך הקמתי את זה ואיך פתאום היה לי תקציב?

<יואב אפלבוים: ש"ס הייתה בשלטון, הם מהטעמים שלהם המשיכו עם ילדים בפנימיות – י"ג-י"ד.

<יואב אפלבוים: בא אלי מפקח ארצי, לחש לי באוזן יואב אני יודע שאתה דואג לילדים האלה, הנה, תכניס אותם ל-י"ג-י"ד.

<יואב אפלבוים: נגמר ש"ס, נגמר הפרויקט הזה, עד שברוך השם, לא כל כך ברוך השם.

<יואב אפלבוים: הקמתי את זה לאחר שבוגר שלנו התאבד עם שחרורו מהצבא, כשאין לו עורף משפחתי, אבל ברוך השם היום יש לי את ילדים בסיכוי.

<יואב אפלבוים: יש אותנו.

<יואב אפלבוים: יש גופים אחרים, אבל זה עדיין לא מאורגן בחוק.

יפעת שאשא ביטון: זה גם לא צריך להיות פרויקט, צריכה להיות תכנית ארוכת טווח, אני מסכימה לגמרי וזה חלק מהסוגיות שאנחנו בעצם מנסים לטפל בהן.

יפעת שאשא ביטון: אני אתן פשוט לפי הרשום, כדי שאני אוכל גם להיות הוגנת למי שביקש זכות דיבור.

יפעת שאשא ביטון: עורכת דין ספרא?

יפעת שאשא ביטון: יצאה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<א': טוב, אני מתרגשת לדבר פה ויכול להיות שיהיה לי קצת קשה, אז אני פשוט אתחיל.

<א': שמי א' ואני בת 21.

<א': אני בוגרת של אור שלום ואני גרה עם הורי האומנה שלי במרכז.

<א': אני שנה משוחררת משירות צבאי מלא.

<א': סיימתי לימודים בתחום המחשבים ובשנה וחצי האחרונות התחלתי לעבוד עם נוער בסיכון במסגרות שונות.

<א': אני כאן כדי להציף בפניכם את החיים במשפחת אומנה ואת המציאות שהובילה לכך.

<א': בגיל שנה עליתי מאוקראינה וגרתי עם אבא וסבתא שלי.

<א': סבא שלי היה בארץ, אבל גר בנפרד.

<א': את אמא שלי לא הכרתי בכלל.

<א': היינו משפחה קטנה, קצת עם קושי בעברית, אבל הסתדרנו.

<א': סבתא שלי הייתה המפרנסת של המשפחה ואבא שלי אף פעם לא השתלב בעבודה.

<א': בסביבות גיל 8 גילו לאבא שלי לוקמיה ולסבתא שלי התפרץ אלצהיימר, והמשמעות של זה הייתה שהבית בעצם התפרק.

<א': אבא שלי היה אלכוהוליסט ונרקומן ואני לא יודעת להגיד אם זה תמיד היה קיים או שפשוט שמתי לב לזה אחרי שהוא חלה, אבל נכנסו לחובות והגענו למצבים שהיינו בלי מים וחשמל או אוכל.

<א': ואיך שהוא גם בתקופה הזו לאבא שלי עדיין היה כסף לתת לי לקנות לו בקבוק וודקה כל יומיים, גם לביקורים לבתי החולים, ובקיוסק גם הכירו אותי.

<א': ידעו שאבא שלי בכסא גלגלים ולא יכול לצאת מהבית ואני קונה לו.

<א': סבתא שלי לא יכלה יותר להיות השומר שלי בתוך היחסים שלי בין אבא שלי שרק התדרדרו עם הזמן.

<א': היה לו המון אלימות וכעס שתמיד הופנה אליי וסבתא שלי ניסתה לשמור אבל כל פעם נכשלה.

<א': אני רוצה להגיד כמה מילים לגבי הסביבה באותה תקופה.

<א': כולם ידעו מה קורה, בבית הספר ידעו מה הסיבה לחוסרים שלי ומכיתה ה' בקושי הייתי מגיעה, אבל תמיד זימנו אותי לשיחות ולא את ההורים ולא ערבו את הרווחה.

<א': וגם השכנים שהיו שומעים את הצרחות מהדירה שלנו וגם הרופאים שהיו בבתי החולים ורואים ילדה בת 8 עד 10 שמגיעה לאבא בלי הפסקה ולא מתערבים.

<א': וגם הרווחה הכירה אותי.

<א': זה הגיע למצב שעובדת סוציאלית לקחה אותי לסופר בשביל לקנות לי אוכל, אבל עדיין השאירו אותי בבית.

<א': ואני חייבת לציין שאם הייתה לי את האפשרות לחזור אחורה בזמן, לא הייתי יוצאת מוקדם יותר, כי נהייתי מי שאני בגלל הקושי שעברתי.

<א': אבל עם כל הכבוד אני כן חושבת שהיה צריך להוציא אותי מהבית הרבה יותר מוקדם.

<א': היו צריכים לקבל את ההחלטה הזאת בשבילי, כי ילדים לא מבינים שהם נמצאים בבית לא נורמטיבי.

<א': לא היו לי חברים שיכולתי להשוות ולא הכרתי משהו אחר.

<א': חשבתי שככה צריך להיות.

<א': שמעתי איומים אין סופיים מאבא שלי, שאם אני אדבר עם העובדים הסוציאליים, אז הוא יוציא אותי מהבית ואני לא אראה את זה יותר.

<א': כל פעם שהייתי בוכה שקשה לי הוא היה מסביר לי שנולדתי בשביל לטפל בו בזמן שצריך ובשביל זה יש בעצם ילדים.

<א': והרווחה לא יכלה לצפות מילדה כזאת להבין שהיא בסביבה לא בריאה והיו צריכים לקבל את ההחלטה בשמי.

<א': בסופו של דבר בגיל 12 ביקשתי לצאת לפנימייה.

<א': לקחו אותי ואת אבא שלי לשיחה עם אנשי רווחה.

<א': העובדים הסוציאליים ביקשו ממנו אישור והוא צרח וקילל והתנגד והוציא אותי מהחדר.

<א': בסופו של דבר באות ויום כן יצאתי למשפחת קלט חירום.

<א': במשפחת קלט חיפשו לי מקום קבוע וניסו לשכנע אותי לעבור למשפחה חדשה ואני סירבתי.

<א': אחרי חצי שנה אבא שלי נפטר והסכמתי ללכת למשפחה חדשה, כי בעצם לי כבר לא הייתה משפחה והגעתי למשפחת אומנה.

<א': זוג מדהים, מבוססים כלכלית ממוצא רוסי, כי העברית שלי לא הייתה בשיא באותה תקופה.

<א': התחלתי חיים חדשים נורמטיביים.

<א': השנים הראשונות היו נורא קשות.

<א': המון שקט מלחיץ והמון חינוך חדש.

<א': חינוך טוב, אבל חדש.

<א': הבנתי שמקרר זה משהו שיש בו אוכל וזה לא סתם ליופי.

<א': הכרתי שהורים מתקשרים בצהריים אם הם בעבודה ושואלים איך היה בבית הספר.

<א': הכרתי מה זה חיי חברה.

<א': היו דברים קשים כמובן, כי כשמתחילים להבין את הטוב, מתחילים להבין גם מה היה רע.

<א': וכשאב האומנה שלי בא לחבק אותי התרחקתי במשך קרוב לשלוש שנים.

<א': היה לי נורא קשה לחבק דמות אבהית והתחלתי להבין למה וזה היה לי קשה לקלוט את זה, כי אני גם רציתי את האהבה הזאת.

<א': האומנה נתנה לי בסיס נורמטיבי לפרוח ממנו ובאמת פרחתי.

<א': אם הייתי נשארת בבית הביולוגי, לא הייתי מגיעה קורב למי שאני היום ואני מודה לשני ההורים האמיתיים שלי על זה.

<א': אני מעריכה אותם ברמות היסטריות.

<א': גם הם עברו חיים קשים ועדיין מחזיקים בית, זוגיות ומשפחה ואני רק שואפת להיות כמותם.

<א': ואני באמת מרגישה שאנחנו משפחה.

<א': קשה לי לדמיין תקופה בלעדיהם.

<א': האומנה גם עזרה לי לחזק את הקשר עם המשפחה הביולוגית שנשארה לי – סבא שלי בעצם.

<א': הקשר נשמר והתחזק עם הזמן.

<א': בחגים הייתי מביאה אותו לבית, לארוחה עם משפחת האומנה והם הכירו ביניהם.

<א': אני בעצם בעשר השנים האחרונות הייתי בשלוש הלוויות.

<א': זיהיתי שתי גופות בשנתיים האחרונות וזה עושה משהו לבן אדם, לילדה בעצם.

<א': בהלוויה של סבא שלי, אם האומנה שלי רצתה לזהות את הגופה במקומי.

<א': אז היא רצתה לתמוך בי והיא הייתה לצידי, אבל ידעתי שאני צריכה לעשות את זה.

<א': אבל הם תמיד היו שם והם שם עד היום.

<א': איבדתי המון בחיים שלי, אבל גם השגתי המון בזכותם.

<א': אני חושבת שמסגרת האומנה היא מסגרת שיכולה לתת המון לילד, שהרעיון של הורות אצלו פגום.

<א': זה נותן לו להבין מה זה באמת חינוך טוב, מה זו אכפתיות, מה זו תמיכה, מה זה בית נורמטיבי.

<א': אני מבינה שלפעמים להורים ביולוגים לא קל, שהחיים שלהם קשים, שלוקח זמן למצוא את עצמך, אבל זה לא צריך לבוא על חשבון הילד או הילדה.

<א': הורי אומנה נותנים לילדים להבדיל בין טוב לרע, והקשר בין הורה האומנה להורים הביולוגים יכול אולי לתת לילד פחות לכעוס על ההורים הביולוגים, כי כשלילד טוב זה העיקר.

<א': אני חושבת שהמדינה יכולה להקל על ילדים שנפלו בגלל בחירות הוריהם.

<א': אם רק אנשי מקצוע יכירו יותר ולא יפחדו לקבל החלטות ובעיקר לא יאמינו לצעקות של ההורים הביולוגיים, אולי משהו טוב ייצא מזה.

<א': כי בסופו של דבר ההורים הביולוגיים יתנגדו.

<א': הם תמיד יגידו שהכל טוב ושעוד שנייה הכל יהיה טוב.

<א': כי פתאום מסתכלים עליהם או פתאום רוצים לקחת משהו שלהם.

<א': אני חייבת לציין גם תופעה שראיתי לאחרונה עם כל הפרסום בפייסבוק, שאנשים כותבים שארגונים העוסקים במסגרות חוץ ביתיות הם בעצם סוחרים בבני אדם, או שחוק האומנה זה חוק הגנה על הפדופילים.

<א': אני ראיתי את זה עם חברות שלי שגם עובדות עם נוער בסיכון וכל אחת בוגרת ממסגרת חוץ ביתית כלשהי.

<א': כולנו יצאנו מהבית בעצם וכולנו, כשראינו את זה, הזדעזענו.

<א': כי אנחנו מכירות מה זה בית הרסני מבפנים.

<א': אני מאמינה שבן אדם שאומר שזה סחר בבני אדם לא עבר שבועיים בלי מקלחת כי אין מים.

<א': לא הכין אוכל רק לאבא לא לעצמו.

<א': לא שיחק בקופסת כדורי אקדח שהייתה בשידה ולא התעלף פעמיים בשבוע מחוסר אוכל.

<א': גם אם זה אומר להוציא את הילד לתקופה קצרה זה בסדר, אבל בשנייה שעובדים סוציאליים יוצאים מהבית, אף אחד לא יודע מה קורה שם בפנים.

<א': אני רוצה להוסיף, למרות שאני יודעת שזה לא המקום פה, שלא פחות חשוב מכל מה שמדברים כאן, זה גם הליווי אחרי גיל 18.

<א': היום אני עובדת כמלווה למתבגרים ובוגרים באור שלום ואני מבינה עד כמה זה חשוב לתת לצעירים גם בהמשך בסיס טוב לתחזק את מה שהשיגו עד גיל 18.

<א': המון ילדים נזקקים למציאות קשה בגיל 18 ונופלים חזרה אל המקום המוכר להם, עמדת הקורבן.

<א': וזה למה אני חושבת שליווי בוגרים זה חשוב לא פחות מכל מסגרת לפני גיל 18.

<א': לסיכום, אני חושבת שצריך להעלות את המודעות לכל איש מקצוע שעוסק עם ילדים.

<א': אנחנו צריכים להשקיע בדור הבא שלנו.

<א': זה לא הגיוני שיהיה ילד בכיתה שחושב על איזה סרט הוא יראה אחרי בית הספר ואיזו ארוחה מחכה לו, ותהיה ילדה שיושבת לידו, מסריחה מחוסר מקלחת ורואה שיש לה קשרים בשיער ורק חושבת על להסתפר ואז הכל יהיה טוב.

<א': יש כל כך הרבה סיפורי הצלחה והכל מתבסס על דבר אחד, שמישהו נתן למישהו הזדמנות.

<א': המדינה הצליחה לתת לחלק מהילדים הזדמנות ולכן יש גם חלק בוגרים שיושבים, אבל הרבה גם חסרים ולכן צריך להמשיך ללמוד ולהבין למי מגיעה הזדמנות ולא לפחד לתת אותה.

<קריאה: וואו.

יפעת שאשא ביטון: כשמך כן את.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

<קריאה: נכון, ממש.

יפעת שאשא ביטון: הצלחת לרגש אותנו בלי שום ספק.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהדברים שלך, באוטנטיות שלהם, וככה לשקף את התמונה דרך העיניים של ילד שחווה את זה, זה אומר הכל.

יפעת שאשא ביטון: יכולנו להתחיל עם העדות שלך ולסיים איתה כדי באמת להבין איפה אנחנו באמת נמצאים.

יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נדרשים ממש לסכם.

<קריאה: לא, לא, אנחנו מוותרים.

<קריאה: זה בסדר.

יפעת שאשא ביטון: אני ממש מתנצלת אבל באמת היה חשוב לי גם לשמוע את הדברים מראשיתם עד סופם ולא רציתי להפריע לאלה.

<קריאה: זה היה יותר חשוב לשמוע אותה.

יפעת שאשא ביטון: ואני באמת רוצה לסיים את הדיון וככה לסכם אותו בכמה נקודות.

יפעת שאשא ביטון: קודם כל באמת בתודה ענקית לכולכם שהגעתם ולקחתם חלק בדיון החשוב הזה והייתם ברוב קשב, עם כל המורכבויות והשיח שעלה כאן וזה לגמרי לא מובן מאליו.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שכן יהיה ברור, ואלה, זה לא רק העובדים הסוציאליים, זה אנחנו כבני אדם, הכי טבעי לנו לחשוב שילד צריך להיות עם ההורים שלו, גם אם קצת קשה וגם אם זה לא תמיד הולך כמו שזה צריך באמת להיות.

יפעת שאשא ביטון: התחושה היא שעדיף שהילד יישאר בתא המשפחתי וזו נקודת המוצא.

יפעת שאשא ביטון: אבל אין שאלה בכלל שאנחנו נדרשים הרבה מאד פעמים להציל את הילדים ולאפשר להם לחוות גם משפחה נורמטיבית, והקשר שאת מתארת בין המשפחה הביולוגית לבין משפחת האומנה ופה תיארו את זה, לבין הפנימייה, הוא מאד מאד חשוב כדי בעצם להשאיר לילד גם את התמונה השלמה ואת הזהות השלמה שלו.

יפעת שאשא ביטון: חשוב לשקף לציבור את הנתונים האמיתיים - משרד הרווחה - וזה גם קצת על כתפיכם.

יפעת שאשא ביטון: אני אסייע ככל שאני יכולה, אבל אני חושבת שהדברים חייבים להיות שקופים לציבור.

יפעת שאשא ביטון: אי אפשר להשאיר את זה כל הזמן במקום המאד כואב של מקרה כזה או אחר, שאולי גם הייתה שם טעות ואולי גם לא הייתה שם טעות, אבל אנחנו מקבלים איזו שהיא תמונה מאד מסוימת מזווית מאד מסוימת, כפי שמישהו מאד מסוים ראה אותם ואני חושבת שהנתונים שלכם, שהם לא נתונים סובייקטיביים, זה נתונים אמיתיים של כמה כסף מושקע, כמה ילדים משולבים במסגרות כאלה וכמה בקהילה ומה התהליך שאתם עוברים, הוא מאד מאד חשוב, ושגם עדויות כאלה, של ילדים שאומרים, ואגב זה לא רק בוועדה הזו.

יפעת שאשא ביטון: יצא לי לשוחח עם כמה ילדים, הם היום כבר בגירים, שיצאו מביתם ואומרים – הצילו אותי.

יפעת שאשא ביטון: הצילו אותי.

יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שהקול הזה - - -

<קריאה: אבל את זה גם צריך להביא לידיעת הציבור.

יפעת שאשא ביטון: אז אני אומרת, חשוב שגם הכל הזה יישמע.

יפעת שאשא ביטון: א', אני חושבת שאת יכולה להיות לחלוטין מי שמייצגת את זה בצורה מאד נעימה ואוטנטית ושלמה.

יפעת שאשא ביטון: באמת שלמה, עם כל המורכבות ועם כל מה שחווית בתהליך הזה.

<קריאה: וגם מ'.

יפעת שאשא ביטון: וכמובן גם מ' שיושבת איתנו כאן וסיפרה את הסיפור בהתחלה.

יפעת שאשא ביטון: חוק זכויות הילד - כפי שהוצג כאן - אני אקרא אותו ואני בהחלט אבחן את קידומו, אחרי שאני אלמד את הפרטים.

יפעת שאשא ביטון: ושוב, חיזקו ואימצו, גם אתם העובדים הסוציאליים, גם אתם מהפנימיות, גם מהעמותות השונות שמסייעות ושותפות לדרך וגם למי שהגיע לכאן לספר את הסיפור שלו, תודה ענקית.