ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 210, 2016-06-14 11:30

יעקב מרגי: שלום לכולם.

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט השלישית להיום, וה-210 מתחילת הקדנציה.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, אין ישיבה דלה וכל אחת מעניינת ומאתגרת יותר מחברתה.

יעקב מרגי: היום 14 ביוני 2016, ח' בסיוון תשע"ו, הנושא – ציון 40 שנה למרכז הטניס בישראל.

יעקב מרגי: אני קודם כל רוצה לפתוח במילת תודה שפניתם אלינו בכלל.

יעקב מרגי: כי השולחן הזה יודע לעתים קרבות מילוליים, רק קרבות מילוליים ודיונים סוערים, ומערכת החינוך וספר האזרחות וגלגל"צ, פלייליסט של גלגל"צ וכל הדברים - - -

נורית קורן: תיאטרון מוצקין.

יעקב מרגי: וכל הדברים שמעוררים, כמו איך קוראים לספר?

יעקב מרגי: גדר חיה של רביניאן, הנושאים שעשו כותרות.

יעקב מרגי: אני מתחייב לעצמי, וזאת הצהרה, אני מתחייב לעצמי שבשולחן הזה נושא הספורט בשנה הקרובה יקבל יותר ביטוי.

יעקב מרגי: בשולחן הזה לצערי הרב הוקמה ועדת משנה שהיא לא הכי פעילה.

יעקב מרגי: קיימו מספר דיונים.

יעקב מרגי: לטעמי יש הרבה מה לעשות ולתרום בספורט.

יעקב מרגי: תרומתו של הספורט בחברה הישראלית זו תרומה משמעותית, חברתית, כלכלית, בריאותית, ואני חושב שיש מה לעשות ויש מה לדון וזו הזדמנות.

יעקב מרגי: אז בזכותכם, ראו זאת – אנשי הטניס בישראל – בזכותכם לקחתי על עצמי שיהיו יותר דיונים בתחום הספורט.

יעקב מרגי: 40 שנה למרכז הטניס בישראל.

יעקב מרגי: אני חושב שקודם כל חשוב שתדעו שהדיון הזה מוקלט, בשידור אינטרנטי, יהיה פרוטוקול.

יעקב מרגי: זו ההזדמנות שלכם לדבר לאומה.

יעקב מרגי: מי מכם יפתח?

<ארי שטרסברג: אני אפתח.

יעקב מרגי: תציג את עצמך ותפתח.

<ארי שטרסברג: שלום, שמי ארי שטרסברג, אני המנכ"ל של מרכז הטניס בישראל, וכפי שדיברתי איתך לפני כמה דקות, רציתי קודם כל להגיד שהארגון הזה הוא לא אך ורק מגרשי הטניס והאצטדיון הגדול שרואים שכשנוסעים על כביש 5, אלא זה ארגון ארצי שנמצא כמעט ברוב ערי הפריפריה בארץ – מקריית שמונה בצפון ועד ערד, באר שבע ואופקים בדרום.

<ארי שטרסברג: אנחנו הכנו במיוחד סרט, להראות לכם קצת על ההיסטוריה של ה-40 שנה של הארגון, אבל אני מבין שזה לא יהיה אפשרי להראות את זה.

יעקב מרגי: למה?

יעקב מרגי: מה האורך של הסרט?

<ארי שטרסברג: הסרט הוא 4 דקות, 3 ומשהו דקות.

יעקב מרגי: יש לכם לפטופ?

<ארי שטרסברג: יש לנו גם לפטופ, גם דיסק און קי.

יעקב מרגי: אז קדימה, בבקשה.

יעקב מרגי: אפשר להזמין איש טכני?

יעקב מרגי: בבקשה, תוך כדי תמשיך בסקירה שלך.

<ארי שטרסברג: אז קודם כל אני רוצה להציג מי שנמצא פה.

<ארי שטרסברג: נלך מסביב לשולחן – קודם כל יש לנו את גיא ידלין שהוא יושב ראש פורום הידידים שלנו.

<קריאה: כי חשוב.

<קריאה: מביא כסף.

יעקב מרגי: וידלין קשור לידלינים?

<גיא ידלין: לא לידלינים האלה.

<גיא ידלין: אנחנו הידלינים השניים.

יעקב מרגי: זכינו לארח אותו בוועדה ב-90 שנה לאהרון ילדין.

<גיא ידלין: אני 90 שנה מסביר שאני לא קרוב שלו.

יעקב מרגי: כן, בבקשה.

<ארי שטרסברג: ואני אלך די מהר מסביב לשולחן.

<ארי שטרסברג: יגאל גיפש, המנהל של מרכז הטניס בדרום תל אביב, שאול זוהר, המנהל של מרכז הטניס בקריית שמונה.

<ארי שטרסברג: אהוד פדרמן, המנכ"ל לשעבר של מרכז הטניס בישראל, שגר בירושלים והגיע לכאן.

<ארי שטרסברג: אני מאד שמח לראות אותו.

<ארי שטרסברג: אנדי רם, אחד ה - - -

יעקב מרגי: האגדה.

<אנדי רם: אגדות זה לאנשים שמתים בדרך כלל.

יעקב מרגי: בחייו, בחייו.

נורית קורן: תראה, זה שגרמת לזה שהרבה אנשים יישבו ויראו תחרויות טניס, זה כבר אומר הכל ואנחנו מצדיעים לאנשים כאלה, כל הכבוד.

נורית קורן: למרות הקשיים, למרות הכל, ללכת ולהתחרות עם הגדולים, זה כבוד.

<ארי שטרסברג: רונן מורלי מאשקלון, המאמן הראשי שלנו, מאמן נבחן גביע דיוויס לשעבר, המדריך המקצועי של כל הארגון.

<ארי שטרסברג: מוריס אוחיון, המנהל של מרכז הטניס בירושלים, בן הבית פה.

<ארי שטרסברג: טל אמסלם, מנהל מרכז הטניס בטבריה, חיים ציון, השכן, מנהל מרכז הטניס באופקים.

יעקב מרגי: אבל תגיד את האמת, איזה יישוב במועצה הוא - - -

<חיים ציון: תראה, אני בא מהעיר, אני גדלתי בהרצלייה ובהוד השרון - - -

יעקב מרגי: גם אני גדלתי בעיר.

<חיים ציון: אני הגעתי למושב וגיליתי עולם ומלואו ואני מודה כל יום לבורא עולם על זה.

יעקב מרגי: אני גם גדלתי בבאר שבע, מפעל חיים באר שבע ועברתי.

יעקב מרגי: כל אחד בסוף הולך אחרי אשתו, למושב.

נורית קורן: להרצלייה מנווה ישראל?

נורית קורן: לא?

<קריאה: אני לקחתי את אשתי מהמושב לעיר.

יעקב מרגי: בבקשה, תמשיך.

<ארי שטרסברג: ליאור חן מהאוניברסיטה העברית, שהם חיברו מחקר לפני כמה שנים על ההשפעות של מרכז הטניס והטניס על הבוגרים שלנו.

<ארי שטרסברג: הבאנו כמה עותקים.

<ארי שטרסברג: אני חושב שזה נושא מאד חשוב לדבר עליו היום ואני אתן לליאור את הדקות לדבר ולהסביר את המחקר שהם עשו.

<ארי שטרסברג: אלעד רוט, המנהל של מרכז הטניס בעכו, יניב סקירה, מנהל מרכז הטניס בבאר שבע.

יעקב מרגי: סקירה?

יעקב מרגי: מהמשפחה של השטיחים?

<יניב סקירה: יכול להיות.

יעקב מרגי: חברים, מה זה?

יעקב מרגי: אני זוכר את הסבא.

<יניב סקירה: באמת?

<יניב סקירה: מדהים.

יעקב מרגי: עוד עם החנות בגלעד, כשהוא עלה והוא בא.

יעקב מרגי: זה מסגיר את הגיל שלי אבל.

<ארי שטרסברג: לילו צרפתי, המנהלת של מרכז הטניס בחיפה.

<ארי שטרסברג: סופי כץ, מנהלת התכניות הקהילתיות שלנו.

<ארי שטרסברג: עמית דרגנר, מנהל השיווק שלנו ודן דייקר, שהוא חבר הדירקטוריון הבינלאומי שלנו.

<ארי שטרסברג: תודה שהגעת.

<ארי שטרסברג: שרון פרנק, מנהלת משאבי אנוש.

יעקב מרגי: ולאחר כל זאת?

<ארי שטרסברג: ולאחר כל זאת, ואלה, כמובן שדאגה להביא אותנו לכאן ואנחנו מאד מודים לה על העזרה בכך.

יעקב מרגי: גם אנחנו מודים לה.

<ארי שטרסברג: אז בינתיים שאנחנו מתארגנים כדי להראות את הסרט, אני רציתי קודם כל לומר כמה עובדות לגבי הארגון, שכולנו נהיה מודעים להן.

<ארי שטרסברג: קודם כל, מרכז הטניס, אנחנו גאים – 40 שנה.

<ארי שטרסברג: הוא התחיל עם מרכז טניס אחד ברמת השרון, כיום יש לו 14 מרכזי.

<ארי שטרסברג: נתתי עכשיו בעצם 12 מתוך 14 מרכזים, אז אתם רואים איפה אנחנו פזורים.

<ארי שטרסברג: אנחנו מגיעים ל-20,000 ילדים בשנה, כ-5,000 מהם שמשחקים כל יום אחר הצהריים ועוד כ-15,000 ילדים בתכניות מיוחדות לנערים ונערות בסיכון, תכניות מיוחדות לילדים עם צרכים מיוחדים.

<ארי שטרסברג: ראיתי את חברת הכנסת נורית קורן במרכז הטניס באחת מתחרויות הנכים.

<ארי שטרסברג: תכניות מיוחדות בעבור העלייה, במיוחד מאתיופיה, ובנוסף תכניות מקצועיות טהורות, על דגש של מצוינות, במיוחד בפריפריה.

<ארי שטרסברג: בנוסף לחינוך הפורמאלי שהילדים מקבלים, איך דרך הספורט ודרך הטניס בפרט, שהוא לפי דעתנו אחד מענפי הספורט היותר מכשירים, מאתגרים ונותנים את הדחיפה קדימה לכל מיני דברים בחיים, את האפשרות ללמוד, להתפתח ולקבל את הכלים לחיים, שאני אדבר עליהם קצת יותר ואתם תראו אותם בסרט, לגבי התרומה של הענף הזה ושל הספורט הזה לחיים בכלל, לא רק בטניס, של כולם וכולל אני, שגדלתי ושיחקתי טניס.

<ארי שטרסברג: זה מוכן?

<ארי שטרסברג: תגידו לי מתי.

יעקב מרגי: הוא יגיע ואנחנו נודיע לכם מתי.

<ארי שטרסברג: אין בעיה.

<ארי שטרסברג: יש לנו מעל 400,000 בוגרים בארגון מאז שהוקמנו.

<ארי שטרסברג: התורמים והמייסדים שהקימו את זה בשנת 1976 היו ברובם אמריקאים.

<ארי שטרסברג: מבחינתם, מה שהכי קשה להם זה שהם חושבים שאנחנו הסוד הכי כמוס במדינת ישראל מבחינת מה שהצלחנו לעשות ב-40 שנה האלה.

<ארי שטרסברג: יש לנו 54 תכניות קהילתיות בכל הארץ.

<ארי שטרסברג: בעיקרון אנחנו אחד מארגוני הרווחה הגדולים בישראל מצד אחד ואחד מארגוני, הייתי קורא לזה מצוינות, הגדולים בישראל ואנחנו ללא ספק בית הספר לטניס, אם לא הכי גדול בארץ, שזה בטוח, אחד הגדולים בעולם.

<ארי שטרסברג: והשילוב הזה, שבין לקחת ילדים כמו אנדי רם, שאני בטוח יגיד כמה מילים, ולהביא אותו לידי זה שהוא ייצג את ישראל ויהיה דוגמא ומופת - - -

יעקב מרגי: חשבת שהבאנו אותו ולא ניתן לו לדבר?

<ארי שטרסברג: תשמע, רק להסתכל עליו זה גם טוב, אבל - - -

נורית קורן: פה גם מדברים.

נורית קורן: פה יש רמקול בשביל זה.

נורית קורן: יש לנו יום ספורט ב-5 ביולי וגם צריך לבוא ולייצג.

<קריאה: אני חושב שאם היית מזמין את שר הביטחון הוא היה מגיע.

יעקב מרגי: כן.

<ארי שטרסברג: והנושא הנוסף שאני ארצה להגיד בעניין הזה, שאני חושב שהוא גם מאד מאד ייחודי לארגון שלנו, זה בגלל המיקום שלו, בגלל שזה ארגון אחד שחולש בעצם על כל הארץ, הנושא של אי השוויון בחברה והנושא שאתה לוקח ילדים בגיל 10, 12, מכל המגזרים – היהודים והערבים, הדתיים והחילונים, האשכנזים והמזרחיים – והם ביחד על מגרש אחד ואין מישהו שהוא טוב יותר או פחות ומישהו שיש לאבא שלו כסף ויש לו כסף או אין לו כסף.

<ארי שטרסברג: לקחנו ספורט שכביכול יש לו - - -

יעקב מרגי: יש לו אוריינטציה של עשירים.

<ארי שטרסברג: בדיוק.

<ארי שטרסברג: והנגשנו אותו לעם ישראל.

<ארי שטרסברג: גרמנו לזה שכשאני גדלתי, אני גדלתי בקבוצה עם ילד מרמלה וילדים מרמת השרון ומחיפה ובעצם מכל מדינת ישראל.

<ארי שטרסברג: ובגיל הזה כבר, הרי אומרים שהצבא זה כור ההיתוך של מדינת ישראל וזה קורה בגיל 18, שבו באמת אתה מגלה מה אתה יכול לעשות ואיך אתה יכול להצליח בחיים, אנחנו גורמים לילדים האלה לקבל את זה כבר בגיל 10.

יעקב מרגי: יש רשויות שאתם הייתם רוצים להקים שם מרכז טניס והן לא משתפות פעולה מבחינת הקצאת שטח, קרקע, משהו כזה?

<ארי שטרסברג: אנחנו עכשיו בתהליך של בניית מרכז הטניס ה-15 בשדרות.

<ארי שטרסברג: אנחנו בשיתוף פעולה עם ראש עיריית שדרות.

<ארי שטרסברג: אנחנו כרגע בשני כיוונים.

<ארי שטרסברג: יש את הכיוון כמובן שרוצה להגדיל ולהתפתח, ויש את הצד שרוצה לממש את מקסימום הפוטנציאל שיש - - -

יעקב מרגי: את מה שיש כבר, שקיים.

יעקב מרגי: אוקיי, שאלתי.

<ארי שטרסברג: נכון, נכון.

נורית קורן: לדעתי הם צריכים להיכנס לרשויות הערבויות גם.

יעקב מרגי: כל הארץ.

<ארי שטרסברג: יש לנו 172 מגרשי טניס.

<ארי שטרסברג: השקיעו בתרומות אדירות מרחבי העולם כ-300 מיליון דולר במהלך 40 שנה בשביל לבנות את זה.

<ארי שטרסברג: היום אנחנו נמצאים במצב שהרבה מהתורמים שלנו הם בני 80 פלוס שהקימו חזון מאפס.

<ארי שטרסברג: הם בנו לנו מתנה, למדינת ישראל.

<ארי שטרסברג: וכל אחד ואחד שנמצא בחדר פה, שיודע את זה, כי כמעט כולנו גדלנו וחווינו את זה בתור ילדים ונוער, את המתנה המדהימה זאת.

<ארי שטרסברג: והמשימה שלנו היום, וזו גם אחת הסיבות שאנחנו רוצים להיות פה, זה לראות איך אנחנו ממנפים את זה.

<ארי שטרסברג: איך אנחנו לוקחים את זה קדימה ומממשים למקסימום, אם זה דרך שיתופי הפעולה עם בתי ספר, שכל בית ספר בעירייה כזו או אחרת יקבל את היכולת ללמוד טניס, וזה הרבה מעבר לטניס.

<ארי שטרסברג: זו הדרך ללמוד להצליח בכל דבר שאתה עושה.

יעקב מרגי: אני מציע שבשלב הזה, לפני שניתן רשות והתייחסות, ליאור חן, תיזהר שלא יוסיפו לך אף פעם את הא' לפני השם שלך.

<ליאור חן: קרה לא מעט.

יעקב מרגי: אוי ואבוי.

יעקב מרגי: תספר לנו, חוץ מטניס, תגיד מה זה?

<ליאור חן: אז אני פשוט אדבר כמה דקות על המחקר, ברשותך.

יעקב מרגי: שלוש דקות זה גם נקרא כמה דקות, נכון?

<ליאור חן: חמש.

יעקב מרגי: יאללה, קח.

<ליאור חן: אז שמי ליאור חן, אני דוקטורנט לאנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית.

<ליאור חן: המחקר שלי עוסק בתחום מאד שונה, אבל לאורך התואר השני אני ניהלתי מחקר בהובלת פרופסור גד יאיר מהמכון לחקר הטיפוח בחינוך באוניברסיטה העברית, והוא מתנצל שהוא לא יכול היה להגיע.

<ליאור חן: ואני אספר כמה דברים על המחקר, אבל אני אפתח בשניים שלושה ציטוטים מתוכו.

<ליאור חן: ציטוט ראשון הוא של בוגרת מערד, שסיפרה לנו כך: הלכתי מגיל 7 לטניס לבד, נסעתי לתחרויות.

<ליאור חן: אתה מגבש את עצמך כאינדיבידואל.

<ליאור חן: יצאנו מערד לבאר שבע, לרמת השרון וזה היה גדול.

<ליאור חן: בוגר אחר ממרכז בדרום מספר – בשבילנו זה היה וואו.

<ליאור חן: לילדים בגילנו לא הייתה את המודעות לצאת למקומות אחרים.

<ליאור חן: בטניס היו מוציאים אותנו לתחרויות באשקלון, ביפו, ברמת השרון, היינו הולכים לראות את הדיוויס.

<ליאור חן: לילדים בכדורגל לא היה את זה.

<ליאור חן: אז כאמור, לפני ארבע שנים פנו אל המכון לחקר הטיפוח בחינוך ממרכז הטניס בישראל וביקשו לערוך שני מחקרים.

<ליאור חן: מחקר אחד זה לפתח אפליקציה ושאלונים, לבדוק את התכניות המיוחדות של המרכז ומרכז שני של לבדוק את השפעות הפעילות על בוגרי המרכז ועל זה אני אדבר עכשיו.

<ליאור חן: לצורך המחקר ביקרנו במרבית המרכזים.

<ליאור חן: קיימנו שיחות מיקוד, ערכנו שיחות עם מנהלי המרכזים.

<ליאור חן: ביצענו סקר אינטרנטי בהשתתפות 330 מבוגרי המרכזים ולבסוף ערכנו ראיונות עומק עם כ-50 בוגרים.

<ליאור חן: ולפני הממצאים חשוב לי להגיד, בדרך כלל זה ידוע שבמחקר עונים על שאלונים אינטרנטיים בין 01- ל-15%, ובמחקר של הטניס ענו עליו קרוב ל-50%.

<ליאור חן: כלומר, כבר המענה מדגיש את המחויבות של המרכז לטניס למרכז.

<ליאור חן: לגבי הממצאים.

<ליאור חן: מצאנו במחקר שהפעילות במרכזי הטניס זכורה באופן חיובי מאד.

<ליאור חן: כמובן שאפשר להתווכח ולהגיד שיש כאן הטיה, אבל באופן מעניין גם אנשים עם חוויות פחות נעימות רצו לספר לנו ובכל זאת אנחנו בדקנו אגדים שונים מ-1 עד 7 והאגד של חווית ההשתתפות בתכניות המרכז זכורה לי לטובה – היה אחד הגבוהים וזכה לציון ממוצע של 5.54.

<ליאור חן: במחקר מצאנו באופן כללי שההשפעה של פעילות הטניס על הבוגרים היא השפעה חיובית.

<ליאור חן: יש מעט מאד מקרים שהם מקרי סינדרלה דודי סלע, הנער, הילד מקריית שמונה, שהגיע להיות אחד מהטובים בעולם, אבל יחד עם זאת, כמעט בכל המקרים ההשפעה היא חיובית, גם אם צנועה.

<ליאור חן: ובמה אני אומר שההשפעה חיובית?

<ליאור חן: ניתוח החומרים עלה שבוגרי המרכז קושרים בין פעילות הטניס לבין איכות חיים ובריאות טובה יותר כיום.

<ליאור חן: שפעילות הטניס אפשרה להם ילדות עשירה ומפתחת יותר ופתחה להם דלתות תעסוקתיות בבגרותם.

<ליאור חן: שהפעילות יצרה אצלם אישיות תחרותית ושאפתנית והגבירה את היכולת לעמוד באתגרים, הרבה בזכות משמעת עצמית גבוהה, שגם היא כתוצאה מהטניס.

<ליאור חן: הבוגרים היו חלוקים האם התכונות האלה הובילו אותם לטניס או שזה באמת הטניס פיתח אצלם, אבל בכל המקרים הטניס פיתח את התכונות האלה עוד יותר.

<ליאור חן: לצד זה, אני אשמח עוד, אם יש לי זמן, להציג שתי דילמות או דילמה אחת מרכזית שעלתה.

יעקב מרגי: דילמה אחת מרכזית.

<ליאור חן: דילמה אחת שעלתה ביחסי - - -

יעקב מרגי: בחיים אל תהיה נדיב בהצעות.

יעקב מרגי: תמיד תיקחו.

<ליאור חן: והיא שאלת הפריפריה – מרכז.

<ליאור חן: בעצם גילינו במחקר שלנו שאפשר לחלק את המרכזים לשלושה סוגים.

<ליאור חן: יש את רמת השרון, יש את המרכזים הפריפריאליים חצי אורבאניים קראנו לזה, ויש את המרכזים הפריפריאליים ובאיזה שהוא מקום כל אחד התפתח קצת ביחס לאיפה שהוא התחיל, כשבדרך כלל אנשים מהפריפריה דיברו על הערכים ובדרך כלל המרכזים החצי פריפריאליים דיברו על זה שנפתחו להם דלתות תעסוקה בעולם הטניס, ואנשים מהמרכז, בעיקר רמת השרון, דיברו על היכולת שלהם להתפתח בעסקים בעקבות הטניס.

<ליאור חן: על אף המתחים שהוצגו על ידי הבוגרים, שהיה לי זמן להציג רק אחד, הרבה אנשים במרכזים דיברו על המרכז בצורה של בית, במילים של בית ושל משפחה.

<ליאור חן: וציטוט אחרון שאמר בוגר שהיום הוא מאמן במרכז – המרכז זה מקום שמקנה ערכים לילדים.

<ליאור חן: טניס זה הרבה מעבר לזה, מעבר לטניס.

<ליאור חן: מרכז טניס מבחינתי זה בית.

<ליאור חן: היום אני מדריך ילדים ומבחינתי אני מדגיש להם שזה הרבה מעבר לניצחון או הפסד.

<ליאור חן: מילה אישית לסיום, בלי קשר למחקר, ברשותך.

<ליאור חן: אחת הסוגיות או הסכנות של חוקר חברתי זה להתאהב בנחקרים שלו וזה יכול להשפיע על המחקר ועד היום - - -

יעקב מרגי: זה נקרא היסחפות.

<ליאור חן: היסחפות.

<ליאור חן: ועד היום בכל המחקרים שעשיתי בתור עוזר מחקר או בדוקטורט שלי, המקרה היחיד שהייתי צריך להידרש לסוגיה הזאת זה המחקר הזה, המחקר של הטניס, ואני כבן דגניה א', שסמוך מאד לטבריה, זוכר במיוחד את ההגעה יחד עם פרופסור יאיר למרכז בטבריה, שטל הוא המנהל שלו.

<ליאור חן: וגם הזיכרון, בילינו שם מאחר הצהריים עד שנסגר המרכז פחות או יותר, וגם הזיכרון שלנו מאד חיובי, עכשיו שניסינו להיזכר במחקר, אבל יותר מזה אנחנו זוכרים את הדרך חזרה מטבריה עד לירושלים ואת ההתפעלות וההתרשמות וההתלהבות שלנו ושל פרופסור יאיר, שהוא פרופסור לחינוך, מהפעילות שפשוט לא הפסקנו לדבר עליה.

יעקב מרגי: אל תשכח לדבר על זה שהפכת להיות שחקן טניס מן המניין.

<ליאור חן: הייתי אלוף עמק הירדן בצעירותי, ובעקבות המחקר הזה חזרתי לשחק טניס באופן חובבני.

יעקב מרגי: או.

יעקב מרגי: היה קשה לך.

יעקב מרגי: הוצאתי את זה ממך.

<ליאור חן: כן, אבל אני לא העניין, העניין הזה באמת מרכזי הטניס.

יעקב מרגי: אלף תודה רבה לך.

יעקב מרגי: נמצאת איתנו חברת הכנסת נורית קורן מתחילת הדיון, ונמצא איתנו חבר הכנסת יואב רזבוזוב.

יעקב מרגי: הוא רוצה להצביע בוועדת העלייה, את מאפשרת לו?

יעקב מרגי: אם לא את הדוברת הראשונה.

נורית קורן: אני גם רוצה.

נורית קורן: טוב, יאללה.

נורית קורן: פעם אחת.

יעקב מרגי: בבקשה.

יעקב מרגי: היא לארג'ית לספורטאי.

נורית קורן: הוא גם היה איתי בניו יורק והכרנו יותר טוב.

נורית קורן: אז בבקשה.

יואל רזבוזוב: תודה, תודה.

יואל רזבוזוב: תודה כבוד יושב הראש.

יעקב מרגי: הוא היה איתנו.

יואל רזבוזוב: ויש החלטה כבר.

נורית קורן: איך יכולתי?

יואל רזבוזוב: תודה כבוד יושב הראש על עצם קיום הדיון הזה, על כל מה שקשור לספורט.

יואל רזבוזוב: ספורט זה בליבי ובדמי ואת האמת, חברי אנדי רם שלח לי הודעה, תבוא, תחזק את הטניס.

יואל רזבוזוב: ג'ודו ספורט לא משהו, תשקיעו רק בטניס.

יואל רזבוזוב: אז באתי להגיד.

יואל רזבוזוב: אז כל מה שקשור לספורט כאן בכנסת ישראל מאד מאד חשוב.

יואל רזבוזוב: 40 שנים למרכז הטניס, ואני גם בתור חבר מועצת העיר לשעבר בנתניה, כמחזיק תיק הספורט, כן השקענו בטניס וכן ראינו שטניס זה ספורט מאתגר ומעניין והרבה ילדים דווקא מהשכבות החלשות, מאד מעוניינים להיכנס.

יואל רזבוזוב: עשינו כמה תכניות עם הנוער, עם עולים מאתיופיה ובאמת עשינו הרבה תכניות וזה עבד ואני חושב שאם אנחנו כאן בכנסת ישראל בכלל נבין, כי אנחנו טובים בלכבות שריפות, אנחנו טובים כשקורה משהו אז מכבים.

יואל רזבוזוב: אף אחד לא רוצה לחשוב לטווח ארוך.

יואל רזבוזוב: כשאני בא לדבר על ספורט, אומרים לי תשמע, יש לנו בעיות ביטחון ובריאות ורווחה, מה נשקיע בספורט?

יואל רזבוזוב: ספורט זה אורח חיים בריא, ספורט זה עם חזק יותר.

יואל רזבוזוב: אם אנחנו נשקיע, הרי מה אנחנו מבקשים בסוף בספורט?

יואל רזבוזוב: אנחנו מבקשים מיליונים בודדים.

יואל רזבוזוב: בתקציבים של מאות מיליארדים, אנחנו מבקשים מיליונים בודדים לטובת הספורט.

יואל רזבוזוב: זה בסוף יחסוך לנו מיליארדים מעיר ללא אלימות, ממלחמה בסמים ואלכוהול ומפה ומשם.

יואל רזבוזוב: יש לנו כל כך הרבה כסף שאנחנו מוציאים, ובהשקעה קטנה אנחנו נשיג תוצאות גדולות.

יואל רזבוזוב: דווקא דרך הענפים שאולי הם לא כדורגל, אבל אנחנו יכולים להביא את התוצאות וגם הרבה ילדים במסגרות.

יואל רזבוזוב: הילדים שלנו צריכים להיות במסגרת ספורטיבית.

יואל רזבוזוב: זהו, אני חייב לרוץ לוועדת העלייה והקליטה, להשיג כסף לנתניה, כדי שיהיה להם שעם עוד כסף לטניס.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: אנחנו מאד מודים לך.

יואל רזבוזוב: תודה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת נורית קורן, בבקשה.

נורית קורן: טוב, אז אני שמחה לומר שאני משנת 1976 נמצאת בהרצלייה.

נורית קורן: ובעצם חוויתי את הבנייה של המרכז ואת החניכה.

נורית קורן: הילדים שלי אמנם לא הגיעו לרמת השרון, אבל הם היו בעקבות ההקמה של מרכז הטניס ברמת השרון, אני חושבת שהכל התחיל כמו פטריות אחרי הגשם, אז לאט לאט קמו עוד מרכזים והילדים שלי היו בהרצלייה.

נורית קורן: אני הגעתי לפני חודש וחצי נראה לי, או חודשיים כבר, היו משחקים פרה-אולימפיים של שחקני טניס של הספורטאים.

נורית קורן: אני רוצה לומר לכם שאני התרגשתי.

נורית קורן: יעקב, צריך להביא אותם לכנסת.

נורית קורן: אני התרגשתי ו - - -

יעקב מרגי: תיזמי, תביאי.

יעקב מרגי: נארח אותם.

נורית קורן: כן, אנחנו נביא אותם לכאן.

נורית קורן: אני בין היוזמים של יום הספורט ב-5 ביולי, יעקב, תשריין לך ביומן זמן.

נורית קורן: ואני ביקשתי שנביא גם את השחקנים הפרה-אולימפיים.

נורית קורן: אני לא יודעת בסוף מה נסגר, כי אני לא בצוות שמארגן את כל הדברים.

נורית קורן: זאת הייתה חוויה מדהימה, לראות אנשים משחקים טניס כל כסא גלגלים, כאילו אין כסא.

נורית קורן: אני עמדתי והתרגשתי ולא יכולתי והבן שלי קיבל שיעור פרטי מהמנכ"ל.

נורית קורן: הבן שלי גם התחיל עכשיו לשחק טניס חזרה, ואני מתחברת בדיוק לכל הנקודות אלה שאמרת.

נורית קורן: זה בית, זה משפחה.

נורית קורן: זה נתן לילדים מהפריפריה לבוא ולשחק.

נורית קורן: זה מדהים, זה מרגש מה שאמרת, זה נכון אחד לאחד.

נורית קורן: יש רק לקות אחת של המרכז.

נורית קורן: כשאני באתי לשם והוא אמר לי שיש מרכזים בכל הארץ, אמרתי רגע, לא יכול להיות, באמת.

נורית קורן: ואז שהוא אמר לי שעוזרים לילדים בסיכון, לנערים ולנערות בסיכון, אמרתי איך זה שאנחנו לא שומעים על זה.

נורית קורן: יחסי ציבור, אנשים.

נורית קורן: בלי יחסי ציבור לא עשיתם כלום, ואני רוצה לומר שזה לוקה בחסר.

נורית קורן: אתם חייבים לצאת החוצה, לשווק את עצמכם, ואם אתם רוצים להיכנס לתוך בתי הספר, אז זאת העבודה.

נורית קורן: כי אתם עושים תכניות נהדרות אבל אף אחד לא יודע.

נורית קורן: אני באמת לא ידעתי.

נורית קורן: ואם לא הייתי מגיעה באותו יום למרכז הטניס, לא הייתי יודעת.

נורית קורן: אז זאת העבודה שלכם.

נורית קורן: אתם עושים עבודה נפלאה עם הילדים ותמשיכו כך ותגדלו כמה שיותר דורות שיביאו לנו מדליות.

נורית קורן: זה חשוב.

נורית קורן: זה חשוב, כי אני חושבת שהנראות שלנו בכל מקום בעולם היא חשובה ביותר, כי כל אחד זה שגריר.

נורית קורן: וכל אחד שבא ומביא כבוד למדינת ישראל, אני חושבת שאנשים לא שוכחים.

נורית קורן: נכון, אנדי?

נורית קורן: וזה חשוב.

נורית קורן: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

נורית קורן: ואני מתנצלת שאני יוצאת, כי גם אנחנו צריכים להיות - - -

יעקב מרגי: אני כאן.

יעקב מרגי: אני מייצג.

נורית קורן: ברור.

<ארי שטרסברג: הנה, אני אעביר את המצגת.

יעקב מרגי: אז נראה עכשיו את הסרטון שיהיה גם בסיס להתייחסויות ולדיון.

יעקב מרגי: נעשה טלגרפית סיבוב.

<ארי שטרסברג: יש גם מצגת וגם סרטון, אני אראה רק את הסרטון.

יעקב מרגי: תדעו לכם, עד שזה עולה, אני שיחקתי טניס, אבל תקשיבו איך.

יעקב מרגי: לפני שקם מרכז טניס בבאר שבע, ברחוב בני אור, מר סקירה.

יעקב מרגי: לפני שהוקם מרכז הטניס בבני אור אני גרתי בבניין הכי ארוך במזרח התיכון.

יעקב מרגי: בבאר שבע יש ברחוב רבי עקיבא, הרבה דוקטורנטים עשו מחקר על הרחוב הזה.

יעקב מרגי: חלקם קרימינולוגים עד היום.

יעקב מרגי: והייתה קומת עמודים, אז היינו קושרים חבל מעמוד לעמוד והיה אחד שהיה מארגן לילדים טורנירים והיינו משחקים די טוב.

יעקב מרגי: תמיד אני בתחושה, כשאני סוקר עכשיו, שכנראה נולדתי איזה 15 שנה לפני הזמן, כי כל הדברים הטובים קרו אחרי זה.

יעקב מרגי: בבקשה.

<ארי שטרסברג: לפני שאני שם את הסרט, אני שמתי פה בכוונה משפט שאמר ג'ימי קונורס, אני לא יודע אם אתה מכיר אותו.

<ארי שטרסברג: הוא היה המדורג מספר אחת בעולם, אחד מאושיות הטניס הכי מפורסמות.

<ארי שטרסברג: הוא אמר כבר בסוף שנות ה-70 - - -

יעקב מרגי: אל תראה אותי עם הכיפה השחורה והזקן.

יעקב מרגי: אני אתן לך שמות של צ'מפיונים בתחום הטניס.

<ארי שטרסברג: אוקיי.

<ארי שטרסברג: הוא אמר שהתכנית של מרכז הטניס - - -

יעקב מרגי: ביליתי שעות בצפייה בילדות.

<ארי שטרסברג: אוקיי, מעולה.

<ארי שטרסברג: אז אני בטוח שאתה מכיר אותו.

<ארי שטרסברג: התכנית של מרכז הטניס בישראל היא פרויקט עם ערך מוסף אשר תביא - כי זה היה בתחילת הדרך - תביא תועלת רבה לתושבי ישראל, למשחק הטניס ולהתפתחות של אמנה בינלאומית דרך הספורט התחרותי.

<ארי שטרסברג: אני אחר כך אגיד שתי מילים על הקטע של ההכרה הבינלאומית, כי זה מדהים מה שהארגון הזה הצליח לעשות וכמה אנשים הגיעו מהעולם, לא בהכרח יהודים, כדי להכיר את מדינת ישראל.

<ארי שטרסברג: (מוצג סרטון)

<ארי שטרסברג: זו ההיסטוריה.

יעקב מרגי: יש במסגרת שירותי המתנ"סים או שירותי החינוך הבלתי פורמאליים בטיפול בנערים במצוקה ברשויות המקומיות, מדריכים כאלה שלוקחים חברה מקבוצות עולים או נערים בסיכון למשחקי כדורגל בשעות אחר הצהריים והערב.

יעקב מרגי: אפשר לאמץ את זה.

יעקב מרגי: כדורגל נגיש בכל מקרה.

יעקב מרגי: ישחקו עם מדריך, בלי מדריך, ישחקו.

יעקב מרגי: תחשבו על הרעיונות שלכם בקהילה גם בקטע הזה ואז תוכלו ליצור מכפיל כוח.

יעקב מרגי: הרשויות כבר מקבלות, משקיעות.

יעקב מרגי: יחד אתכם זה יכול להעצים את זה ולהיות מכפיל כוח בסוגיה הזאת של ההטעמה בתוך הקהילה.

יעקב מרגי: בבקשה, הדוברים.

יעקב מרגי: משמאל לימין, אחד אחד בקצרה.

יעקב מרגי: אין לנו הרבה זמן.

יעקב מרגי: או אולי דווקא אנדי, בוא תפרוץ.

<אנדי רם: אני לא אחד שרגיל לדבר הרבה.

יעקב מרגי: אני אדבר איתך מהניסיון - - -

<אנדי רם: האמת שאני הכישלון של המרכז, כי הם עושים חינוך ותרבות ודברים ואני בטעות פתאום זכיתי בווימבלדון.

<אנדי רם: הם לא תכננו את זה לגמרי.

<אנדי רם: הם לא תכננו את זה לגמרי, זה יצא פוקוס.

<אנדי רם: אבל אני חייב לספר לכם משהו עלי.

<אנדי רם: נולדתי באורוגוואי, בגיל 5 עליתי לישראל ומרכז הטניס היה המקום הראשון שזכיתי.

<אנדי רם: קודם כל אני מתרגש להיות פה, כי לידי יושב אהוד פדרמן והוא דוד שלי.

<אנדי רם: הוא היה מנכ"ל מרכז הטניס, הוא אח של אבא שלי שנפטר והוא מכיר את הסיפור הזה הרבה יותר טוב ממני.

יעקב מרגי: איפה גרת אחרי אורוגוואי?

<אנדי רם: בירושלים.

<אנדי רם: הגעתי לירושלים והתחלתי לשחק בקטמון.

<אנדי רם: קטמון, כשאני התחלתי לשחק, ופה נמצא מנהל המרכז, זה היה מקום של נרקומנים.

יעקב מרגי: קטמון.

יעקב מרגי: רק ירושלמי אומר קטמון.

<אנדי רם: בקטמונים.

<אנדי רם: שם גדלתי מגיל 5.

<אנדי רם: מרכז הטניס שמדברים עליו פה, בשבילי זה היה בית, זה לא היה סתם בית שני, זה היה בית מספר אחת, כי אחרי בית הספר לא הייתה לי שפה.

<אנדי רם: הייתי עולה חדש בלי שפה.

<אנדי רם: באתי למרכז הטניס, שם היו כל החברים שלי, עשיתי שם שיעורים.

<אנדי רם: זה היה מעבר רק ללמד אותי לשחק טניס.

<אנדי רם: זה היה בית אמיתי.

<אנדי רם: כל החברים שלי עד היום הם ממרכזי הטניס כולם.

<אנדי רם: כשאני מספר על הטניס, עכשיו, אחרי הקריירה הארוכה שהייתה ומדבר וזה, אני אחסוך לך את כל הקריירה שעשיתי ווימבלדון וכל השטויות, אני סיימתי את הקריירה הזאת ובאמת בתור נציג ישראלי שהיה באולימפיאדות והכל, חזרתי והחלטתי שאני חוזר לטניס.

<אנדי רם: דבר ראשון שהחלטתי לעשות זה לחזור לטניס, למרכז הטניס, לבית, למקום שבאמת אני מאמין ומרגיש שיש לי את כל מה שיש לי בחיים בגלל מרכז הטניס.

<אנדי רם: והמקום הזה, שחושבים שזה מקום שרק אנשים עשירים יכולים לשחק בו, זה הטעות הכי גדולה בעולם, כי אני באתי מבית שלא היה בו משאבים כלכליים גדולים ויכולתי לשחק טניס.

<אנדי רם: נתנו לי מחבט, נתנו לי כדורים, מגרשים - - -

יעקב מרגי: אבל אתה מודע לזה שזה היה הרושם, שרק עשירים.

<אנדי רם: היא דיברה פה על יחסי ציבור וזה בדיוק מה שאני באתי לעשות אחרי הקריירה שלי.

<אנדי רם: לשנות את יחסי הציבור קצת, להעלות את המודעות של מרכז הטניס, כמה הוא חשוב לילדים, למדינה, בכלל למדינת ישראל, כמה חשוב מרכז הטניס ולנסות כן לבוא ולהביא משאבים ולנסות להגדיל את כל הפעילות שהיא פעילות מדהימה שעשינו 40 שנה, פשוט להמשיך אותה.

<אנדי רם: במקום שהיא תקטע אחרי 40, 45 שנה, להמשיך את הפעילות הזאת לעוד הרבה הרבה שנים כי זה מקום נדיר, וזו הסיבה שאני פה בכנסת, כאן, ומכאן לצעוק את הצעקה הזאת לכל ישראל, שיבינו שטניס זה ספורט מטורף, זה ספורט לחיים.

<אנדי רם: אני רוצה להגיד לך משהו, שטניס, להבדיל מכל ענף אחר בעולם, זה ספורט שאתה עושה מגיל 5 עד גיל 90.

<אנדי רם: יש אנשים שמשחקים טניס, אנשים עד גיל 90 משחקים טניס.

<אנדי רם: לפני כמה ימים שיחקתי ברמת השרון עם בן אדם בן 90.

<אנדי רם: זה ספורט לחיים.

<אנדי רם: זו דרך חיים ואני מקווה ש - - -

יעקב מרגי: זה יכול להיות ריפוי למי שנולד עם רצועות כתף חלשות?

<אנדי רם: זה ריפוי מצוין.

<אנדי רם: רופאים ממליצים לטפל ברצועות - - -

יעקב מרגי: הם לא ממליצים.

<אנדי רם: הם ממליצים לעשות - - -

יעקב מרגי: שולחים אותם להידרותרפיה, שולחים אותם לכל מיני.

<קריאה: אולי גם הם לא יודעים.

<אנדי רם: אבל מה שאני בא להגיד זה שזה אחלה ספורט ובספורט צריך להשקיע.

<אנדי רם: ספורט טוב זה לא רק לעשות אלופים, זה לעשות אנשים יותר טובים בכלל.

<אנדי רם: מה שיואל דיבר אני מאד מזדהה איתו וזהו.

<אנדי רם: אנחנו מקווים שאתה תוכל לעזור לנו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: סביב השולחן מישהו רוצה?

<ארי שטרסברג: אני מציע שמכל מרכז אחד אחד.

<ארי שטרסברג: לפחות אולי נתחיל עם גיא, יו"ר פורום הידידים ואולי שאול ורונן, ואז אחר כך נראה אם יש זמן להמשיך.

<גיא ידלין: אני אגיד כמה מילים.

<גיא ידלין: באמת מעבר לספר, שנראה איך אנחנו יחד יכולים להיעזר בהצעותיך ובכוח של הוועדה.

<גיא ידלין: אז אני אגיד ככה, קודם כל הרבה מהקונסרטים שהיו, שלך ואחרים, כולל אותי, שאני לא גדלתי כמותם בעולם הטניס.

<גיא ידלין: אני הגעתי מתוך הזדהות עמוקה עם ה - - - הקהילתי, אחרי שגיליתי את הסוד, כמו שחברת הכנסת אמרה.

<גיא ידלין: אנשים לא יודעים על זה.

<גיא ידלין: אחת המשימות שלקחנו על עצמנו, מהמגזר העסקי והציבורי, הרבה מאד חברים שנרתמו – זה איך לעזור אחד לשכפל את המקום הזה, מבחינת הערכים שלו, ושניים איך להביא אותו לידי מודעות.

<גיא ידלין: אין פה בלונדינים.

<גיא ידלין: סקירה ובן ציון - - -

יעקב מרגי: אני בכוונה העצמתי את זה.

<גיא ידלין: ואני בכוונה עונה, כי זה חשוב לנו דרכך ובאמצעות כפי שאנחנו אומרים להסביר, כמעט כל מי שגדל פה התאמן במרכזים ובסניפים.

<גיא ידלין: זאת אומרת הגדילה מתוך המקום הזה הייתה בתוך מקום שהאנשים שהקימו את המקום ושירתו במשך 40 שנה ושמו 300 מיליון דולר וכל שנה, כל שנה מגיעים לפה בין מיליון לשני מיליון דולר תרומות, בשביל מה?

<גיא ידלין: בשביל לקדם את התרבות ואת הספורט.

<גיא ידלין: 1,500 מלגות שאנחנו נותנים הן No money.

<גיא ידלין: כסף שניתן עבור ילדים בתכניות האלה.

<גיא ידלין: אבל גם כמה אפשר לסחוב את זה לבד?

<גיא ידלין: המטרה שלנו היא שיחד ובאמצעות ההבנה, גם של כנסת ישראל וגם של העיריות, אנחנו מתחילים בזה ולהביא את זה למודעות, כי זה הדבר הראשון.

<גיא ידלין: זה לא לתת 1,500 מלגות ולא לעשות את זה רק ב-14 מרכזים, אלא לעשות את זה ב-20 מרכזים ולתת 10,000 מלגות.

<גיא ידלין: 10,000 מלגות זה כמעט להגיע לעוד עשרות אלפי בתי אב באמצעות חינוך, באמצעות מה שהספורט הזה נותן.

<גיא ידלין: הספורט הזה הוא כלי, הוא מעצב חינוך, הוא מעצב תרבות, הוא מעצב – אני שווה בין שווים.

<גיא ידלין: תנו לי את הכלים כמו שאמרו קודמי - גם אנדי וגם אמרו את זה בסרט - - -

יעקב מרגי: והשמיים הם הגבול.

<גיא ידלין: והשמיים הם הגבול.

<גיא ידלין: ואוסיף ואומר דבר אחרון.

<גיא ידלין: אני חושב שהמקום הזה הצליח באמצעות ספורט להיות שגריר, אחד הגדולים של מדינת ישראל.

<גיא ידלין: תיכף ידבר ידידי, דן דייקר, שהגיע לארץ אחרי שנחשף למרכז הטניס.

<גיא ידלין: הציונות הביאה אותו דרך הטניס למדינת ישראל.

<גיא ידלין: והיה גם יושב ראש הקונגרס הציוני והגיע לתפקידים נכבדים פה בישראל, והוא מייצג אותנו דרך הספורט.

<גיא ידלין: הוא נרתם לבקשתנו להירתם חזרה ולעזור לנו.

<גיא ידלין: יש עוד עשרות דוגמאות כאלה.

<גיא ידלין: משחקים טניס, הוא עיצב את דמותם.

<גיא ידלין: אנשים שהם אלופים במילואים, שרים לשעבר, אנשי עסקים, שכולם אומרים שדרך המשחק הזה היא עיצוב של מנהיגות אישית, של דרך אחרת להצלחה בחיים.

<גיא ידלין: ובזה הייתי שמח אם בסוף הוועדה נחשוב איך אנחנו יכולים לעשות עם זה משהו מעבר לרוחני.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מי הבא בתור?

<דן דייקר: תודה רבה, אדוני יושב הראש ואדוני יושב הראש.

<דן דייקר: כבוד גדול להיות כאן בכנסת ישראל.

יעקב מרגי: רק תציג את עצמך.

<דן דייקר: שמי דן דייקר, אני חבר של הדירקטוריון הבינלאומי ושל הדירקטוריון גם בישראל.

<דן דייקר: אני חושב שאני הוותיק ביותר במה שקשור למרכזי הטניס בישראל.

<דן דייקר: אני התחלתי בגיל 14 בפורסט היל, כשג'ימי קונורס הפסיד, אחרי שהוא ניצח את ווימבלדון, פורסט היל ואליפות אוסטריה, הוא הפסיד לגיירמו וילאס בשנת 1975.

<דן דייקר: היו שלושה אנשים שם למטה, באצטדיון הישן של פורסט היל.

<דן דייקר: זה היה בעצם שניים שהיו שם בווידאו – איאן פורמן וביל ליטבי ועוד אחד שהוא אז נפטר, הרולד לנדסבורג.

<דן דייקר: היה להם חזון ואז – 1975 – זה היה ממש חזון כדי להקים בעצם להביא מהפך, לא פחות, במדינת ישראל וזה היה שנה-שנתיים אחרי מלחמת יום כיפור ויהדות אמריקה רצתה לעשות משהו מאד משמעותי למען הילדים וכלל אזרחי מדינת ישראל.

<דן דייקר: אז הרעיון היה שטניס זה גם מין תרפיה, הצטיינות, איכות חיים והם רצו דרך כדי לחבר יהודים, חילונים, דתיים גם יחד, ערבים ולא יהודים, מכל הקשת הישראלית.

<דן דייקר: וככה הם אמרו טניס.

<דן דייקר: אני חושב שאחרי 40 שנה שאני יושב כאן כאזרח ישראלי, שזה דבר מדהים, כמו שגיא אמר, דרך מרכז הטניס, כי אני הייתי בן אדם שמדורג מאד גבוה בארצות הברית כג'וניור, מתחת לגיל 18, ויצא לי להדריך את גלעד בלום ואת עמוס מנסדרוף כשהם היו קטנים, עד שהם נהיו בני 11-12 והגיעו לנצח אותי בקלות.

<דן דייקר: שם בארצות הברית גייסו את הכסף בשביל מרכז הטניס.

<דן דייקר: אדוני יושב הראש, חשוב לציין שלא רק ש-300 מיליון דולרים נתרמו למדינת ישראל, מרכז הטניס עושה ליהדות אמריקה ויהדות קנדה ואירופה שתורמים, לא פחות ממה שהם עושים לנו.

<דן דייקר: הייתי שמח מאד וכולנו היינו שמחים מאד להזמין אתכם לראות את הדמעות השנתיות מדי שנה, כשהתורמים מגיעים לישראל.

<דן דייקר: רונן, מוריס והרבה מאמנים רואים בארצות הברית כשאנחנו הולכים למסע תרומות, מה מרכז הטניס עושה ליהדות, להנהגה של יהדות אמריקה, כשהם משתפים פעולה איתנו, רואים את הילדים, רואים את ההישגים שכמו אנדי ואחרים הגיעו אליהם, זה פשוט השפעה ציונית יהודית ערכית על יהדות התפוצות.

<דן דייקר: וזה דבר שלא ידוע מספיק פה במדינת ישראל וזו תרומה מדהימה ליהדות העולמית.

יעקב מרגי: לפני כשבועיים, בשולחן הזה פה, ניהלתי ישיבה וציינו את תרומת הקהילות היהודיות באמריקה לפיתוחה ושגשוגה של מדינת ישראל בכל התחומים.

יעקב מרגי: כנראה גם הטניס בפנים.

יעקב מרגי: כן, בבקשה, הדובר הבא.

<שאול זוהר: שלום, לי קוראים שאול, אני מנהל מרכז הטניס בקריית שמונה.

<שאול זוהר: כבוד יושב הראש, כמו שהזכרת - - -

יעקב מרגי: אנחנו שכנים.

<שאול זוהר: איפה אתה?

יעקב מרגי: אתה מקפל את המפה אני נופל על קריית שמונה.

<שאול זוהר: כבוד יושב הראש, כמו שהזכרת את הילדות שלך בבלוק למטה עם הרשת, בילדות שלי ושל אנשים בגילי, בילינו את רוב הילדות שלנו במקלט ולא היה הרבה ובכל זאת מצאנו דרך לטניס וכשהגענו לטניס לא האמנתי, לא חלמתי שאני אאמן את דודי סלע שש שנים, שהוא יהיה הנציג היום של מדינת ישראל.

<שאול זוהר: אבל עם הזמן, אחרי 33 שנים במרכז הטניס, למדתי שאם אנחנו לא נדע להעסיק את הילדים, אז הילדים יעסיקו איתנו.

<שאול זוהר: ככה הגענו לכל הנושאים החברתיים.

יעקב מרגי: אתה יודע מה, לקחתי את המשפט.

יעקב מרגי: זה מה שאני הולך לעשות עם זה מול משרד החינוך, התרבות והספורט – אם לא נעסיק אותם הם יעסיקו אותנו.

<שאול זוהר: נכון, הם יעסיקו אותנו ואז אנחנו נצטרך לשלם פי שבעה יותר ממה שאם נשקיע בטניס ונלמד אותם להיות בני אדם טובים יותר.

<שאול זוהר: אחרי 33 שנים אני יכול להגיד לך שעברו במרכז הטניס בקריית שמונה לפחות 20,000 ילדים, שאני שמתי לב שכל מי שהצליח להגיע יחד איתנו עד גיל 18, הפך להיות אזרח טוב יותר.

<שאול זוהר: טוב יותר למדינת ישראל.

<שאול זוהר: ואני רואה אותם ביחידות מובחרות וטייסים ורופאים ומהנדסים וההורים שלהם כל הזמן אומרים – כמו במחקר – תשמע, זה הטניס.

<שאול זוהר: זה המשמעת.

<שאול זוהר: הם קיבלו משמעת, הם למדו להילחם, הם למדו לא לוותר.

<שאול זוהר: בסך הכל התכוונו לטניס, אז יצאו גם כמה אלופים, כמו שאנדי אומר, גם לזה לא התכוונו.

<שאול זוהר: ואני חושב שכדאי לנצל את ההזדמנות הזאת בפרישה הארצית שלנו, לעשות הרבה יותר למען ילדי ישראל.

<שאול זוהר: זה הכל.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: יש לי עוד דובר אחד או שניים או שמיצינו?

יעקב מרגי: בבקשה.

<מוריס אוחיון: אני רק רוצה להצהיר שאני אחת הדוגמאות, יש פה הרבה כאלה.

יעקב מרגי: אתה יודע, אני זוכר אותך, הפרוטוקול לא זוכר אותך.

יעקב מרגי: תציג את עצמך.

<מוריס אוחיון: אוקיי, אני מוריס אוחיון, המנהל של מרכז הטניס בירושלים ואני רוצה להגיד שאני אחת הדוגמאות של החזון של המרכז הזה.

<מוריס אוחיון: המרכז הוקם בשכונה שלי, אני בשכונת קטמון ט' בירושלים, ובשנת 1981, מיד אחרי השחרור שלי מהצבא הגעתי למרכז שזה עתה נבנה.

יעקב מרגי: באיזה חודש ובאיזה יום השתחררת?

<מוריס אוחיון: מאי 1981.

יעקב מרגי: אחריך חצי שנה.

<מוריס אוחיון: בדיוק כשהוקם המרכז.

<מוריס אוחיון: ובטוח לא אני ולא עוד 80% מאלה שעכשיו מאמנים במרכז לא היו יודעים בכלל מה זה טניס.

<מוריס אוחיון: אנדי הזכיר מקודם שהוא הגיע למרכז הזה בתור ילד מאורוגוואי.

<מוריס אוחיון: אני הגעתי בתור ילד מקטמון, שזה כמעט אותו דבר.

<מוריס אוחיון: ובלי מרכז הטניס אני ועוד הרבה כמוני לא היינו יודעים מה זה, וזו בדיוק מהות החזון של לשים חוץ מהמרכז הראשון, לפרוש את כל המרכזים בשכונת קטמון בירושלים או בשכונה ד' בבאר שבע או בערד, באופקים, וזה החזון המרכזי של המרכז.

<מוריס אוחיון: חוץ מהראשון, כולם במקומות כאלה שאילולי הם היו שם, המקומות האלה בטוח לא היו נחשפים לטניס.

<מוריס אוחיון: במרכז שלי בירושלים 90% מהמאמנים ומהעובדים זה ילדים שגדלו במרכז בתור ילדים.

<מוריס אוחיון: כולם גרו בבלוק המקביל למרכז וזאת גאווה גדולה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: עכשיו אני אשאל.

יעקב מרגי: באתם לוועדת החינוך, יש לכם ציפיות.

יעקב מרגי: תדברו.

יעקב מרגי: עד עכשיו דיברתם על השבח, על התרומה, על הערך המוסף של הטניס ועל החזון.

יעקב מרגי: מה אתם מצפים?

יעקב מרגי: אתה יודע מה, תקשיב, אני אספר בהומור ותבין למה אני חותר.

יעקב מרגי: אני הייתי ראש המועצה הדתית בבאר שבע.

יעקב מרגי: היה רב, נשמתו עדן, האשכנזי הרב אליהו כץ.

יעקב מרגי: בביקורי האחרון בברדיסלבה ראיתי את התמונה שלו ואת ציון פועלו במוזיאון היהודי שם, של סלובקיה.

יעקב מרגי: אז הוא סיפר שהוא היה חי תחת המשטר הקומוניסטי.

יעקב מרגי: אז הוא היה מארגן בסתר סדר פסח לקהילה שלו.

יעקב מרגי: באחת השנים, הנדיבים, אפרופו ידידים, נהגו לסדר משובח.

יעקב מרגי: אמרו לו החברה מהקהילה הרב, מה השלטונות עזרו?

יעקב מרגי: ענה – רבותי, מה, אתם לא יודעים?

יעקב מרגי: אני הבאתי את המצות והחרוסת, הם דואגים למרור כל השנה.

יעקב מרגי: אל תספרו לי על המרור שהריבון, שהממסד עושה לכם.

יעקב מרגי: מה אתם מצפים?

יעקב מרגי: יושב בפניכם כרגע יושב ראש ועדת החינוך של הכנסת.

יעקב מרגי: מה אתם מצפים?

<ארי שטרסברג: אני אראה לך את השקף האחרון פה.

<ארי שטרסברג: דרך אגב, אני רק אגיד משהו.

<ארי שטרסברג: מה שיש לך על השולח מולך, זה משהו שליאור לא אמר, אבל אני חשבתי שהוא פשוט מדהים.

<ארי שטרסברג: הכותרות האלה, מה שהם עשו זה שעל כל מילה שהם שמעו במחקר, הם העלו קצת את הפונט ואז זה מראה לך מה הם מצפים מהמחקר הזה.

<ארי שטרסברג: אבל להגיע לשאלה שלך.

<ארי שטרסברג: זה בסוף, בסופו של דבר העוגה של הארגון.

<ארי שטרסברג: חצי מהמשאבים שלנו כרגע, בשביל לתפעל את כל הארגון הזה ולקחת אותו קדימה, מגיע מההורים ומהילדים עצמם במקומות שאנחנו נמצאים בהם.

<ארי שטרסברג: וכולנו יודעים כמה זה קשה במציאות של היום, שכל כך הרבה נופל על הילדים ועל ההורים.

<ארי שטרסברג: אנחנו עושים את זה כרגע אך ורק בגלל שאין לנו מקורות אחרים וזה כואב לנו, וכשהתחלנו את התהליך הזה - - -

יעקב מרגי: איפה משרדי הממשלה?

יעקב מרגי: באיזה צבע הם?

<ארי שטרסברג: משרד הממשלה לא קיים.

יעקב מרגי: לא קיים.

<ארי שטרסברג: הוא בצהוב והוא באפס אחוז.

<ארי שטרסברג: הרשויות המקומיות - - -

יעקב מרגי: אפילו לא בתמיכה?

יעקב מרגי: עזוב תקצוב.

יעקב מרגי: תקצוב זה פנטזיה.

יעקב מרגי: אפילו לא במבחני תמיכה?

<ארי שטרסברג: לא.

<ארי שטרסברג: במבחני תמיכה של העיריות השונות, הרשויות, אנחנו בשלושה אחוז מסך כל התקציב שלנו.

יעקב מרגי: חשבתי שאתה לא מסמן, כי 3% - - -

<ארי שטרסברג: 31% זה תרומות שאנחנו מגייסים מכל העולם כדי לעשות את מה שגיא דיבר עליו.

יעקב מרגי: תגיד לי, ארנונה הם מחייבים אתכם?

<ארי שטרסברג: בטח.

יעקב מרגי: אז אמרתי לך, זה המרור.

יעקב מרגי: לא רק שהם לא מביאים מצות וחרוסת, הם מביאים מרור.

<ארי שטרסברג: זה כמובן.

<ארי שטרסברג: הבעיה היא שהקונספט הזה, שאנחנו העשירים, שאנחנו הספורט של העשירים - - -

יעקב מרגי: משרד התרבות הוזמן, גברתי המנהלת?

<יהודית גידלי: משרד התרבות הוזמן והודיע שיש לו ישיבות אחרות ואין להם נציג.

יעקב מרגי: אז בואו אני אגיד לכם איזה ישיבות יש ויכולות להיות.

יעקב מרגי: אם לא בוועדת החינוך, התרבות והספורט שמשרד התרבות נמצא - מה יכול להיות?

יעקב מרגי: כלכלה?

יעקב מרגי: מה יכול להיות, כספים?

יעקב מרגי: חוץ וביטחון.

יעקב מרגי: ככה זה.

יעקב מרגי: שם אתם נמצאים בסדרי העדיפויות של משרד התרבות.

יעקב מרגי: ואני אומר את זה למרות שאני יש לי הערכה רבה לשרה, אבל אני אביע את מחאתי בפניה.

יעקב מרגי: וגם אם יש ישיבות אחרות, מצבת כוח האדם של משרד התרבות היא לא שלושה אנשים בלבד.

יעקב מרגי: בבקשה.

<ארי שטרסברג: אז זהו.

<ארי שטרסברג: אז בסופו של דבר - - -

<גיא ידלין: ארי, רק שכחת שכבוד שרת התרבות והספורט ביקרה אצלנו, בקריית שמונה לפני שבועיים ויחד עם העוזר דווקא כן - - -

יעקב מרגי: בסדר, אם זה שבועיים זה עדיין לא חלחל.

יעקב מרגי: אנחנו ננסה לבדוק מה היא מתכוננת לעשות.

יעקב מרגי: אנחנו נוציא סיכום לדיון הזה.

<ארי שטרסברג: לפי דעתי אנחנו בתקופה שהייתי קורא לה היסטורית.

<ארי שטרסברג: כי את ההזדמנות שיש לנו היום מולך - - -

יעקב מרגי: סליחה, לפני כן, לפני ההיסטוריה.

יעקב מרגי: מדברים, אפרופו זה היסטוריה.

יעקב מרגי: פעם, בהיסטוריה, היה תקצוב?

יעקב מרגי: הייתה תמיכה היסטורית?

<ארי שטרסברג: לא הייתה תמיכה - - -

יעקב מרגי: אף פעם?

<ארי שטרסברג: בגלל שחלק מזה, אני מניח, זה גם באשמתנו.

<ארי שטרסברג: האנשים המכובדים שהגיעו מחו"ל היו כל כך כנראה מלאים במשאבים ולא היו צריכים לקטר - - -

יעקב מרגי: זה הרבה סיבות.

יעקב מרגי: כמו שאמר חבר הכנסת רזבוזוב והתפיסה החברתית של כביכול הספורט הזה וזה שיש צרות אחרות ומה עכשיו טניס?

<ארי שטרסברג: אז את התהליך שאנחנו עושים מולך עכשיו, את התהליך שעשינו לפני שבועיים מול שרת התרבות והספורט בקריית שמונה, שזה היה ביקור ראשון שבו היא נחשפה לארגון בפעם הראשונה, בפגישה שאני ערכתי עם המנכ"ל של משרד הספורט, איזה חודש לפני, זו פעם ראשונה שאנחנו מגיעים אליכם ומספרים את הסיפור ועושים את מה שחברת הכנסת סיפרה, על הנושא של יחסי הציבור, גם מולכם.

יעקב מרגי: יש אגודה לספורט הטניס?

<גיא ידלין: יש איגוד.

יעקב מרגי: והם אתכם?

יעקב מרגי: משלבים?

<גיא ידלין: הם איתנו, אבל הם גם כן.

<גיא ידלין: הם מתוקצבים.

יעקב מרגי: אני לא סתם שואל.

<גיא ידלין: ראה, אנחנו היחידים אני חושב - - -

יעקב מרגי: אתה יודע שיש עד היום, מאז שמפא"י נעלמה, נשארו אגודת הצמחים, אגודת החציל ותראה מה קרה לירקנים ולמגדלים ולחקלאים.

יעקב מרגי: יש לי תחושה שגם האיגודים האלה קצת צריכים לשנות איזה דיסקט, לפעמים הם תקרה גם.

<גיא ידלין: הם עסוקים בעיקר בתחרות.

יעקב מרגי: בוא אני אספר לך, זה על חשבון שלי, אז בוא אני אומר לכם.

יעקב מרגי: מאז שנכנסתי לבניין זה ישיבה רודפת ישיבה, אבל אתה יודע, כשהמרגלים, שלח אותם משה לתור את הארץ, הם חזרו עם דיבה רעה על הארץ.

יעקב מרגי: אחת הסיבות ש - - -, הרי את מי הוא שלח?

יעקב מרגי: הרי הוא לא שלח את דלת העם.

יעקב מרגי: ככה התורה מגידה.

יעקב מרגי: נשיאים, ראשי אבות, ראשי בית ישראל.

יעקב מרגי: למה הם הוציאו דיבה רעה על הארץ?

יעקב מרגי: בדרך הוא אמר תקשיב, עד עכשיו היינו במדבר, היה לי תקפיד, אני נשיא זה ואתה נשיא שבט זה.

יעקב מרגי: אם מחר נכנסים, זהו, נגמר.

יעקב מרגי: אין לנו תפקידים.

<גיא ידלין: גם פעם הייתה פוליטיקה אתה אומר.

יעקב מרגי: כן.

<גיא ידלין: כבר במרגלים.

יעקב מרגי: אז הוא אומר אין לנו, אנחנו נכנסים לארץ, נגמר התפקיד שלנו.

יעקב מרגי: יש סברה כזאת שאומרת.

יעקב מרגי: לא אמרתי את זה על האיגודים, אבל כל אחד ייקח את זה עם הדמיון שלו.

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: בואו נסכם.

יעקב מרגי: אני רוצה לסכם.

<גיא ידלין: אני רוצה לסכם, אדוני.

<גיא ידלין: לתמצת את זה בשלושה דברים שאני כן רוצה לבקש את עזרתך.

יעקב מרגי: בבקשה.

<גיא ידלין: אחד – מודעות.

<גיא ידלין: תעזרו לנו.

<גיא ידלין: בעצם זה שאתה נחשפת היום ושמעת וחברי הכנסת, תעזרו לנו במגזר הציבורי, שיבינו מה אנחנו עושים.

<גיא ידלין: שניים – תקצוב שכבר אמרת ואני בטוח שתתייחס; והדבר השלישי זה חינוך.

<גיא ידלין: אנחנו רוצים לבקש את עזרת יושב ראש הוועדה.

<גיא ידלין: לא רוצים כסף.

<גיא ידלין: בעניין הזה לא התקציב הוא העניין.

יעקב מרגי: אישור כניסה.

<גיא ידלין: כן.

יעקב מרגי: כמו שאמרנו, המיזם הזה שהצענו - - -

<גיא ידלין: בגני הילדים, בכיתות - - -

יעקב מרגי: אז בוא אני תוך כדי הליכה ינסח את דברי הסיכום.

יעקב מרגי: לא כתבתי אותם.

יעקב מרגי: בדרך כלל אני כותב אותם תוך כדי.

יעקב מרגי: ואני אומר לכם א', את רושמת את הסיכום?

<יהודית גידלי: בהחלט.

יעקב מרגי: כי בדרך כלל אני גם את זה חוסך לך.

יעקב מרגי: עכשיו לא.

יעקב מרגי: הוועדה מודה קודם כל למרכז הטניס ולכל האורחים שלנו, לכל מנהלי הסניפים, קודם כל שחשפתם אותנו לכך ועל הדיון הנפלא הזה.

יעקב מרגי: הוועדה עמדה מקרוב על הערכים הנוספים הנלווים לענף הספורט הזה, כפי שאתם באמת, זה חזק.

יעקב מרגי: לא שמעתי, אני אומר לכם, לא שמעתי אפילו מאחד, שאולי בהשקעה הזו נצמיח את האלוף הבא, שזה לגיטימי.

יעקב מרגי: כולכם פה, אחד אחרי השני דיברתם על הערכים, על המסר החברתי ועל צמצום הפערים בחברה הישראלית, שזה לעצמו ראוי לשבח וראוי לציון.

יעקב מרגי: זה לגיטימי ואני קורא לכם להצמיח את האלופים הבאים, זה לא קשור.

יעקב מרגי: זה לא קשור.

יעקב מרגי: לפעמים דברים שבאים בהיסח הדעת, הם יותר מתוקים.

יעקב מרגי: איך אמרת?

יעקב מרגי: לא תכננתי להיות אנדי רם.

יעקב מרגי: הנה.

יעקב מרגי: אז קודם כל הוועדה מודה לכם.

יעקב מרגי: ועכשיו אני קורא לכם.

יעקב מרגי: עד עכשיו כנראה הצניעות הייתה בעוכריכם, אם אפשר לומר את המילה הזאת.

יעקב מרגי: תכינו תכנית.

יעקב מרגי: אני אאתגר אתכם.

יעקב מרגי: תכינו תכנית להשתלבות בפעילות בלתי פורמאלית בבתי הספר וכן מול השלטון המקומי.

יעקב מרגי: אני לוקח את זה לאחריותי.

יעקב מרגי: אנחנו נקיים דיון עם משרד החינוך ועם מרכז השלטון המקומי, כדי לראות איך אנחנו מטמיעים את זה.

יעקב מרגי: דבר שלישי, הוועדה מוחה על כך שמשרד התרבות לא מצא לנכון לשלוח נציג מטעמו לדיון הזה.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת לשרת התרבות לקחת את ענף הטניס לידיים מה שנקרא, בתכנית העבודה לשנים 2017-2018.

יעקב מרגי: 2016 כבר-.

יעקב מרגי: עכשיו מכינים תקציב לשנים 2017-2018, דו שנתי.

יעקב מרגי: לקחת את ענף הטניס.

יעקב מרגי: אני חושב שזו תמיכה קטנה.

יעקב מרגי: אני אספר לכם, אני כשר לשירותי דת, אני אספר לכם משהו שקשור לכביש 5, אבל זה בסוף.

יעקב מרגי: זה משהו שדוחה את ההגעה לשם בגלל הטניס.

יעקב מרגי: במשרד שירותי הדת יזמתי באמצעות ההסתדרות הציונית מיזם קטן בשיתוף פעולה איתם, סך הכל 8 מיליון שקלים.

יעקב מרגי: לא הבאתי את זה בר מינן ממשרד האוצר, זה היה מהתקציב הקואליציוני שלנו לפעילות בקמפוסים בגולה.

יעקב מרגי: ה פילנתרופיה שם שמה עשרות מיליוני דולרים.

יעקב מרגי: התקבלתי בכבוד מלכים.

יעקב מרגי: אמרתי לו אני מתבייש.

יעקב מרגי: אני הריבון, מדינת ישראל, שר בממשלה, מגיע עם 8 מיליון שקלים שאני לא רוצה להגיד לכם מה זה שווה בפרויקט הזה.

יעקב מרגי: מה אתה כל כך מתלהב?

יעקב מרגי: אמרתי את זה לאהרון וולפסון, שהוא אחד הנדיבים.

יעקב מרגי: הוא אומר לי אתה לא מבין, זה לא הכסף.

יעקב מרגי: זו פעם ראשונה שמישהו משנה את הדיסקט בממשלת ישראל, שגם הגולה צריכה היום השקעה לא בה.

יעקב מרגי: הפילנתרופיה הגדולה תמשיך להגיע מהגולה, אבל יש פעולות קטנות שבלי מדינת ישראל, זה האינטרס שלה, פעולות יזומות של סטודנטים שאין להם שום זיקה למדינת ישראל.

יעקב מרגי: הפוך.

יעקב מרגי: אמרו לנו סטודנטים במיזמים האלה – עד הפרויקט הזה, עד המיזם הזה – מדינת ישראל בשבילי הייתה נטל.

יעקב מרגי: אני הייתי צריך להסתיר את הזהות הזאת כל פעם.

יעקב מרגי: רק סבלתי בגללכם.

יעקב מרגי: 8 מיליון שקלים.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת לשרת התרבות להכניס את מרכזי הטניס במדינת ישראל לתכנית עבודה ולתקציב 2017-2018.

יעקב מרגי: הוועדה תמשיך לעקוב אחרי ההתפתחויות ותקיים דיון נוסף, כשהחומרים יהיו מוכנים.

<ארי שטרסברג: כל הכבוד.

יעקב מרגי: תודה רבה לכם.

יעקב מרגי: הישיבה נעולה.