ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 20, פרוטוקול מספר 234, 2016-05-09 12:30

אלי אלאלוף: צהריים טובים.

אלי אלאלוף: לכבוד חברי, חבר הכנסת יצחק וקנין, אני אתחיל להגיד, קודם כל, חודש טוב.

אלי אלאלוף: היום א' באייר התשע"ו, ה-9 למאי 2016, והשעה 12:34, ואני מתנצל על האיחור שנבע מזה שהיה דיון מאוד מורכב בנושא עסקים קטנים והתקנות המלוות אותם:

אלי אלאלוף: דמי הארגון ודמי חבר.

אלי אלאלוף: אנחנו אמורים, אחרי שהיו מספר דיונים, לדון בנושא של העובדים הזרים וזכויותיהם בענפים השונים.

אלי אלאלוף: אז אני רוצה להגיד לכם שכיהודי מאמין אני גם מאמין שהגר הגר בתוכנו – הוא צריך זכויות.

אלי אלאלוף: וגם הזר שגר איתנו, גם צריך זכויות.

אלי אלאלוף: ואנחנו נעשה הכול כדי לשמור על כבודם, על זכויותיהם.

אלי אלאלוף: וגם - - - במערכת שאליה באו, בצורה נאותה ובלי לרצות לפגוע בהם; לנצל את חולשתם הזמנית, שהם כל כך רחוק מהמולדת שלהם, מהמשפחות שלהם וכולי.

אלי אלאלוף: הדיון היום – אנחנו יודעים שבשני נושאים אנחנו יכולים להגיע לסיכום ולהצבעה, וזה העובדים הזרים בענף הבנייה ובסיעוד.

אלי אלאלוף: ובנושא החקלאות אני מודיע מראש: אנחנו כנראה לא נגיע לסיכום היום.

<שמחה בניטה: לסיעוד אתה מתכוון שאנחנו נקבל כסף לתת להם יותר?

אלי אלאלוף: לא.

אלי אלאלוף: אני לא פתחתי את הדיון.

אלי אלאלוף: אני רק אומר מה יהיה התהליך היום.

<שמחה בניטה: - - -

אלי אלאלוף: את יודעת את עמדתי.

אלי אלאלוף: את יודעת את עמדתי.

אלי אלאלוף: אבל בואי, תכבדי.

אלי אלאלוף: אני רק פותח את הדיון, ברשותך.

אלי אלאלוף: אני מבקש: תכבדו את הפתיח שלי ואל תפריעו באמצע.

אלי אלאלוף: אני רק רוצה בנושא החקלאות, אני רוצה שיהיה ברור: יותר מדי אינטרסים נכנסו למשחק הזה, שלא קשורים לנושא הספציפי שאנחנו אמורים לדון בו.

אלי אלאלוף: ויש כאלה שמצאו לנכון להשתמש בזה כדי לקדם מהלכים פוליטיים.

אלי אלאלוף: אינטרסנטיים מאוד.

אלי אלאלוף: אני הגעתי לפוליטיקה רק בשביל נושא אחד: לטפל באוכלוסיות החלשות.

אלי אלאלוף: להביא לאוכלוסיות החלשות כמה שיותר עזרה כדי שיוכלו להתמודד עם החיים.

אלי אלאלוף: ויש כאלה שמצאו לנכון להשתמש בזה כדי לתקוף את מפלגתי ואת השרים שלה וחברי הכנסת שלה.

אלי אלאלוף: אז אני לא פוליטיקאי, אבל אני גם חייב להגן על האינטרסים שלנו.

אלי אלאלוף: ובזה אני מאוד-מאוד קפדן היום.

אלי אלאלוף: אז מי שמתכנן לעשות לנו הפגנות או תרגילים, כאלה ואחרים, כדי להשפיע על ההחלטות שלנו – אני מודיע: לא תצליחו.

אלי אלאלוף: לא יקבלו היום רשות הדיבור רק נציגים ראסמיים של החקלאות.

אלי אלאלוף: למה שאני, בדרך כלל, פתוח גם לדיבורים של גופים אחרים.

אלי אלאלוף: בדרך כלל, כדי לשמוע דעות שונות.

אלי אלאלוף: היות וההתנהגות ההתחלתית הייתה בכללי משחק לא מוכרים, אז אני חייב להזהיר שהפעם אני אקפיד על כך.

אלי אלאלוף: לכן, אני מבקש עכשיו מנציגי משרד הכלכלה והתעשייה להציג את הנושא – תקנות לעובדים זרים (פיקדון לעובדים זרים), התשע"ה-2015.

אלי אלאלוף: בבקשה.

<הילה רענן: עורכת הדין הילה רענן, מהלשכה המשפטית של משרד הכלכלה והתעשייה.

<הילה רענן: התקנות מותקנות מכוח סעיף 1יא לחוק עובדים זרים, שנותן סמכות לשר הכלכלה והתעשייה, בהסכמת שר - - - באישור של שר האוצר וועדת העבודה, הרווחה והבריאות כמובן, להתקין את התקנות שמסדירות את החובה של מעסיקי עובדים זרים בענפים השונים, להפקיד כספים לטובת העובדים הזרים המועסקים אצלם.

<הילה רענן: התקנות אמורות להסדיר את נושא סכומי הפיקדון, שיהיה חובה להפקיד; את הגוף שאליו יופקדו הכספים; תנאי הזכאות של העובדים הזרים לקבל את כספי הפיקדון; האפשרות לנכות מכספי הפיקדון סכומים מסוימים, כאשר העובדים הזרים יוצאים מישראל לאחר תום תקופת רישיון הישיבה שלהם; דרכי התשלום של כספי הפיקדון; והזכאות לכספי הפיקדון והתשלום במקרה שחלילה העובד נפטר לפני שהוא קיבל אותם.

<הילה רענן: זה, בגדול, מה שהתקנות מנסות להסדיר.

<הילה רענן: נכון.

<הילה רענן: הטיוטה שאנחנו הגשנו לדיון בוועדה כוללת שלושה ענפים: את ענף הסיעוד, ענף הבניין וענף החקלאות.

<הילה רענן: אני מבינה שאנחנו נדון היום רק בשניים.

אלי אלאלוף: אפשר בפתיח לדבר על הכול.

אלי אלאלוף: אני מציע שנעשה, ברשותכם, נאריך את הישיבה לעומת מועד הסיום שתכננו – אם מותר – בחצי שעה.

אלי אלאלוף: היות והתחלנו באיחור של חצי שעה.

אלי אלאלוף: ואנחנו נתקדם בשלושת הענפים, אבל בשניים נקבל החלטה.

אלי אלאלוף: נשתדל לקבל החלטה.

אלי אלאלוף: והשלישי שאמרת – לא תהיה החלטה בנושא החקלאות, מראש.

אלי אלאלוף: מפני שגם אנחנו לא השתכנענו שהפתרונות המוצעים הם טובים.

אלי אלאלוף: אז, ברשותכם, ביקשו את רשות הדיבור בדיון הכללי – חבר הכנסת עמר בר לב.

אלי אלאלוף: בבקשה.

עמר בר-לב: תודה רבה, אדוני.

עמר בר-לב: אני פשוט מתנצל.

עמר בר-לב: אני ב-13:00 צריך לצאת לבאר שבע.

עמר בר-לב: ידעתי שבאר שבע זו נקודה רגישה אצל היושב ראש.

עמר בר-לב: אז ידעתי שהוא ייתן לי לדבר בהתחלה.

עמר בר-לב: ראשית, אני מסכים לפתיח שלך, שלצערנו יותר מדי נושאים לאומיים שאמור להיות סביבם קונצנזוס, הופכים להיות ויכוח וויכוח פוליטי.

עמר בר-לב: אנחנו רואים את זה בימים האחרונים בכל מה שקשור בצה"ל, בהקשרים כאלו או אחרים, וגם בהקשרים שאתה מדבר עליהם.

עמר בר-לב: פוליטיקאים אנחנו.

עמר בר-לב: משתמשים בדברים שצריך להיות להם – לגבי קונצנזוס, בוודאי – תמיכה ועידוד וסיוע לשכבות החלשות, כפי שאמרת.

עמר בר-לב: אני חושב שזה לא עניין של שמאל וימין.

עמר בר-לב: זה עניין של כל אזרחי מדינת ישראל.

עמר בר-לב: בוודאי החקלאות שאנחנו מדברים, זה עניין של כל אזרחי מדינת ישראל, ולא קשור למפלגה כזאת או אחרת.

עמר בר-לב: אז לנו, הפוליטיקאים – אני בהחלט מצטרף להערה שלך – בואו, את המאבקים הפוליטיים שלנו לא נעשה, לא על הגב של צה"ל ולא על הגב של החקלאים ולא על הגב של נצרכים כאלה ואחרים.

עמר בר-לב: לגבי עצם העניין, מה שהטריד אותי בדברי נציגת משרד הכלכלה והתעשייה – יכול להיות שאני פספסתי משהו – זה שאת דיברת רק על החלק של מה החקלאים צריכים להפקיד אצל רשויות המדינה עבור העובדים הזרים.

עמר בר-לב: שאני בהחלט מסכים שצריך להפקיד, והעובדים הזרים הם גם חלשים וצריך לדאוג להם.

עמר בר-לב: אבל הנושא היותר מרכזי, בוודאי לא הפחות מרכזי, זה כל העניין של העלויות של העובדים הזרים.

עמר בר-לב: דרך אגב, זה לא רק בנושא החקלאות.

עמר בר-לב: זה גם בנושא סיעוד, בנושא נכים וכן הלאה, ואיך המדינה מתייחסת לזה.

עמר בר-לב: ובעצם, יותר נכון איך המדינה לא מתייחסת לזה.

עמר בר-לב: אז יש כאן את חברי, חבר הכנסת יצחק וקנין, שבקי בהיסטוריה של הנושא הזה הרבה יותר ממני.

עמר בר-לב: אני רק שלוש וחצי שנים כאן, ואני בטוח שהוא ייתן לנו נבואות והסכמים שלא מומשו מהעבר.

עמר בר-לב: אבל המצב שהיום המדינה מכירה רק בחלק מההוצאות של העובדים הזרים, גם בחקלאות וגם בסיעוד וכן הלאה – דבר בלתי מתקבל על הדעת.

עמר בר-לב: בלתי מתקבל על הדעת במדינה, שיחסית למדינות אחרות בעולם יש לה כלכלה חזקה, אבל חלק גדול מאזרחי מדינת ישראל לא מרגישים את זה ביומיום, ומרגישים להיפך.

עמר בר-לב: ולכן, זאת הזדמנות, אדוני היושב ראש, בוועדה שלך – כן, גם להעביר מסר חברתי, כלכלי, כולל.

עמר בר-לב: גם להעביר מסר לרשות המבצעת.

עמר בר-לב: וגם באמת לעשות את המקסימום שאנחנו יכולים לעשות בשביל לצמצם את הפערים האלה, ובפרט בנושא הזה שבו אנחנו עוסקים היום.

עמר בר-לב: תודה.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: חבר הכנסת יצחק וקנין, בבקשה.

יצחק וקנין: אדוני היושב ראש, אני חושב שאם יש איזו ברכה בחקלאות במדינת ישראל, זה שיש לנו את העובדים הזרים, התאילנדים.

יצחק וקנין: אני חושב שזה ערך מוסף גדול מאוד.

יצחק וקנין: מי שמכיר את הענפים – כמה ניסיונות ניסו לקחת עובדים אחרים לטובת החקלאות, וזה לא הצליח להשתלב בצורה טובה.

יצחק וקנין: אני אומר: הדבר הזה מביא ברכה בחקלאות, ועל זה לא צריך להכביר מילים.

יצחק וקנין: אני חושב שכל החקלאים מבינים את זה ויודעים את הדברים.

יצחק וקנין: ולכן אנחנו גם חושבים שכל מה שמגיע להם מבחינת התנאים שלהם – צריך לדאוג לזה.

יצחק וקנין: זה חשוב מאוד.

יצחק וקנין: אני חושב שזה דבר שהוא הולך במקביל ולא שצד אחד מנצל את הצד השני עד תום.

יצחק וקנין: ובמשך כל השנים אני חושב שאם יש ענף מוסדר ושהדברים הולכים כפי שצריך - - - – אני בסוף גם אתייחס לקו לעובד.

יצחק וקנין: למה שחילקתם פה.

יצחק וקנין: גם לזה אני אתייחס – אני חושב שזה דבר מבורך.

יצחק וקנין: ולכן אנחנו נתמוך ונעזור בנושא של מה שמביא לפה משרד הכלכלה והתעשייה בנושא התנאים של העובדים.

יצחק וקנין: אנחנו חושבים שזה צריך להיות.

יצחק וקנין: ושלא נחזור אחורה לאותן שנים.

יצחק וקנין: כי מי שמכיר את זה טוב – העובדים היו צריכים לעזוב, ואחרי כן לתבוע את המעביד שלהם בחוץ לארץ על פיצויים ועל כל מיני דברים אחרים שמגיעים להם.

יצחק וקנין: אני חושב שהדבר הזה צריך להיות מוסדר, על פי חוק.

יצחק וקנין: כמו שכל עובד ישראלי מגיע לו.

יצחק וקנין: אבל, רבותיי, אני אומר לכם: דיונים שאני קיימתי במשך כל השנים: עם משרד האוצר, עם כל הארגונים, עם משרד החקלאות ופיתוח הכפר, עם משרד הכלכלה והתעשייה – לשבת ולגבש את ההכרה בהוצאות.

יצחק וקנין: הכרה בהוצאות שאנחנו מוציאים עבור אותם עובדים.

יצחק וקנין: ולצערי הרב, כל פעם מסמסו את זה.

יצחק וקנין: הגענו לנקודה ומסמסו את זה.

יצחק וקנין: הגענו לעוד הסכמה ועוד פעם.

יצחק וקנין: אנחנו עדיין נמצאים למטה-למטה.

יצחק וקנין: כאשר כבר ב-2010, 2011, 2012 – בדיונים דיברנו מעל 680 שקל הכרה, כשההוצאות הברורות הן מעל 1,000 שקל.

יצחק וקנין: שכל חקלאי מוציא עבור המגורים, עבור כל ההוצאות הנלוות, שאני צריך לשלם עבור העובד.

יצחק וקנין: לצערי הרב, אני רוצה שתבינו: היום, מכירים לנו בהוצאות בכ-300 שקלים בערך.

יצחק וקנין: 300 שקלים.

יצחק וקנין: מחזירים אותנו אחורה.

יצחק וקנין: מגיעים איתנו לאיזושהי הסכמה.

יצחק וקנין: אני שמעתי שפה הגיעו לאיזושהי הסכמה של 500 ומשהו שקלים.

יצחק וקנין: רבותיי, זה מנותק מהמציאות.

יצחק וקנין: זה מחזיר אותנו אחורה.

יצחק וקנין: הרי כבר יכולתי לסגור את זה – אני אומר לכם באחריות – ב-2012, ב-680 שקל.

יצחק וקנין: ולא סגרנו את זה כי לא הגענו להסכמה.

יצחק וקנין: הבאנו את התחשיבים, הבאנו את הכול.

יצחק וקנין: גם היום, לדעתי, כל מה שאתם בונים או כל התחשיב שבניתם, בניתם אותו על שנת 2012 בכלל ולא על העלויות האמיתיות.

יצחק וקנין: לכן, רבותיי, אם אתם רוצים להביא את זה ככה – רק שאנחנו נסגור צד אחד ולא נסגור גם את הצד השני בהוצאות; רבותיי, יש פה הוצאות כבדות: באחזקה של המגורים, במגורים, בארנונה, בחשמל, במים.

<שמחה בניטה: באוכל.

יצחק וקנין: גם באוכל שאנחנו נותנים לאותם עובדים.

יצחק וקנין: בואו לא נעצום את העיניים ונגיד: בואו, באותה הזדמנות אנחנו נעביר את הכול ככה, ובזה נגמור.

יצחק וקנין: ודבר אחרון.

יצחק וקנין: אני לא רוצה להאריך.

יצחק וקנין: מי שמביא לנו את התמונות האלו, רבותיי, זה הדבר הקל ביותר.

יצחק וקנין: עובד זר מקבל תנאים – ביום שהוא נכנס, הוא מקבל את התנאים הטובים ביותר.

יצחק וקנין: רבותיי, אי אפשר שאנחנו נעמוד כל הזמן ונצטרך - - -

<קריאה: - - - תמונות.

יצחק וקנין: סליחה.

יצחק וקנין: התמונות האלו זה ודאי.

יצחק וקנין: מי שהביא את הדבר הזה, זה חוכמה גדולה.

יצחק וקנין: כי אם העובד לא שומר על המגורים והוא מוכן לחיות בהזנחה.

יצחק וקנין: לצערי הרב, גם כשעומדים עליהם וגם - - -.

יצחק וקנין: רבותיי, אלה ברובם גברים.

יצחק וקנין: מעל 80%, 85%, הם גברים.

יצחק וקנין: הם לא כל כך דואגים לניקיונות.

יצחק וקנין: אני מכיר את זה מקרוב.

<קריאות: - - -

יצחק וקנין: רבותיי, אני לא אומר שזה לא צריך להיות מטופל, אבל זה הדבר הקל ביותר לבוא ולהראות את המגורים כך.

יצחק וקנין: בזמן שהוא קיבל קרוואן מסודר או מבנה מסודר, צבוע וזה.

יצחק וקנין: כי אתם בודקים אותנו.

יצחק וקנין: אתם באים לתוך המבנים, בודקים אותנו וקונסים אותנו בקנסות אם אנחנו לא עומדים בתנאים.

יצחק וקנין: ולכן מה שאני אומר: רבותיי, אי אפשר להראות רק את התמונה מההיבט הזה.

יצחק וקנין: צריך להראות את כל התמונה – איך העובד קיבל את זה וכמה עלויות אנחנו משלמים עבור כל ההוצאות בגין העובדים.

יצחק וקנין: ואתם מכירים 300 שקל.

יצחק וקנין: תנסו לחשוב אם זה אמיתי בכלל.

יצחק וקנין: רבותיי, זה אמיתי?

יצחק וקנין: הרי אתם יודעים שמכונת כביסה לעובד.

יצחק וקנין: אני אומר לכם: בקרוואנים אצלנו, כל שנה וחצי צריך להחליף את מכונת הכביסה.

יצחק וקנין: כל שנה וחצי צריך להחליף אותה.

יצחק וקנין: אולי אתם חיים באיזו פלנטה אחרת, אבל אני י את זה.

יצחק וקנין: תודה.

אלי אלאלוף: אוקיי.

<שמחה בניטה: מה איתנו?

<שמחה בניטה: עם הנכים.

<אבנר עורקבי: מה עם הסיעודיים?

<שמחה בניטה: הסיעודיים.

אלי אלאלוף: רגע, רגע.

<אבנר עורקבי: - - -

<קריאות: - - -

יצחק וקנין: אני יושב פה - - -.

יצחק וקנין: אני לא עוזב אתכם.

אלי אלאלוף: חבר הכנסת אילן גילאון, בבקשה.

אילן גילאון: כן, אדוני.

אילן גילאון: שלום לכולם.

אילן גילאון: אני אהיה מאוד קצר, משום שאת הדיון הזה אנחנו מקיימים פעם אחרי פעם, פעם אחרי פעם.

אילן גילאון: ואני בעצם רוצה לחרות אחרי שני חבריי – גם חבר הכנסת יצחק וקנין וגם חבר הכנסת עמר בר לב.

אילן גילאון: תראו, המדיניות הזאת של לפתור עוול אחד בעשיית עוול שני לא יכולה להימשך.

אילן גילאון: הרי מה?

אילן גילאון: יש כאן את החקלאים.

אילן גילאון: מישהו לא מבין שמדינה לא יכולה להתקיים בלי חקלאות.

אילן גילאון: יש אנשים שהם סיעודיים.

אילן גילאון: הרי לא מבינים שהם לא יכולים לשלם ממקור שאין להם אותו.

<קריאה: בדיוק.

<קריאה: יפה.

אילן גילאון: ויש את העובדים הסיעודיים, שהם האחרונים בשרשרת המזון.

אילן גילאון: אנחנו רוצים שהם ישלמו את ההוצאות האלה?

אילן גילאון: כלומר, המדינה, מה היא – מתווכת?

אילן גילאון: הממשלה היא מתווכת בין גורם לגורם, כדי ליצור עוול במקום אחד ולפתור בעיה במקום אחר?

אילן גילאון: ולכן המסקנה היא, בסופו של דבר, המערכת הרגולטורית.

אילן גילאון: וזה אמרו גם חבר הכנסת יצחק וקנין וגם חבר הכנסת עמר בר לב, ואני איתם במאה אחוז – שהיא צריכה פה להתערב בעניין הזה.

אילן גילאון: וזה בכל התחומים אותו הדבר.

אילן גילאון: אנחנו מאוד רוצים לקבל תוצרת זולה, אבל אנחנו לא רוצים להסתכן בזה שלא תהיה לנו עבודה, מצד שני, או לאחרים.

אילן גילאון: וכאן היא הבעיה.

אילן גילאון: אם לא תהיה מעורבות ממשלתית בתוך החקלאות, בצורה מאסיבית, שכוללת גם את הסעיף של העובדים הזרים – אין שום סיבה היום, לדעתי, לעניות דעתי, שהעובדים התאילנדים יישאו בהוצאות של המגורים שלהם.

אילן גילאון: ושוב, זה חלק מתוך מדיניות כוללת.

אילן גילאון: זה רק פן אחד של העניין הזה.

אילן גילאון: ולכן, כל זמן שמדינת ישראל, משרד האוצר, אדוני – לא יעזור כלום – לא יתערב ולא יאזן את התשלומים הללו, יוסיף לאנשים המוגבלים כדי לשלם לסועדים שלהם, ויוסיף לחקלאים כדי לשלם את ההוצאות ואת התקורות של התאילנדים.

<קריאה: אין מאיפה.

אילן גילאון: יש מאיפה.

אילן גילאון: מי אמר אין מאיפה?

<אבנר עורקבי: אין.

<אבנר עורקבי: לנו אין מאיפה.

אילן גילאון: בוודאי שלכם אין מאיפה.

<אבנר עורקבי: לנו אין מאיפה.

אילן גילאון: אני יכול להראות לכם מיליון מקומות שיש מאיפה.

<שמחה בניטה: אמרו שיש רזרבות - - -

אילן גילאון: לא מזמן עשו לאיזה טייקון כאן ממיליארד שקל – 100 מיליון שקל.

אילן גילאון: אז אין מאיפה?

אילן גילאון: לא, זו לא שאלה של אין מאיפה.

אילן גילאון: הפוליטיקה עוסקת במי מקבל כמה ומי משלם כמה.

אילן גילאון: וצריך להפסיק את הדבר הזה שפותרים בעיה אחת בזה שיוצרים בעיה שנייה.

אילן גילאון: לוקחים את הכי חלשים, משסים אותם אלה באלה.

אילן גילאון: אלה שולחים יד בגרון אלה.

אילן גילאון: כולם אויבים של כולם.

אילן גילאון: וככה הממשלה יוצאת - - -.

אילן גילאון: לא יכול להיות.

אילן גילאון: זאת אומרת, הדיון הזה יימשך ככה, פעם אחרי פעם, פעם אחרי פעם.

אילן גילאון: מה שאנחנו, אצלנו, קוראים לו, אדוני: דה-זה-וו.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: נעמי, בבקשה.

אלי אלאלוף: נעמי, את יכולה להתקרב למיקרופון כלשהוא?

<נעמי מורביה: אני אדבר בקול רם.

<נעמי מורביה: היום אני לא אדבר בלחש.

<נעמי מורביה: אני לא אדבר בלחש, כבוד היושב ראש, כיוון שאני מרגישה שכל החודשים האלה שאנחנו יושבים בדיונים, ואני מדברת בלחש ואני מדברת בכבוד ואני מדברת על הומניות – אנחנו, האנשים הם המוגבלות, מבזבזים את זמננו לריק.

<נעמי מורביה: כיוון שסיכומו של דבר, כל מה שהוחלט במהלך שתי הקדנציות האחרונות, נופל עלינו – האנשים עם המוגבלות.

<נעמי מורביה: אין הטבה אחת שניתנה לעובדים הסיעודיים, והיא לא באה מהכיס שאין לנו.

<נעמי מורביה: ואין לנו כיס.

<נעמי מורביה: אנחנו לא מפרנסים.

אלי אלאלוף: חוץ מאחד.

אלי אלאלוף: חוץ מאחד.

אלי אלאלוף: בואי לא נגזים.

אלי אלאלוף: יש אחד.

אלי אלאלוף: והוא לא קטן.

אלי אלאלוף: הוא, גם כן, 100 מיליון שקל, ובבסיס התקציב.

אלי אלאלוף: הוא בבסיס התקציב.

אלי אלאלוף: בואו נדייק.

<נעמי מורביה: ה-100 מיליון שקל חולקו בצורה מחפירה.

<נעמי מורביה: אני אפילו לא רוצה להיכנס לנושא הזה.

<קריאה: - - -

<שמחה בניטה: אולי אתה לא יודע איך זה התחלק - - -

<אבנר עורקבי: לשכר מינימום.

<אבנר עורקבי: לתוספת לשכר מינימום.

<אבנר עורקבי: לתוספת - - -

<נעמי מורביה: התוספות לשכר מינימום – לא קיבלנו, אפילו אגורה פיצוי.

<נעמי מורביה: לא פיצוי לנו.

<נעמי מורביה: כדי שיקל עלינו להיות אנשים ששומרים על החוק.

<נעמי מורביה: הרי מה ביקשנו?

<נעמי מורביה: תחוקקו חוקים.

<נעמי מורביה: אנחנו נשמור על החוק.

<נעמי מורביה: תנו לנו את האמצעים.

<נעמי מורביה: אבל כשכל בוקר אנחנו קמים, וכאן מעלים את שעכר המינימום ב-300 שקל ופה ב-400 שקל, ופה מוסיפים להם ימי חופש שנתיים, ופה מוסיפים זה, וכאן מעלים את הנושא של ביטוח הבריאות וכאן מעלים להם את הביטוח הפנסיוני ופה את הפיקדון, ואנחנו לא קיבלנו אגורה.

<נעמי מורביה: כי ה-100 מיליון שקל האלה חולקו כך ש-27 אלף איש מבין מקבלי השר"מ לא קיבלו אגורה אחת, בעוד ש-990 איש קיבלו 27 מיליון שקל מתוך ה-100 מיליון שקל.

<נעמי מורביה: אז אני לא אדבר על החלוקה הזו.

<נעמי מורביה: בתכל'ס, בשנתיים האחרונות, לא קיבלנו פיצוי של אגורה אחת: לא על עליית שכר המינימום ולא על כל ההעלאות שדובר בהן.

<נעמי מורביה: ואנחנו כבר בשלב שאנחנו מתחננים.

<נעמי מורביה: אני לא יכולה לרדת על הברכיים.

<קריאה: די.

<נעמי מורביה: אם הייתי יכולה הייתי עושה את זה.

<נעמי מורביה: תחוקקו חוקים הומניים.

<נעמי מורביה: סבבה.

<נעמי מורביה: אני בעד.

<נעמי מורביה: אני הומניסטית.

<נעמי מורביה: אבל רגע, אנחנו לא בני אדם?

<נעמי מורביה: אנחנו לא נחשבים להומניים?

<נעמי מורביה: מה, אנחנו קופים?

<נעמי מורביה: אנחנו לא יכולים יותר לעמוד בגזרות האלה, כבוד היושב ראש.

<נעמי מורביה: אנחנו כל פעם מבקשים את הגנתך, ולא - - - אותה.

<אבנר עורקבי: אתה הבטחת לנו.

<אבנר עורקבי: אתה הבטחת לנו הגנה.

אלי אלאלוף: אתה רוצה עכשיו שאני אגלה לך?

<אבנר עורקבי: אתה הבטחת לנו הגנה.

אלי אלאלוף: אני הגשתי הצעת חוק - - -

<אבנר עורקבי: הצעת חוק – זה לא אומר לי כלום כרגע.

<אבנר עורקבי: אני צריך את זה, הלכה למעשה.

אלי אלאלוף: אבנר, אם אתה תוקף על בסיס אישי, אז יש לי הגנה.

<אבנר עורקבי: לא, לא בסיס אישי.

<אבנר עורקבי: לא בסיס אישי.

אלי אלאלוף: אבל נעמי הסבירה מאוד יפה.

<אבנר עורקבי: לא בסיס אישי - - -

אלי אלאלוף: הסבירה את זה מאוד יפה.

אלי אלאלוף: בוא נחיה עם הדברים של נעמי.

אלי אלאלוף: אני מבקש מנציג החקלאות, מר אבשלום וילן.

אלי אלאלוף: בבקשה.

אלי אלאלוף: יש מישהו מהבניין?

אלי אלאלוף: בבקשה.

אבשלום וילן: תודה, אדוני היושב ראש.

אבשלום וילן: קודם כל, הפיקדון זה רק חלק.

אבשלום וילן: החלק הראשון זה מה שדיבר, אמרו קודם חברי הכנסת – זה על ההכרה בהוצאות על העובדים.

אבשלום וילן: תראו, לסיפור הזה יש היסטוריה ארוכה.

אבשלום וילן: אנחנו בזמנו ישבנו עם מנכ"ל משרד הכלכלה והתעשייה.

אבשלום וילן: הקמנו צוות משותף.

אבשלום וילן: - - - לדעת ברצינות - - - סך הכול, העלות לעובד הייתה, לפני שלוש-ארבע שנים, בערך סדר גודל, על כל ההוצאות החודשיות – 1,200 שקל.

אבשלום וילן: ואז בא משרד האוצר ואומר: בעצם, עשיתם עבודה משותפת.

אבשלום וילן: אנחנו רוצים חברה חיצונית.

אבשלום וילן: אז לקחה התאחדות האיכרים והחקלאים בישראל, יחד עם התאחדות חקלאי ישראל, את חברת פארטו, ועשתה עבודה.

אבשלום וילן: וגם היא הגיעה לאותו מספר.

אבשלום וילן: עבודה של חברת פארטו, שהיא לא קשורה עם החקלאים – 1,000 שקל.

אבשלום וילן: בא משרד החקלאות ופיתוח הכפר ואמר: תראו, אנחנו רוצים לבדוק.

אבשלום וילן: קונצנזוס עם משרדי הממשלה.

אבשלום וילן: ירדו ל-749 שקל.

אבשלום וילן: הגיעו משרדי המשפטים והאוצר ואמרו: תראו, חברים, אולי המספר נכון, לא נכון – לא רלבנטי.

אבשלום וילן: ציבורית, אי אפשר לעמוד בזה, ונימוקיהם עימם.

אבשלום וילן: אנחנו בסאגה הזאת כבר ארבע-חמש שנים.

אבשלום וילן: בסופו של יום, ההצעה האחרונה, שהביאה שרת המשפטים, שהיא תהיה פה, על השולחן, מדברת על כ-530 שקל.

אבשלום וילן: אנחנו חושבים שזה בערך מחצית, אבל אנחנו מעדיפים – אני אומר את זה בגלוי – כרגע שתהיה ציפור אחת ביד מאשר שתיים על העץ.

<דניאל אברהם: אנחנו לא מעדיפים את זה.

<דניאל אברהם: מי אמר לך שאנחנו מעדיפים?

אבשלום וילן: - - - אני מדבר.

אבשלום וילן: דבר בתורך.

<דניאל אברהם: עם כל הכבוד לך, אל תגיד.

<דניאל אברהם: אל תדבר בשמנו.

אבשלום וילן: אני מדבר בשם התאחדות חקלאי ישראל.

אבשלום וילן: החלטות של מזכירות התאחדות חקלאי ישראל.

<דניאל אברהם: - - -

אבשלום וילן: אל תיתן לי תואר להגדרות.

אבשלום וילן: כי אל תמשוך אותי בלשון, מה אני חושב הלאה.

אבשלום וילן: תפסיק.

אבשלום וילן: זה כרגע המצב בנושא הזה.

אבשלום וילן: בנושא השני, שהוא בוויכוח בעצם משנת 2009.

אבשלום וילן: ואני חושב שאנחנו לא הפרשנים האחרים.

אבשלום וילן: ואמרנו כל הזמן שאם רוצים שאנחנו נשלם, מה שנקרא פיקדון, ואת הזכויות הסוציאליות שמגיעות לעובדים כחוק, צריך להגיע לאיזשהו פורמט יותר מסודר.

אבשלום וילן: בואו – זה לא סוד – אני מספר סוד גלוי – שהחקלאות הישראלית במשבר.

אבשלום וילן: משבר מתמשך.

אבשלום וילן: בעיקר במשק המשפחתי ובמשקים הקטנים.

אבשלום וילן: עכשיו, עלות העבודה.

אבשלום וילן: מדברים פה – חבר הכנסת יצחק וקנין הזכיר את עבודת התאילנדים – אבל צריך להבין שהיום עלות עובד זר, עם האגרות, על כל ההוצאות מסביב, מגיעה לסדר גודל, במונחים דולריים, של כמעט 1,800 דולר עד 2,000 דולר.

אבשלום וילן: איפשהו בין 7,000 שקל ל-8,000 שקל לחודש.

אבשלום וילן: חקלאות ישראל ביצוא: אנחנו לפני שנתיים-שלוש עוד ייצאנו קרוב לשישה מיליארד שקל.

אבשלום וילן: אנחנו בשנה האחרונה ירדנו ל-4.5 מיליארד שקל, 4.6 מיליארד שקל.

אבשלום וילן: כלומר, צריך להבין שאין לנו סיכוי להתחרות בעלויות עבודה כל כך גבוהות, נוסף לכל הצרות של המטבע וכל מה שקורה היום באירופה.

אבשלום וילן: אבל אנחנו חוזרים ואומרים בכל השנה האחרונה למשרד האוצר.

אבשלום וילן: קודם כל, שר האוצר ושר החקלאות ופיתוח הכפר נענו לפנייתנו והורידו את - - - לעובדים זרים – 500 שקל בחודש.

אבשלום וילן: שהיה צריך להוריד אותה ב-2009.

אבשלום וילן: משום שברגע שחתמנו על הורדה מרצון של מספר העובדים, היה צריך להוריד אותה.

אבשלום וילן: זה לקח עוד חמש שנים - - -.

אבשלום וילן: אבל בזכות שר האוצר ושר החקלאות ופיתוח הכפר, זה ירד.

אבשלום וילן: וכמובן חברי הכנסת.

אבשלום וילן: הקטע השני: יש שורה של אגרות, שאין להם שום היגיון כלכלי, פרט לתפוס את מי שאפשר לתפוס אותו.

אבשלום וילן: והן מייקרות בלמעלה – כשאנחנו עושים את החשבון – ב-1,000 שקל לחודש, על עובד לחקלאי.

אבשלום וילן: מי צריך את זה?

אבשלום וילן: בשביל מה?

אבשלום וילן: אז אם רוצים להביא פתרון כולל – בואו נשב על פתרון כולל.

אבשלום וילן: להפיל היום את הפיקדון, מבלי שמטפלים בשאר האלמנטים, זה, עוד פעם: חוזרים לנקודה הקודמת.

אבשלום וילן: יוצרים מצב שבו החזקת עובדים זרים בישראל יקרה מדי, והיא בעצם לא מאפשרת לחקלאי הישראלי להתחרות.

אבשלום וילן: והמשמעות היא אחת משתיים: או שנסגרים משקים או שאנשים – ואנחנו לא מצדיקים את זה בשום פנים ואופן – לא עומדים בחוק.

אבשלום וילן: עכשיו, קל מאוד להביא שלוש-ארבע-חמש תמונות.

אבשלום וילן: כל חקלאי שלא נותן תנאים כדין וכחוק, מבחינתנו, זו התנהגות לא מקובלת.

אבשלום וילן: אני כופר בכך, תמיד, כאשר יש 25 אלף עובדים ומביאים חמישה, עשרה מקרים – כל מקרה בפני עצמו דורש טיפול נקודתי מלא.

אבשלום וילן: אבל מפה לעשות הכללה, שהתנאים של כל העובדים הם כאלה – רב מאוד המרחק.

אבשלום וילן: ואני חושב שזאת לא הדרך לטפל בנושא שבאים לדבר ברמת המקרו.

אבשלום וילן: לסיכום, אני חושב שהפיקדון, מבחינת החקלאות, כמו שאמר גם חברי, חבר הכנסת אילן גילאון –בלי שיש גם מקור מצד אחר, אי אפשר להפיל את זה ככה.

אבשלום וילן: וניכנס לדיון על ההכרה בהוצאות הקיום.

אבשלום וילן: אנחנו, התאחדות חקלאי ישראל, מקבלים את הפשרה לעת הזאת.

אבשלום וילן: שומרים על הזכות להיאבק על המחיר המלא, כפי שהוא מוכר בתחשיבים של חברת פארטו.

אלי אלאלוף: טוב.

אלי אלאלוף: אני מבקש עכשיו ממשרד הכלכלה והתעשייה להשלים, ומשרד המשפטים.

אלי אלאלוף: גם על משרד הפנים שרוצה להשלים.

אלי אלאלוף: בבקשה.

<הילה רענן: אוקיי.

<הילה רענן: אז קודם כל, בהמשך למה שאמר חבר הכנסת – אכן נוהל משא ומתן עם נציגי החקלאים, לגבי סכומים שאפשר יהיה לנכות.

<הילה רענן: להגדלת הסכומים שאפשר יהיה לנכות מהשכר של העובדים הזרים בתמורה להוצאות עליהם.

<הילה רענן: זאת אומרת, כן הייתה עבודה של הממשלה וניסיון להגיע לפשרה בנושא הזה.

<הילה רענן: בכל הנוגע לתחום הסיעוד, התקנות קובעות שלגבי יחידים בסיעוד זו רשות.

<הילה רענן: החובה היא חובה שמוטלת על חברות הסיעוד.

<הילה רענן: לגבי היחידים זו רשות.

<הילה רענן: חשוב להדגיש את זה.

<קריאה: מה רשות?

<קריאה: מה רשות?

<קריאה: לא.

<נעמי מורביה: זה לא עולה ממה - - -

<הילה רענן: הפרדה לפי התקנות היא רשות.

<קריאה: מה זאת אומרת שהן רשות?

<אנג'לה קרת: כן, אבל שוב, - - - רוצה לעבוד - - -

<נעמי מורביה: זה לא עולה ממה שכתוב כאן.

<נעמי מורביה: הוא עובד פה - - -

<קריאות: - - -

<נעה בן שבת: אולי צריך להסביר שאנחנו מדברים על מה שמוצע כאן.

<נעה בן שבת: מה שמוצע כאן זה שהפיקדון שצריך יחיד בסיעוד לשלם או הסכומים שהוא חייב לשלם ממילא, מכוח צו ההרחבה, לעובדו, עבור תגמולי מעסיק ועבור פיצויי פיטורים.

<נעה בן שבת: זאת אומרת, אין פה חובה חדשה.

<נעה בן שבת: יש פה דרך חדשה להפקיד את ההפקדות הפנסיוניות.

<נעה בן שבת: מי שיבחר לעשות את זה, יעשה את זה.

<נעה בן שבת: מי שלא יבחר – יישאר עם החובה שלו להפקיד לפנסיה.

<נעה בן שבת: ו/או במקרה שהוא לא עושה את ההרחבה הזאת, הוא יצטרך לשלם פיצוי.

<נעה בן שבת: זה מה שפוסקים בתי הדין לעבודה.

אלי אלאלוף: בסוף התהליך.

<נעה בן שבת: בסוף התהליך.

<נעה בן שבת: אם הוא ייתבע לכך.

<נעה בן שבת: זאת אומרת, אין פה חובה חדשה, למעשה.

<נעה בן שבת: אלא יש פה בעצם הוראה שמחייבת אותו להפריש את הכספים, שהוא חייב ממילא להפריש מכוח צו ההרחבה לאותו חשבון בנק.

<נעה בן שבת: וזה הפיקדון שמוטל עליו.

<אנג'לה קרת: סליחה, אבל - - -

<נעה בן שבת: יש פה בחירה וקשה לי לראות.

<נעה בן שבת: יש חובה - - -.

<נעה בן שבת: אלא אם כן, הוא בחר.

<אנג'לה קרת: - - - אבל לא משלמת - - -

אלי אלאלוף: גברת, ברשותך.

אלי אלאלוף: ברגע שנגיע לסעיף של התקנה ולא תמצאי את התשובה ההולמת לציפיות שלך, אנחנו נתקן.

אלי אלאלוף: אנחנו נגיע לקריאת הסעיף.

אלי אלאלוף: בבקשה.

אלי אלאלוף: עוד?

<הילה רענן: לא.

<הילה רענן: אני סיימתי.

<הילה רענן: תודה.

אלי אלאלוף: רשות האוכלוסין וההגירה, בבקשה.

<שושנה שטראוס: אני יכולה רק להוסיף שאנחנו רואים בהסדר הזה הסדר טוב – הן למעסיקים, הן לעובדים והן למדינה.

<דניאל אברהם: בטח.

<שושנה שטראוס: כי העובדים יקבלו בצורה קלה את הסכומים שהצטברו להם, כשהם יוצאים מישראל לשדה התעופה.

<שושנה שטראוס: יהיה להם כסף להתחיל את החיים שלהם בחוץ לארץ.

<שושנה שטראוס: המעסיקים – במקום שיתבעו אותם, כמו שחבר הכנסת סיפר, הם מפרישים כל חודש סכום קטן, ובסוף הם ממלאים את החובה שלהם ולא מפחדים מתביעות וכאלו.

<שושנה שטראוס: ומבחינת המדינה, זה מעודד את העובדים לצאת בזמן.

<שושנה שטראוס: כי אם הם לא יוצאים בזמן, המדינה יכולה, לפי התקנות, לנכות חלק מהסכום שהצטבר לעובד.

<שושנה שטראוס: שזאת דרך טובה וחיובית לעודד אותם לצאת בזמן.

<שמחה בניטה: ואם לא, אז המדינה לוקחת מהכסף הזה.

<קריאה: כן.

<קריאה: כן.

<קריאה: בטח - - -

<שמחה בניטה: אז גם היא לא נותנת וגם נהנית ממה שאנחנו שמים לה.

<קריאה: המדינה לא נהנית מהכסף.

<קריאה: המדינה - - -

<קריאה: - - - לטובת העובדים הזרים.

<קריאה: למה?

<קריאה: זה מה - - -

<קריאה: לא, לא - - -

<קריאות: - - -

<קריאה: זה לא נכון.

<קריאה: זה לא נכון.

<קריאה: זה לא נכון.

<קריאה: זה לא נכון.

<קריאות: - - -

<קריאה: יש פה הסדר מדויק – מה יעשו עם הכספים.

<שמחה בניטה: - - -

<קריאות: - - -

<שמחה בניטה: למה לא?

<קריאה: כי זה מגיע לעובד הזר.

<קריאה: גם להם מגיע - - -

<שמחה בניטה: - - -

אלי אלאלוף: בבקשה, עורך הדין שי סומך ממשרד המשפטים.

<שי סומך: כן.

<שי סומך: תודה.

<שי סומך: אדוני, אני חושב שמדובר כאן בתקנות, שיש להן חשיבות מאוד רבה מכמה היבטים.

<שי סומך: אני משלים כאן את מה שאמרה חברתי שושנה שטראוס.

<שי סומך: ואלה גם תקנות מאוד מאוזנות וסבירות.

<שי סומך: החיוב, כאן, שמוטל, הוא חיוב על חברות הסיעוד.

<שי סומך: חברות הסיעוד מקבלות את הכספים האלה בתעריף, מהמוסד לביטוח לאומי, מקבלים בתעריף – פנסיה ופיצויי פיטורים.

<שי סומך: את הכספים האלה הם אמורים להעביר למדינה.

<שי סומך: זאת אומרת, אין כאן, מבחינת חברות הסיעוד - - -

<קריאה: לא למדינה – לעובד.

<שמחה בניטה: אולי אתה מדבר על חברות הסיעוד - - -

<קריאה: לעובד - - -

<שי סומך: לחשבון הבנק.

<שי סומך: ברור.

<שי סומך: אז הכספים – המעסיק אמור להעביר אותם לחשבון הבנק.

<שי סומך: זאת אומרת, מבחינת המעסיק אין כאן ייקור עלות העסקה.

<שי סומך: זה כספים שהוא במילא מקבל מהמדינה, והוא אמור להעביר לטובת העובד.

<שי סומך: מבחינת העובדים: יש כאן - - -

אלי אלאלוף: אתה יכול לחזור על ההסבר הזה?

אלי אלאלוף: איבדנו את הקשר.

<אבנר עורקבי: - - - אני לא הבנתי.

<שי סומך: אני מדבר כאן על חיוב על חברות הסיעוד.

<שי סומך: חברות הסיעוד מקבלות תעריף של 40 וכמה שקלים לשעה לכל שעת סיעוד.

<שי סומך: בחלק מהתעריף יש שכר מינימום למוסד לביטוח לאומי, ויש גם תעריף לגבי פנסיה ופיצויי פיטורין.

<שי סומך: את הסכום הזה, הכוונה שהם יעבירו לחשבון הבנק לטובת העובד.

<שי סומך: עכשיו, מנקודת המבט של העובד, בוודאי יש כאן יתרון גדול – הוא מקבל את הפנסיה שלו.

<שי סומך: מבחינתו, עדיף לקבל את הסכום כשהוא יוצא מהארץ ולא בגיל 67, שאז, מהפיליפינים, הוא יצטרך להיות בקשר עם קרן הפנסיה.

<שי סומך: אז זה מאוד טוב גם מבחינת העובד.

<שי סומך: זה טוב גם מבחינת המדינה.

<שי סומך: שבמדינה כאן – אני מדבר כאן במובן הרחב - - -

<אברהם יוסף סלומה: - - - לא לאזרחיה.

<אברהם יוסף סלומה: - - - לא לאזרחיה.

<שי סומך: בוודאי לאזרח הקטן - - -

<אברהם יוסף סלומה: לא לעניים, לא לחולים.

<אברהם יוסף סלומה: רק המדינה בסוף.

<קריאה: זה טוב למדינה - - -

<שי סומך: העובדים הזרים שנשארים בתום התקופה החוקית בארץ – יש קושי מבחינת שוק העבודה, במיוחד של האוכלוסיות החלשות ושל מדיניות ההגירה.

<שי סומך: יש אינטרס, בוודאי למדינה, שבסוף התקופה העובדים האלה יצאו לחוץ לארץ.

<שי סומך: אני מדבר כאן על מדינה שדואגת לשכבות החלשות.

<שי סומך: והיום יש כ-10,000 עובדים זרים לא חוקיים בסיעוד.

<שי סומך: שהם עובדים.

<שי סומך: הם כנראה לא עובדים בהייטק.

<שי סומך: הם כנראה עובדים במקצועות שעובדים בהם השכבות החלשות.

<שי סומך: ומבחינתם, גם התקנות האלה הם בשורה.

<שי סומך: מבחינת השכבות החלשות.

<שי סומך: כי בבנייה, מאה אחוז, קרוב למאה אחוז מהעובדים עוזבים את הארץ בזמן.

<שי סומך: זאת הצלחה בלתי רגילה, ואנחנו רוצים שההצלחה הזאת גם תהיה בתחום הסיעוד.

<שי סומך: ומכאן החשיבות של התקנות האלה.

<שי סומך: עשר שנים התקנות האלה לא עודכנו.

<שי סומך: כל פעם התחלף מישהו אחר: פעם השר.

<שי סומך: השר הזה.

<שי סומך: פעם היושב ראש הזה.

<שי סומך: פעם הכנסת התפזרה.

<שי סומך: כל פעם סיפור אחר.

<שי סומך: הבוקר סיפרתי לבן שלי מה אני הולך לעשות היום.

<שי סומך: סיפרתי לו במשך רוב הנסיעה את השתלשלות העניינים.

<שי סומך: אפשר לכתוב ספר על למה התקנות לא עברו.

<שי סומך: כל פעם סיבה טכנית אחרת.

<קריאות: - - -

<שי סומך: אדוני, אנחנו בחלון הזדמנויות, ואני מקווה שהוא לא ייסגר.

<שי סומך: אני מאוד-מאוד מקווה שהתקנות האלה יעברו עוד בדיון הזה, אם אפשר.

<אבנר עורקבי: - - -

אלי אלאלוף: אוקיי.

אלי אלאלוף: נציג משרד האוצר רוצה להגיד משהו?

אלי אלאלוף: בבקשה, אורי שיינין.

אלי אלאלוף: בבקשה.

<אורי שיינין: אין לי הרבה מה להוסיף מעבר למה ששי אמר ומה שהיועצת המשפטית של הוועדה אמרה.

<אורי שיינין: רק שני חידודים קטנים שחשוב לשים עליהם דגש: בסוף, החבות הפנסיונית חלה עוד לפני התקנות.

<אורי שיינין: מה שהתקנות יוצרות, הן בעצם מאפשרות כלי להפקיד את החבות הפנסיונית הזאת.

<אורי שיינין: ולכן בחברות הסיעוד שמקבלות כבר כיום כסף עבור ההפרשות הפנסיוניות, בעצם הכלי אומר: את הכסף הזה, שהיום אתן שמות בצד, באיזשהו חשבון בנק כללי, תשימו אותו כחשבון בנק של כל עובד ועובד.

<אורי שיינין: זה החידוש הגדול.

<אורי שיינין: הוא מאפשר גם לקשישים ולאנשים עם המוגבלות, הסיעודיים, הוא מאפשר – לא מחייב אותם – מאפשר להם את הכלי הזה.

<אורי שיינין: רוצים?

<אורי שיינין: ישתמשו.

<אורי שיינין: אני חושב שזה כלי שיוכל לסייע להם.

<אורי שיינין: כי החבות קיימת כבר עכשיו.

<אורי שיינין: לכן, אני חושב שהגישה שלכם צריכה להיות - - - גישה מברכת ולא גישה דוחה.

<קריאות: - - -

אלי אלאלוף: נציג חברות הסיעוד.

<דורון רז: דורון רז.

<דורון רז: אני יושב ראש איגוד נותני שירותי סיעוד בישראל.

<דורון רז: קודם כל, אני רוצה, לשם שינוי, לברך על התקנות.

<דורון רז: אנחנו מחכים לתקנות האלה כבר הרבה שנים, ואנחנו חושבים שהתקנות הן נכונות.

<דורון רז: אנחנו, חברות הסיעוד, מטפלות בלמעלה מ-170 אלף קשישים.

<דורון רז: אני לא מדבר על נכים.

<דורון רז: קשישים זכאי חוק הסיעוד.

<דורון רז: הקשישים האלה, של זכאי חוק הסיעוד, מקבלים את הסיעוד על פי חוק, שבתעריף כלולות גם זכויותיהם הסוציאליות של העובדים.

<דורון רז: לנו יש למעלה מ-100 אלף עובדים.

<דורון רז: כ-80 אלף ישראלים והיתר עובדים זרים.

<דורון רז: ואנחנו חושבים שלעובדים הזרים מגיעות הזכויות כמו לעובדים הישראלים, גם כן.

<דורון רז: אנחנו מחכים לתקנות האלה הרבה שנים.

<דורון רז: אנחנו כבר למעלה, אני חושב כשש שנים, מפקידים את הכספים של הזכויות הסוציאליות של העובדים האלה בחשבון בנק ייעודי שלנו, בגלל שאין לנו איפה להפקיד אותו בכספים שמשרד האוצר היה צריך לפתוח חשבון בנק.

<דורון רז: ואנחנו ניזוקים בצורה משמעותית מגירעונות אקטואריים וניהול פתאום של קרנות פנסיה, שלא תפקידנו לנהל אותן.

<דורון רז: אנחנו חושבים שזה נכון.

<דורון רז: מה שאנחנו חושבים גם, בגלל שהכסף שאנחנו מקבלים הוא כסף מדינה.

<דורון רז: שזה ברור שצריך להגיע לעובד הזר כמו לעובד הישראלי.

<דורון רז: אנחנו חושבים שהתקנה הטובה שעשו, צריכות להיות בה כמה שינויים.

<דורון רז: בין היתר, צריך להיות בה שינוי שהוא לא יכול להפריד את זכויותיו של הקשיש הבודד שמעסיק עובד זר בכספי המדינה.

<דורון רז: אלא הוא חייב, את אותם הכספים שהוא מקבל, להפריש לאותו חשבון, גם כמו חברת הסיעוד, מכיוון שזה כסף מדינה ייעודי שמיועד לעובד.

<דורון רז: אנחנו חושבים שכמה שמהר יותר התקנה הזאת תיכנס לתוקף, עם השינויים.

<דורון רז: כמה שיותר מהר ייפתח חשבון, שנוכל להפקיד את הכספים שנמצאים אצלנו היום, ייעודיים לכספים האלה.

<דורון רז: כל עובד זר שמסיים את עבודתו בחברת סיעוד, מקבל את כל זכויותיו המלאות מהיום הראשון שהוא עובד, וזה נבדק על ידי המוסד לביטוח לאומי.

<דורון רז: זה לא איזה משהו שהוא באוויר.

<קריאה: הלוואי - - -

<דורון רז: אני לא מדבר על הנכים.

<דורון רז: אני מדבר על הקשישים, זכאי חוק הסיעוד.

<דורון רז: מכיוון שכך, אם יבוצעו שינויים בתקנות, שצריכות להתבצע, ודיברנו עליהן; שתיכף עורך הדין שלנו יעלה את הנקודות שצריכים; אני מברך על התקנות, ואני חושב שזה צעד חשוב בשביל להסדיר את זכויות העובדים הזרים בישראל בסיעוד של קשישים.

אלי אלאלוף: אתה רוצה להגיד?

<אורי שיינין: אני מבקש השלמה קטנה.

<אורי שיינין: אני רק רוצה להזכיר: כבר כיום משרד האוצר יצא למכרז.

<אורי שיינין: יש כבר זוכה.

<אורי שיינין: יש בנק שמפעיל את הפיקדון הזה.

<אורי שיינין: כיום לבניין.

<אורי שיינין: הוא זכה.

<אורי שיינין: במסגרת התנאים הוא מצפה כבר לכספים שבעצם יגיעו גם - - - הסיעוד.

אלי אלאלוף: למה לא חתמתם עם ארגון החברות?

אילן גילאון: כדי להעביר - - -

<אורי שיינין: מחכים לתקנות.

<אורי שיינין: התקנות יאפשרו - - -

אלי אלאלוף: התקנות יאפשרו את זה.

<קריאה: - - - אם אפשר שישלימו את הנקודות - - -

אלי אלאלוף: אני מנהל, בינתיים, את הישיבה, ברשותך.

<קריאה: אם אפשר שאת הנקודות החשובות - - -

אלי אלאלוף: בינתיים, אני מנהל את הישיבה.

אלי אלאלוף: יש לי הצעה, חברות.

אלי אלאלוף: ובמיוחד החברות והחברים שמייצגים את האוכלוסיות הכי נזקקות, לדעתי, לתקנות האלה.

אלי אלאלוף: אני רוצה להגיד: אני מעדיף להתחיל בקריאת התקנות ולתקן כל תקנה ותקנה בהתאם לדרישות שלכם.

אלי אלאלוף: לא נתקדם.

אלי אלאלוף: נמשיך בשיחה כללית.

אלי אלאלוף: זה חשוב.

אלי אלאלוף: למדנו דברים.

אלי אלאלוף: אבל, ברשותכם, תאפשרו קריאה ואז תתייחסו.

אלי אלאלוף: בסדר?

<קריאה: - - -

<קריאה: מינהל החקלאות – אני יכול לדבר?

<אבנר עורקבי: נציג משרד האוצר אמר דבר בטעות.

<אבנר עורקבי: נציג משרד האוצר אמר דבר טעות.

אלי אלאלוף: מה אמר?

<אבנר עורקבי: הוא אמר שהחברות מפרישות לקרנות הפנסיה, אבל אנחנו, אנחנו הנכים, אין לנו פנסיה.

אלי אלאלוף: אבל הוא לא פנה אליך.

אלי אלאלוף: עוד לא הגיע אליך.

<שמחה בניטה: - - -

<אבנר עורקבי: - - -

<שמחה בניטה: אנחנו - - - הסיעוד.

<שמחה בניטה: ויש הבדל בין - - -

אלי אלאלוף: אורי, אתה יכול להתייחס להערה של אבנר?

<אבנר עורקבי: - - -

<שמחה בניטה: אבל יש הבדל בין נכים בסיעוד - - -

<אורי שיינין: שוב, כמו שאנחנו אמרנו: בתקנות האלה אין שום חידוש מבחינתך.

<אורי שיינין: אתה יוצא מפה בסוף היום כמו שנכנסת.

<אורי שיינין: החובה שהייתה לך אתמול, היא אותה חובה שיש היום.

<אורי שיינין: לא השתנה שום דבר.

<שמחה בניטה: אבל בלי שאתה תיתן כסף.

<אבנר עורקבי: אבל בלי שתיתן לי - - -

<אורי שיינין: התקנות רק מייצרות לך - - -

<קריאה: זה לא משנה - - -

<קריאות: - - -

<קריאה: - - - מחויבת בה היום.

<אבנר עורקבי: נתת לי - - -

<קריאה: הוא לא מחדש שום דבר.

<קריאה: נעבור על החוק.

<קריאה: אבל אחרי זה, עובדים זרים תובעים את המעסיקים שלהם.

<אברהם יוסף סלומה: - - -

אלי אלאלוף: אתה תדבר ברגע שהסעיף יגיע לדיון.

אלי אלאלוף: Please.

אלי אלאלוף: זה יהיה יותר ענייני.

<שמחה בניטה: אנחנו בעד - - - אבל - - - לתת לנו, לנכים.

<שמחה בניטה: מאיפה את רוצה שהנכים ישלמו?

<שמחה בניטה: מאיפה - - -

<נעמי מורביה: אנחנו לא מייצרים הכנסה.

<נעמי מורביה: לא מייצרת הכנסה.

<נעמי מורביה: אני נכה - - - פנים יפות - - - את רוצה להתחלף?

<נעמי מורביה: בואי - - - שלך, קחי את שלי, ובואי - - -

אלי אלאלוף: חבר'ה, הפסקתי את הישיבה.

אלי אלאלוף: נא לסגור את הישיבה.

אלי אלאלוף: תמשיכו לדבר ביניכם כמה שתרצו.

אלי אלאלוף: אני מבקש להפסיק את הישיבה.

אלי אלאלוף: חבר'ה, אין ישיבה.

אלי אלאלוף: אתם בדיון לא רסמי.

אלי אלאלוף: זהו?

אלי אלאלוף: אני מבקש.

אלי אלאלוף: ההנחיה היא ברורה.

אלי אלאלוף: הליך הדיון יהיה כך: אנחנו נתחיל בקריאת הסעיפים השונים של התקנות, ורק על סעיף זה או אחר תתייחסו.

<אברהם יוסף סלומה: אתה מתחמק - - - הנכים.

<אברהם יוסף סלומה: אתה מתחמק - - -

אלי אלאלוף: כשנגיע לסעיף שפוגע בך, לפניך אני אגן עליך.

אלי אלאלוף: אתה יודע מה.

אלי אלאלוף: זהו.

<אברהם יוסף סלומה: - - -

אלי אלאלוף: רגע.

אלי אלאלוף: על מה אתה רוצה לדבר?

אלי אלאלוף: תן לי לנהל את הישיבה, ברשותך.

אלי אלאלוף: אתה יודע שאני האחרון שירצה, חס וחלילה, לפגוע בזה.

<אברהם יוסף סלומה: - - -

<קריאה: - - - רשות רק - - -

אלי אלאלוף: לא, לא.

אלי אלאלוף: לא קיבלת.

אלי אלאלוף: את רוצה רשות דיבור?

אלי אלאלוף: כשאני אמצא לנכון.

אלי אלאלוף: מה?

<קריאה: אני רוצה להביע דעה שקשורה - - -

אלי אלאלוף: אני לא רוצה כרגע.

אלי אלאלוף: עשינו מספיק דיונים רחבים.

אלי אלאלוף: אמר את זה בלשונו הנהדרת, חבר הכנסת אילן גילאון.

<קריאה: לא.

<קריאה: רק רוצה לדבר - - -.

<קריאה: אין לנו - - - לקחת - - -

אלי אלאלוף: אני רוצה להמשיך.

אלי אלאלוף: אני לא רוצה דיון שממשיך.

אלי אלאלוף: ברשותכם, עכשיו מתחילים חזרה, בבקשה, את הדיון, ואנחנו מתחילים בקריאת הדיון.

<נעה בן שבת: אז מחדשים את הדיון.

אלי אלאלוף: כן.

<אברהם יוסף סלומה: אתה מפסיק אותנו - - -

<נעה בן שבת: תקנות עובדים זרים (פיקדון לעובדים זרים), התשע"ו-2016 .

<נעה בן שבת: בתוקף סמכות שר הכלכלה לפי סעיף 1יא(א) לחוק עובדים זרים, התשנ"א-1991 (להלן – החוק), בהסכמת שר האוצר ולאחר התייעצות עם שר הפנים, ובתוקף סמכות שר הפנים לפי סעיפים 1יא(ב1), (ד) ו-(ז) לחוק, בהסכמת שר האוצר לעניין סעיפים 1יא(ב1) ו-(ז) לחוק, ובאישור ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת, אנו מתקינים תקנות אלה: הגדרות: 1.

<נעה בן שבת: בתקנות אלה – "הסכם קיבוצי ו"צו הרחבה" – כמשמעותם בחוק הסכמים קיבוציים, התשי"ז-1957.

<נעה בן שבת: "חברת סיעוד" – תאגיד שנותן שירותי סיעוד; "חוק הביטוח הלאומי" – חוק הביטוח הלאומי [נוסח משולב], התשנ"ה-1995.

<נעה בן שבת: "חשבון הבנק" – חשבון כאמור בתקנה 5.

<נעה בן שבת: יש פה גם הצעה אחרת, אבל זה רק ניסוחי.

<נעה בן שבת: "יחיד בעל היתר להעסקה בסיעוד" – יחיד שקיבל היתר לפי סעיף 1יג לחוק להעסקת עובד זר בענף הסיעוד, שלא במסגרת עסקו או משלח ידו.

<נעה בן שבת: "מעסיק בענף הבניין או בעבודה בטכנולוגיה ייחודית" – קבלן כוח אדם, הנותן שירותי כוח אדם של עובדים זרים לפי סעיף 10 לחוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם, התשנ"ו-1996, וכל מעסיק אחר, ובלבד שהוא בעל היתר לפי סעיף 1יג לחוק להעסקת עובד זר בענף הבניין או בעבודה בטכנולוגיה ייחודית.

<נעה בן שבת: "מעסיק בענף החקלאות" – מעסיק שהוא בעל היתר לפי סעיף 1יג לחוק להעסקת עובד זר בענף החקלאות.

<נעה בן שבת: "מעסיק בענף הסיעוד" – חברת סיעוד ויחיד בעל היתר להעסקה בסיעוד.

<נעה בן שבת: "עבודה בטכנולוגיה ייחודית" – עבודה המבוצעת לפי היתר מיוחד לפי סעיף 1יג לחוק לעבודה בטכנולוגיה ובמיכון ייחודיים שאינם בנמצא בישראל ואשר ניתן לבצעה רק באמצעות גורם זר, כאמור בסעיף 5 להחלטת הממשלה 4617, מיום כ"ח בכסלו התשס"ו (29 בדצמבר 2005), אשר תיקנה את סעיף 2 להחלטת הממשלה 3021, מיום כ"ה בטבת התשס"ה (6 בינואר 2005), כפי שישתנו מזמן לזמן.

<נעה בן שבת: "עובד זר" – עובד זר בעל רישיון.

<נעה בן שבת: "קופת גמל" ו"קופת גמל לקצבה" – כהגדרתן בחוק הפיקוח על שירותים פיננסיים (קופת גמל), התשס"ה-2005.

<נעה בן שבת: "רישיון" – אשרה ורישיון ישיבה מסוג ב/1 לפי תקנות הכניסה לישראל, התשל"ד-1974.

<נעה בן שבת: "שירותי סיעוד" – שירותים ליחיד המיועדים לסייע בביצוע פעולות יום-יום או בהשגחה, ובכלל זה בניהול משק הבית, שלא במוסד סיעודי, כהגדרתו בסעיף 223 לחוק הביטוח הלאומי.

<נעה בן שבת: "תום התקופה לשהייה בישראל" – כל אחד מאלה: (1) מועד פקיעת הרישיון בהתאם לתקנה 11(א) לתקנות הכניסה לישראל, התשל"ד-1974.

<נעה בן שבת: (2) המועד לעזיבה את ישראל כפי שנקבע בהחלטה על ביטול רישיון.

<נעה בן שבת: "תקנות פיקדון בחשבון הבנק" – תקנות עובדים זרים (פיקדון בחשבון הבנק), התשס"ח-2008.

אלי אלאלוף: יש הערות לסעיפים האלה?

<אנג'לה קרת: כן.

אלי אלאלוף: כן, בבקשה, גברת.

<אנג'לה קרת: כי אני לא מבינה עדיין.

<אנג'לה קרת: עם כל הכבוד לחקלאות ולבנייה, אני לא מבינה איך את הסיעוד, שאנחנו לא מרוויחים.

<אנג'לה קרת: זה לא עסק רווחי; אני לא מבינה איך שמים אותנו במקשה אחת עם החקלאות שהיא מרוויחה, עם בנייה שמרוויחים?

<אנג'לה קרת: אנחנו לא עסק.

<דניאל אברהם: גם אנחנו כבר לא.

אלי אלאלוף: להסביר את הקשר בתקנה המשותפת הזאת.

אלי אלאלוף: ההערה היא בהחלט במקום.

<אנג'לה קרת: הקשר הוא - - -

<קריאה: צריכים - - - את היחידים - - -

אלי אלאלוף: אוקיי.

אלי אלאלוף: שמענו.

אלי אלאלוף: טוב מאוד.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: באמת.

אלי אלאלוף: מישהו מהמשרדים מוכן להתייחס?

<שושנה שטראוס: אני יכולה להסביר רק שהענפים העיקריים שהם מעסיקים עובדים זרים בהם, זה בניין, חקלאות וסיעוד.

<שושנה שטראוס: ולכן בהגדרות, יש לך הגדרות לגבי כל ענף בנפרד.

<שושנה שטראוס: אבל בתוך גוף התקנות את תראי שההתייחסות לכל ענף היא התייחסות לגמרי אחרת.

<שושנה שטראוס: כל ענף, הם מתייחסים אליו - - -

<אנג'לה קרת: העסק היחיד בעניין הזה, עם כל הכבוד, זה התאגידים.

<אנג'לה קרת: והם המרוויחים היחידים.

<אנג'לה קרת: לא אנחנו.

<אנג'לה קרת: אנחנו רק רוצים לחיות, לא לעבוד ולהרוויח.

<שושנה שטראוס: כן.

<שושנה שטראוס: לכן, התקנות מטילות חובה רק על התאגידים ולא עליכם.

<דורון רז: מה זאת אומרת?

<דורון רז: זאת אומרת שזה פוטר את היחידים מלשלם?

נורית קורן: כן.

<קריאה: לא.

<קריאה: היחידים יכולים - - -

<דורון רז: לא להפקיד.

<דורון רז: לשלם?

<קריאה: לא.

<אנג'לה קרת: - - - מאיפה אני אשיג כל - - -?

נורית קורן: רגע.

נורית קורן: אפשר לקבל הסבר?

אלי אלאלוף: סליחה.

אלי אלאלוף: עוד פעם.

אלי אלאלוף: ההערות שלה.

אלי אלאלוף: את יכולה להסביר?

<שמחה בניטה: אנחנו צריכים מהקצבאות שלנו להפריש.

<שמחה בניטה: אז זה לא התאגידים.

<שמחה בניטה: אנחנו - - -

אלי אלאלוף: רגע, הגברת בניטה, ברשותך, בואי תכבדי את החברה שלך.

אלי אלאלוף: היא מסבירה לנו.

<שמחה בניטה: עורכת הדין הסבירה, ולדעתי - - -

אלי אלאלוף: אני מבקש סליחה ממך.

אלי אלאלוף: את יכולה לחזור על ההערה שלה?

<אנג'לה קרת: אני אומרת שאנחנו צריכים להפריש מהכספים שיש לנו.

<שמחה בניטה: למוסד לביטוח לאומי – מה זה שייך?

<אנג'לה קרת: עכשיו, אני מדברת על כל הנכים, אבל עליי אישית.

<אנג'לה קרת: לי יש בת נכה.

<אנג'לה קרת: יש לי אימא קשישה ונכה וניצולת שואה.

<אנג'לה קרת: מאיפה אנחנו אמורים להפריש בדיוק?

<אנג'לה קרת: שלושתנו.

<אנג'לה קרת: עבור כל אחד – 80 אלף שקל?

<אנג'לה קרת: מאיפה?

<אנג'לה קרת: מאיזה כסף?

אלי אלאלוף: אוקיי.

אלי אלאלוף: אז בבקשה.

<שושנה שטראוס: אז שוב, התקנות לא מחייבות אדם יחיד, כמוך או כמו הבת שלך או כמו אימא שלך, להפריש.

<שושנה שטראוס: אנחנו נגיע להגדרה - - -

<דורון רז: שושנה, אבל זה מחייב אותו לשלם הוצאות לעובד.

<דורון רז: את מטעה אותה.

<נעה בן שבת: - - -

<קריאה: צו ההרחבה מחייב.

<דורון רז: את מטעה אותה.

<דורון רז: הוא מחייב לשלם אותו.

<נעה בן שבת: צו ההרחבה מחייב אותה לשלם.

<דורון רז: מחייב לשלם אותו.

<נעה בן שבת: צו ההרחבה מחייב אותם כמעסיקים לשלם.

<דורון רז: נכון.

<נעמי מורביה: - - - אנחנו נשלם להם?

אלי אלאלוף: אני מבקש לענות לשאלה של הגברת.

אלי אלאלוף: משרד המשפטים, בבקשה.

<שי סומך: שי סומך ממשרד המשפטים.

<שי סומך: תראו, יש את צו ההרחבה שחל על כל העובדים במשק.

<שי סומך: בלי יוצא מן הכלל.

<שי סומך: על כל המעסיקים במשק ועל כל העובדים במשק.

<שי סומך: וצו ההרחבה לגבי פנסיה חובה בוודאי שחל.

<שי סומך: זה משהו שהוא לא קשור לתקנות האלה.

<שי סומך: הוא קיים בעולם של חוק הסכמים קיבוציים ושל צווי הרחבה שמוצעים מכוח חוק הסכם קיבוצי.

<שמחה בניטה: ללא הסכם קיבוצי עליו.

<נעה בן שבת: נכון.

<נעה בן שבת: כמו למעסיקים.

<שמחה בניטה: - - -

<שי סומך: אני דיברתי על חוק - - -

<הילה רענן: זה לא קשור.

<הילה רענן: זה מתוקף חוק.

<שי סומך: יש צו הרחבה מ-2008, שהוחל על כל העובדים והמעסיקים במשק, ושם יש חובה להפריש לפנסיה שחלה על כל מעסיק בישראל.

<שי סומך: זאת אומרת, התקנות האלה לא מתייחסות לצו.

<שי סומך: הן לא יכולות לבטל את החובה או ליצור את החובה.

<שי סומך: זו חובה שקיימת היום מ-2008.

<אנג'לה קרת: - - -

<שמחה בניטה: - - -

<קריאה: - - - בשולחן הזה.

<קריאה: אבל זה לא בשולחן.

<קריאות: - - -

<שי סומך: התקנות האלה, כל מה שהן עושות, הן אומרות שלגבי מעסיקים מסוימים, במקום להפריש לקררן פנסיה, הם חייבים להפריש לפיקדון.

<שי סומך: התקנות האלה לא חלות רק על חברות סיעוד.

<שי סומך: הן לא חלות על היחיד הסיעודי.

<שי סומך: היחיד הסיעודי יכול להחליט אם הוא רוצה.

<שי סומך: הוא יכול.

<שי סומך: יש לו אופציה כאן:

<שי סומך: הוא יכול להפריש או לא להפריש.

<מיכל ראובן: אין לו מאיפה להפריש.

<מיכל ראובן: מאיפה הוא יפריש?

<שי סומך: אבל התקנות האלה לא יוצרות כאן.

<שי סומך: זה לא צו ההרחבה.

<דורון רז: אתה מטעה אותה.

<דורון רז: בסופו של דבר, הוא יצטרך לשלם לעובד את זה.

<נעה בן שבת: נכון.

<נעה בן שבת: אבל בלי קשר לתקנות האלה, שהחובה לשלם לעובד - - - צו ההרחבה - - - התקנות האלה.

<שי סומך: בכוח צו ההרחבה.

<שי סומך: מכוח צו ההרחבה.

<קריאה: נכון.

<שי סומך: זה המצב היום.

<קריאה: נכון.

<שי סומך: זה המצב היום.

<נעה בן שבת: התקנות האלה בסך הכול נתנו לו אפיק נוסף לתשלום.

<נעה בן שבת: - - - לתת לו אפיק נוסף לתשלום, לבחירתו.

<נעה בן שבת: אם הוא לא רוצה לבחור, בכל מקרה החובה תחול עליו.

<נעה בן שבת: ולכן אנחנו אומרים שהתקנות האלה לא יוצרות חובה כספית נוספת.

<קריאה: ברשות יושב ראש הוועדה, יש טעות.

<קריאה: יש פה טעות משפטית.

אלי אלאלוף: רק שנייה.

אלי אלאלוף: רק שנייה, אדוני.

אלי אלאלוף: בבקשה, הגברת שמחה בניטה.

<שמחה בניטה: בצו ההרחבה, אנחנו, כמעסיקים פרטיים – הפכו אותנו למעסיקים פרטיים – מקבלים גמלה מהמוסד לביטוח לאומי ומשלמים את המשכורת לעובד.

<שמחה בניטה: לא יכולים להפריש שום דבר לאף דבר.

אלי אלאלוף: היום את לא מפרישה?

<שמחה בניטה: לא.

אלי אלאלוף: אז זה אומר שהעובד שנמצא אצלך, ביום שיגמור את העבודה - - -

<שמחה בניטה: אני אתן לו פיצויי פיטורים והוא יגיד שלום.

אלי אלאלוף: זהו.

<קריאה: ויתבעו - - -

<שמחה בניטה: זה הכול.

<שמחה בניטה: זה מה שעשיתי עם כל העובדים - - -

אלי אלאלוף: ונושא הפנסיה?

<שמחה בניטה: לא.

<שמחה בניטה: למה, הוא עובד אצלי עד גיל 67?

<שמחה בניטה: אני, לפני הגיל שיצאתי לפנסיה - - -

אלי אלאלוף: אבל איך הוא צובר?

אלי אלאלוף: הוא לא יצבור.

<שמחה בניטה: מה?

אלי אלאלוף: הוא לא יצבור.

<אנג'לה קרת: אז בשביל זה - - -

אלי אלאלוף: אז היום אנחנו דנים בבעיה שלא לדיון היום.

אלי אלאלוף: אני רק רוצה לציין.

<שמחה בניטה: - - - לא.

<שמחה בניטה: כל העובדים שיצאו, יצאו עם פיצויי פיטורים והלכו.

<שמחה בניטה: העובדים לא יוצאים לפנסיה בלי זה.

אלי אלאלוף: בסדר.

אלי אלאלוף: אל"ף, זה זכותך, אבל זה לא לפי החוק.

אלי אלאלוף: בי"ת, זה לא לדיון היום.

אלי אלאלוף: רק שתדעי.

אלי אלאלוף: היום זה לא לדיון.

<שמחה בניטה: לכן אני אומרת: אנחנו לא צריכים להפריש.

<נעה בן שבת: החובה לפנסיה - - -

אלי אלאלוף: אבל - - - זה לא קשור.

אלי אלאלוף: לא קשור.

אלי אלאלוף: אנחנו לא דנים היום - - -

<אברהם יוסף סלומה: - - -

אלי אלאלוף: רק שנייה.

אלי אלאלוף: רק שנייה, אדוני.

אלי אלאלוף: מיד תקבל את רשות הדיבור.

אלי אלאלוף: אני רק רוצה לציין שעד היום אף אחד לא התערב לך.

אלי אלאלוף: שילמת מה ששילמת.

אלי אלאלוף: זו בעיה שלך.

אלי אלאלוף: אבל אנחנו רוצים שיהיה ברור: לדון היום רק בתקנות.

אלי אלאלוף: התקנות האלה אומרות שאם אתם רוצים להפריש ולעשות את זה דרך הקופה החדשה הזאת שנפתחה – תעשו.

אלי אלאלוף: לא רוצים?

אלי אלאלוף: אל תעשו.

אלי אלאלוף: תמשיכו לחיות איך שאתם עושים עד עכשיו.

אלי אלאלוף: אף אחד לא התערב.

אלי אלאלוף: עם הגברת ואני, כולי, ליבי איתה - - - אם יש לך היום - - -

<אברהם יוסף סלומה: אבל החוב יישאר.

<אברהם יוסף סלומה: החוב יישאר - - -

<קריאה: בדיוק.

<אברהם יוסף סלומה: החוב יישאר - - -

אלי אלאלוף: אני מבקש.

<נעה בן שבת: החוב יישאר - - -

אלי אלאלוף: אני מבין אותך.

אלי אלאלוף: הנושא הוא קשה, אבל הוא לא לדיון.

אלי אלאלוף: תבינו, הוא לא לדיון.

<קריאה: - - -

אלי אלאלוף: אל תשלמו.

אלי אלאלוף: אל תשלמו.

<קריאה: - - -

אלי אלאלוף: אל תשלמו, למרות שזה נותן לנו רעיונות כחברי כנסת להתמודד בצורה קונקרטית - - -

<קריאה: איך זה יכול להיות - - - המדינה יכולה להגיד - - -?

אלי אלאלוף: אל תעזור לי בצורה שאתה מפריע.

אלי אלאלוף: אני רוצה שיהיה ברור: אנחנו, כרגע, לא דנים אם לכם יש מספיק הכנסות כדי לשלם את הפיקדון או לא לשלם.

אלי אלאלוף: זה לא לדיון.

אלי אלאלוף: כרגע, התקנה אומרת שלעסקים שמעסיקים היום עובדי סיעוד עבור - - - מקבלים ישירות.

אלי אלאלוף: יש להם את האפיק הזה, להשקיע את זה בחשבון, ולא אצלו בחשבון הפרטי.

אילן גילאון: זאת אומרת?

אילן גילאון: תן לי להבין.

אילן גילאון: אני גם - - -

אלי אלאלוף: חבר, אתה רוצה לדבר?

אילן גילאון: אני רוצה להבין.

אילן גילאון: לא מבין.

אילן גילאון: אני - - -

אלי אלאלוף: חבר הכנסת אילן גילאון, תן לשכן שלך.

אילן גילאון: לא, אני רוצה להבין.

אילן גילאון: תסלח לי, אני לא מבין.

אילן גילאון: אז כנראה שגם עוד אנשים לא מבינים.

אלי אלאלוף: בבקשה.

אילן גילאון: מה חל על המוגבל הנכה שנסעד על ידי סועד?

אילן גילאון: מה חל עליו?

אילן גילאון: מה הוא חייב לעשות?

<קריאה: - - -

אלי אלאלוף: עוד לא, עוד לא הגענו לסעיף שלך.

אלי אלאלוף: אני מצטער להגיד לך.

אלי אלאלוף: כרגע, דובר - - -

אילן גילאון: חל עליהם פיקדון או לא חל עליהם פיקדון?

אלי אלאלוף: חל עליהם פיקדון - - -

<קריאה: לא.

<קריאה: אז זהו – אני רוצה להסביר את הנקודה הזאת.

אלי אלאלוף: אתה, אדוני, אתה מפריע לי.

<קריאה: סליחה.

<קריאה: סליחה.

אלי אלאלוף: כן, בבקשה.

<אברהם יוסף סלומה: יש לי הרגשה מרה שהתקנות האלה נעשו - - - קו לעובד וחברות - - - לא התחשבו בכלל באנשים עם מוגבלויות.

<קריאה: לא מוגבלויות ולא - - -

אלי אלאלוף: חבר הכנסת אילן גילאון, אתה רוצה לחזור לשאלה שלך?

אילן גילאון: השאלה שלי: צריך לדעת, בסופו של דבר, עם כל הסעיפים ותתי הסעיפים – מה חל על בן האדם שיקבל עובד סיעודי?

אילן גילאון: מה חל עליו?

<הילה רענן: אפשר להשיב?

אלי אלאלוף: כן.

<הילה רענן: צו ההרחבה לפנסיה חובה, כפי שאמר חברי, שי סומך ממשרד המשפטים, חל על כל המעסיקים ועל כל העובדים במשק.

<הילה רענן: זאת אומרת שגם על מעסיקים בסיעוד, החובה הזאת חלה.

<הילה רענן: יחד עם זאת, התקנות האלו לא יוצרות חובה חדשה - - -

אילן גילאון: מול מי אתם מגדירים מעסיק?

אילן גילאון: - - - או החברה?

<הילה רענן: מעסיקים – יש שני סוגי מעסיקים, וזה גם מופיע בהגדרות.

<הילה רענן: יש את חברות הסיעוד, שעליהן זו חובה; ויש את היחיד.

<הילה רענן: המעסיק היחיד – אנחנו נותנים לו אופציה: הוא יכול להפקיד את זה לפי התקנות.

<הילה רענן: הוא יכול - - - במצב החובה שלו, לפי צו ההרחבה לפנסיה חובה.

<קריאה: - - -

<מיכל ראובן: למה היחידים - - -?

<אבנר עורקבי: - - -

<אברהם יוסף סלומה: - - -

<מיכל ראובן: למה היחידים - - -?

<מיכל ראובן: אני שואלת.

<מיכל ראובן: למה?

<הילה רענן: זו שאלה אחרת - - -.

<הילה רענן: זה לא הדיון.

<הילה רענן: זה לא הדיון הזה.

<הילה רענן: זה משהו אחר.

אלי אלאלוף: אבל אתה לא קשור לזה.

<דניאל אברהם: - - - זה לא הדיון הזה, זה לא הדיון.

<דניאל אברהם: כל פעם מחליפים לנו - - -

<נעמי מורביה: כלום לא הדיון.

<נעמי מורביה: אני חייבת להבין: השלב הבא זה לדרוש מאיתנו לשלם גם מס מעסיקים?

<מיכל ראובן: אולי נקנה להם גם דירה בישראל.

<קריאה: כן.

<נעמי מורביה: אנחנו לא מעסיקים - - -

אלי אלאלוף: נעמי, ברשותך.

אלי אלאלוף: חברים, אני רוצה להסביר.

אלי אלאלוף: ברשותך, נעמי.

<אנג'לה קרת: - - -

אלי אלאלוף: חבר'ה, אבל זה לא קשור לתקנות האלה.

אלי אלאלוף: אני לא מבין.

אלי אלאלוף: לא רוצים לפתוח את כל הנושא של ההליכים?

אלי אלאלוף: אני בעד.

אלי אלאלוף: אבל זה לא התקנות האלה.

<אנג'לה קרת: - - -

<נעמי מורביה: אדוני היושב ראש, עוד היום יוצא מכתב מאיתנו.

<נעמי מורביה: מבקש דיון בנושא.

אלי אלאלוף: בבקשה.

<נעמי מורביה: האם תקיים אותו?

אלי אלאלוף: ודאי.

<נעמי מורביה: אנחנו נבקש - - -

אלי אלאלוף: ודאי.

<קריאה: בוודאי.

אלי אלאלוף: חבר'ה, בואו נדון בנושאים שהם לדיון.

אלי אלאלוף: כרגע, אני שומע מה שאתם אומרים ואני כל כך מסכים, אבל זה לא פה - - -

<מיכל ראובן: השאלה היא איפה זה?

<מיכל ראובן: אני שואלת איפה זה?

אלי אלאלוף: מי הגברת?

אלי אלאלוף: מי הגברת?

אלי אלאלוף: שאת שואלת.

אלי אלאלוף: מי את שתשאלי אותי ככה?

<מיכל ראובן: איפה אנחנו יכולים - - -?

אלי אלאלוף: אבל מי את?

אלי אלאלוף: מי את?

אלי אלאלוף: גברת.

<מיכל ראובן: אני בת להורים קשישים שלא יכולים לבוא לפה.

אלי אלאלוף: אוקיי.

אלי אלאלוף: אז באת כמה?

אלי אלאלוף: כנציגה.

<מיכל ראובן: באתי כבת להורים סיעודיים שלא יכולים להביא עובד זר למדינה.

אלי אלאלוף: אוקיי.

אלי אלאלוף: אז גברת, נקיים דיון על כל הנושאים שקשורים לקשישים.

אלי אלאלוף: על הפיקדון, שיהיה אפשר לשלם אותו.

אלי אלאלוף: אני בעד לקיים את זה.

אלי אלאלוף: אני בעד, ויש לי הצעת חוק אישית, פרטית, מונחת, שהיא קיבלה כבר את הפה שלה, כמו שאומרים.

אלי אלאלוף: והיא תדון בכל נושא של פיצוי לאוכלוסיות הנכים, שכל פעם שמטילים עליהם תשלום נוסף, יהיה שיפוי של המדינה.

<אבנר עורקבי: - - - מאיפה?

<אבנר עורקבי: מאיפה - - -?

אלי אלאלוף: יש הצעת חוק כזאת.

<אברהם יוסף סלומה: - - -

אלי אלאלוף: יש הצעות.

אלי אלאלוף: יש הצעות.

אלי אלאלוף: אבל כרגע, אני מבקש שנדון רק בתקנות.

אלי אלאלוף: תיקחו את זה בחשבון או שלא נקיים דיון – זה גם כן אפשרי.

אלי אלאלוף: תמשיכו ככה.

אלי אלאלוף: אני מרים ידיים ולא נקיים דיון.

אלי אלאלוף: וזה המצב.

אלי אלאלוף: מי הגברת?

<מיכל טג'ר: עורכת הדין מיכל טג'ר מקו לעובד.

אלי אלאלוף: כן, בבקשה.

<מיכל טג'ר: אני רוצה הערה קונקרטית לגבי המועד לעזיבה את ישראל.

<מיכל טג'ר: בזמנו, הנוסח הקודם של התקנות היה 30 ימים ממועד פקיעת הרישיון.

<מיכל טג'ר: הוא בעצם ירד למועד פקיעת הרישיון בפועל.

<מיכל טג'ר: עכשיו, גם לגבי נהלי וגם לפי נהלי משרד הפנים, יש 60 יום להתארגנות.

<מיכל טג'ר: זאת אומרת, לא ייתכן שהקנסות יתחילו ממועד - - -

אלי אלאלוף: אוקיי.

<נעה בן שבת: אני אסביר שהתיקון הזה נעשה גם בעקבות התיקון שנעשה לגבי המסתננים, בתיקון החקיקה.

<נעה בן שבת: שם מדובר על 30, כמו שכתוב עכשיו.

<נעה בן שבת: תום התקופה לשהייה בישראל – מועד תום התוקף.

<נעה בן שבת: והוא גם נובע מהתאריכים לגבי השיהוי – הם יכולים להגיע עד שישה חודשים מתום תקופת השיהוי.

<נעה בן שבת: ואנחנו הרי כפופים להוראת החוק שאומרת שהזכאות לפיקדון היא עד תום שישה חודשים.

<נעה בן שבת: אם אדם עוזב עד תום שישה חודשים ממועד השהות החוקית שלו.

<מיכל טג'ר: למעשה, - - - פיזית, שהוא צריך לצאת מהארץ באותו יום, ואין אפילו את ה-60 יום של נהלי - - -

<קריאות: - - -

אלי אלאלוף: אוקיי.

אלי אלאלוף: בואו נחזור.

אלי אלאלוף: אדוני, מה רצית?

<דן פרידמן: אני רוצה להסביר: רוב רובם של העובדים הזרים מועסקים על ידי אנשים פרטיים.

<דן פרידמן: גם עובד זר שמועסק על ידי חברת סיעוד – רוב ההעסקה היא על ידי; היא מקבילה על ידי הקשיש או הנכה.

<דן פרידמן: יש אפשרות לקבל גמלה כספית.

<דן פרידמן: זאת אומרת, קשיש שרוצה להעסיק עובד זר – יכול לקבל גמלה כספית או לפנות לחברת סיעוד.

<דן פרידמן: בשני המקרים הכסף מגיע מהמדינה.

<דן פרידמן: כאן הוא מגיע ישירות לידי הקשיש; וכאן הוא מגיע לידי חברת הסיעוד, שעושה סוג של השמה לעובד הזר.

<דן פרידמן: התקנות האלה יוצרות אפליה.

<דן פרידמן: שכן, על הקשיש שקיבל כסף מהמדינה, כמו שחברת הסיעוד מקבלת, כולל את אותם רכיבים שצריכים להגיע לידי העובד הזר – פטור, למעשה, לפי התקנות האלה מלהפקיד את אותם כספים.

<דן פרידמן: לעומת זאת, חברת הסיעוד, שמקבלת את אותם כספים, מחויבת בכך.

<דן פרידמן: עכשיו, אנחנו באנו קודם, ככה, בשתי מילים, בדברים עם משרד המשפטים, והבנו שקיימת נכונות, לפחות לגבי הגמלה הכספית.

<דן פרידמן: שוב, שזה כספי מדינה שצריכים להגיע לידי העובד הזר.

<דן פרידמן: כי זה מציב אותי כחברת סיעוד בעמדת נחיתות.

<דן פרידמן: מכיוון שהקשיש בא והוא רואה: מצד אחד, אם הוא לוקח את העובד דרכי – שאני מקפיד על כל הזכויות של העובד – הכספים יגיעו לידי העובד.

<דן פרידמן: אם הקשיש או הנכה – זה לא כל כך קשור אלינו, אבל לא חשוב – מעסיק את העובד הזר ישירות, הוא אולי ייחשב שהוא יכול להשאיר את הכספים האלה בלעדיו.

<דן פרידמן: ולכן הוא יעדיף לקחת את הכסף לידיו, ולא לשלם אותו לעובד הזר.

<דן פרידמן: בעוד שאני מחויב לעשות כן.

<מיכל ראובן: הוא לא יכול לעשות כלום עם הכסף.

<דן פרידמן: לכן, בקשתנו בעניין הזה, שלפחות לגבי הגמלה הכספית, יושוו התנאים – גם להעסקה ישירה וגם להעסקה באמצעות חברות סיעוד.

<אנג'לה קרת: אני לא מאמינה - - -

<קריאה: לא.

<קריאה: ממש לא.

<קריאה: לא מדובר עלייך.

<דן פרידמן: זה לא קשור אלייך.

<דן פרידמן: לא קשור אליכם.

<דן פרידמן: לא קשור לנכים.

<קריאות: - - -

<דן פרידמן: זה לא קשור לנכים.

<דן פרידמן: רק לקשישים.

<קריאות: - - -

<אברהם יוסף סלומה: - - -

אלי אלאלוף: שמענו, וההערה שלך - - - להתקדם.

אלי אלאלוף: מה עוד?

אלי אלאלוף: שמענו.

אלי אלאלוף: אני לא מבין בכלל מה ההתערבות שלך אצל האחרים.

אלי אלאלוף: אני לא מבין למה אתה מתערב אצל האחרים.

<דן פרידמן: אני לא מתערב אצל האחרים - - -

אלי אלאלוף: המדינה החליטה שיכולה לתת שירות, או בעין או בכסף – וכל אחד יחליט.

אלי אלאלוף: זו ההחלטה.

אלי אלאלוף: זה לא מעניין אותך מה האנשים - - -

<דן פרידמן: אם רק במילה?

אלי אלאלוף: נו, נו.

<דן פרידמן: צריך להבין, אותן תכליות - - -

אלי אלאלוף: אני מבקש להפסיק את הדיון איתך בנושא.

<דן פרידמן: אוקיי.

<דן פרידמן: זהו.

אלי אלאלוף: תודה.

אלי אלאלוף: בבקשה.

אלי אלאלוף: יש עוד הערה פה?

<דניאל אברהם: אני רוצה לדון בנושא החקלאות.

אלי אלאלוף: מי אדוני?

<דניאל אברהם: דניאל אברהם.

<דניאל אברהם: אני יושב ראש - - -

אלי אלאלוף: ואתה רוצה להתייחס לתקנות שקראנו כרגע?

<דניאל אברהם: לא, לא.

<דניאל אברהם: אני רוצה להתייחס - - -

אלי אלאלוף: לא, לא, לא.

<דניאל אברהם: מה?

אלי אלאלוף: אני לא רוצה.

אלי אלאלוף: אני רוצה לדון רק בתקנות.

<דניאל אברהם: אז בשביל מה הזמנתם אותנו?

אלי אלאלוף: בבקשה.

אלי אלאלוף: יש התייחסויות פה?

<שושנה שטראוס: כן.

<שושנה שטראוס: אני רציתי להתייחס לשני דברים: קודם כל, אני חושבת שהגברת שמחה בניטה נתנה לנו דוגמה טובה של הצורך בתקנות.

<שושנה שטראוס: כי היא סיפרה שכשעובד זר עוזב אותה, היא צריכה לקחת סכום גדול של פיצויי פיטורים, ולשלם את זה לעובד.

<שושנה שטראוס: הרבה מהקשישים או הנכים, אין להם אפשרות פתאום לשלם סכום גדול בבת אחת.

<שושנה שטראוס: ולכן התקנות – מי שיבחר לעשות את זה – יאפשרו לקשיש או לנכה, כל חודש לשים קצת בתוך הקופה.

<שושנה שטראוס: ובסוף, כשהעובד עוזב, בשדה התעופה; וכך הוא גם יודע שהעובד באמת עוזב ולא נשאר – המדינה תיתן - - -

<מיכל ראובן: איך אנחנו יכולים לדעת - - -

אילן גילאון: כמה?

אילן גילאון: כמה?

<הילה רענן: כי הוא לא יקבל את הכסף - - -

<קריאות: - - -

אלי אלאלוף: גברת, תבקשי את רשות הדיבור – תקבלי.

אלי אלאלוף: ככה – לא.

<שושנה שטראוס: המדינה.

<שושנה שטראוס: המדינה תשלם.

<שושנה שטראוס: היום את לא יודעת.

<שושנה שטראוס: היום, לפעמים, את משלמת את הכסף, והעובד נשאר שלא כדין בארץ ויוצר לכם בעיות אחרות.

<שושנה שטראוס: אז לכן אני רציתי להתחבר לדוגמה הזאת של הגברת שמחה בניטה - - -

אילן גילאון: וכמה יישאר לו ככה וככה?

אילן גילאון: כאילו, מה?

אילן גילאון: על מה את מדברת?

אילן גילאון: באמת.

<קריאה: היא מדברת שטויות.

אילן גילאון: כמה עולה קילו פירות?

אילן גילאון: מה זה נקרא, הוא ישלם סכום קטן, סכום גדול?

אילן גילאון: מה ההסדר של הדבר- - -?

<שושנה שטראוס: כן, יותר.

<שושנה שטראוס: אנחנו מדינה שאוהבת לשלם - - -

אילן גילאון: לא, בחייאת - - -

אלי אלאלוף: אבל אילן, אתה - - -.

אלי אלאלוף: יש חוק, ואנשים מעדיפים לא להשתמש בחוק.

אלי אלאלוף: בוא נגיד את זה בצורה גלויה.

אלי אלאלוף: זה לא שכל - - -

אילן גילאון: אתה יודע למה, אדוני?

אילן גילאון: כי צריך להיות מעסיק אחד לכל האנשים האלה, וזה המוסד לביטוח לאומי במדינת ישראל.

<קריאה: נכון.

<קריאה: כל הכבוד.

<קריאה: נכון - - -

<קריאות: - - -

אלי אלאלוף: נו, אבל אי אפשר - - -.

אלי אלאלוף: אבל אי אפשר.

<קריאות: - - -

<אבנר עורקבי: - - - את החוק הזה.

<קריאה: זה החוק - - -

<שמחה בניטה: זה החוק הנכון.

<קריאה: זה החוק.

<שמחה בניטה: זה מה - - -

<אבנר עורקבי: שהמוסד לביטוח לאומי יעסיק - - -.

<אבנר עורקבי: הוא רוצה כסף.

אלי אלאלוף: אז למה החוק הזה לא קודם עד עכשיו?

<שמחה בניטה: אז עכשיו צריך לקדם את זה.

<שמחה בניטה: למה.

אילן גילאון: לא, לא.

אילן גילאון: זו לא אשמתך ולא אשמת המפלגה שלך.

<שמחה בניטה: זו לא אשמתך.

אילן גילאון: בטוח שלא.

אלי אלאלוף: אני יכול "לזרוק" לכם עוד כמה דוגמאות.

<שמחה בניטה: - - -

<קריאות: - - -

אלי אלאלוף: מספיק.

אלי אלאלוף: בואו נתייחס לתקנות.

אלי אלאלוף: אני מבקש - - -

<אבנר עורקבי: אבל אתם יכולים לעשות את זה.

<אבנר עורקבי: אתם לא בכנסת - - - לעשות את זה.

<שמחה בניטה: אתה יכול לעשות לנו מהפך.

<אבנר עורקבי: שהמוסד לביטוח לאומי ישלם את - - -

אלי אלאלוף: אבנר, אבנר, תן לנו - - -

אילן גילאון: - - -

<אבנר עורקבי: - - - רק לזה.

אלי אלאלוף: אוקיי.

אלי אלאלוף: עוד תשובה, בבקשה.

<שושנה שטראוס: לגבי - - -

<אנג'לה קרת: - - -

אלי אלאלוף: טוב, יש לי בקשה: הישיבה נעולה.

אלי אלאלוף: תודה.

<אנג'לה קרת: אדוני, - - -

אלי אלאלוף: גמרנו את הישיבה.

אלי אלאלוף: תודה רבה.

אלי אלאלוף: רק שתבינו.

אלי אלאלוף: אני רוצה את זה בפרוטוקול, ברשותך.

אלי אלאלוף: סיימנו את הישיבה, אבל תדעו שהאוכלוסייה הכי חלשה, זו זאת שנפגעת.

אלי אלאלוף: זאת שאין לה שום הגנה.

אלי אלאלוף: שהיא רחוקה מביתה.

אלי אלאלוף: רחוקה ממשפחתה.

אלי אלאלוף: אנחנו פגענו עכשיו, כולנו, ביחד, באנשים הכי חלשים ואנחנו הפכנו אותם למנוצלים, בגלל שאי אפשר להעביר תקנה בצורה מסודרת בישיבה הזאת.

אלי אלאלוף: אז בבקשה.

אלי אלאלוף: אני לא אדון בשום נושא עד שהתקנות האלה לא יטופלו.

<דניאל אברהם: אדוני היושב ראש, למה ביטלתם את נקודות הזיכוי לעובדים הזרים אם אתם כל כך דואגים להם וזו החוליה החלשה?

אלי אלאלוף: הישיבה נעולה, ברשותך.