ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 173, 2016-03-22 12:30

יעקב מרגי: שלום לכולם.

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.

יעקב מרגי: 22 במרס 2016, י"ב באדר ב' התשע"ו.

יעקב מרגי: כפי שהזכרנו, היום הילדים התחפשו ואנחנו כאן.

יעקב מרגי: הנושא – עתיד בית הספר ברנקו וייס בפרדס חנה כרכור, שלא אחת דיברה איתי על כך חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין, אני אתן לה להתייחס.

יעקב מרגי: הכותרת דרמטית – עתיד בית הספר ברנקו וייס בפרדס חנה כרכור.

יעקב מרגי: בבקשה.

איילת נחמיאס ורבין: אתה יודע, עתיד בני הנוער שלנו, עתיד הילדים הוא באמת-.

איילת נחמיאס ורבין: ואני יודעת את יחסך לנושא, גם כיושב ראש ועדת חינוך וגם בכלל במליאה.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו מדברים על זה הרבה.

איילת נחמיאס ורבין: זה העתיד שלנו, של מדינת ישראל, ואני לא יודעת אם להגיד לצערנו, אבל זאת עובדה שיש בני נוער שזקוקים למערכת תומכת הרבה יותר, למערכת חינוך לא שגרתית, למערכת חינוך שיודעת לטפל באופן אינדיבידואלי, פרטני.

איילת נחמיאס ורבין: נמצאים כאן גם האנשים שפנו אליה, ההורים, מנהל הסדנאות, הדר פרי-יגור, חברת מועצה.

איילת נחמיאס ורבין: נמצאות כאן עפרה פרידמן, יחיאלה וסליחה שאני ברגע זה לא זוכרת את כל השמות, אפרת, שהן מעורבות במערכת מפתן, בהתנדבות צריך להגיד.

איילת נחמיאס ורבין: זה מאד מאד חשוב.

<קריאה: לא כולן.

איילת נחמיאס ורבין: לא כולן, אבל רובן מעורבות בהתנדבות במערכת מתפן ואני מכירה את מפתן, את המערכת - - -

יעקב מרגי: זה עוד קיים?

איילת נחמיאס ורבין: כן.

יעקב מרגי: וטוב שקיים.

איילת נחמיאס ורבין: וטוב שכך.

איילת נחמיאס ורבין: נכון, אבל יעקב, אתה יודע, אני כבר לפני קצת פחות מ-20 שנה הלכתי לראשונה לבית ספר של מפתן, להרצות שם בנושא אזרחות ודמוקרטיה, דברים ש - - -

יעקב מרגי: לא, אני אגיד לכם למה.

יעקב מרגי: שלא תיקחו את זה למקומות אחרים.

יעקב מרגי: פשוט זה מחזק.

יעקב מרגי: אני חושב ואני רוצה להאמין שאני טועה ואני חוזר על זה כמעט בכל דיון.

יעקב מרגי: אני ממרומי גילי, אל תסתכלו, זה הכל קוסמטיקה, ממרומי גילי - - -

איילת נחמיאס ורבין: בש"ס הם נראים צעירים.

יעקב מרגי: ממרומי גילי אני טוען שמערכת החינוך של מדינת ישראל לא השתנתה, למרות כל השינויים שנעשו בה.

יעקב מרגי: אני יציר כפיה של מערכת החינוך הממלכתית ואני מכיר את מערכת החינוך הממלכתית היום ואני שם מערכת שעות על מערכת שעות, כאילו לא קרה כלום בגלובוס.

יעקב מרגי: אותו דבר.

יעקב מרגי: אז כשאתם אומרים לי שמפתן עוד קיים, אני יודע שאני כנראה לא טועה, לצערי הרב.

איילת נחמיאס ורבין: ושאתה לא כל כך מבוגר כמו שאתה טוען.

איילת נחמיאס ורבין: אני אומר לך באמת, העניין - - -

יעקב מרגי: את מוכנה לחתום על זה?

איילת נחמיאס ורבין: כן.

איילת נחמיאס ורבין: אני מוכנה לתת פתק לאשתך.

איילת נחמיאס ורבין: מה שאני מנסה לומר בעניין הזה - - -

<קריאה: לא נראה שאתה צריך להסביר.

יעקב מרגי: אדרבא.

יעקב מרגי: גם בזה הצלחתי.

יעקב מרגי: כי אם אני ארדים את הדיון, אני אומר הכל.

יעקב מרגי: אני גיריתי אתכם, תתעמתו איתי, בבקשה.

איילת נחמיאס ורבין: ואני רוצה באמת לדבר על אותם בני נוער בבית הספר סדנאות, שצריך לומר, בית הספר הזה היה קרש ההצלה שלהם, של הרבה מאד בני נוער.

איילת נחמיאס ורבין: מקום שבו, אתה יודע, באמת מקום מפלט שהיה צריך באמת טיפול אינדיבידואלי בבני נוער.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה להקריא קטע, אני לא נוהגת לעשות את זה ואני כמובן לא אפגע בפרטיות של מי ששלחה לי את זה, של אחת האימהות.

איילת נחמיאס ורבין: היא פשוט כתבה משהו כל כך נוגע ללב.

איילת נחמיאס ורבין: והיא כותבת את זה אפרופו ההחלטה על סגירת המערכת המיוחדת הזאת: "הגישה בסדנאות היא שאין תלמיד שלא יכול להצליח ואין תלמיד שלא מאמינים בו והתוצאות נראות על ילדינו.

איילת נחמיאס ורבין: הם מגיעים בשמחה לבית הספר, ילדים שרוב התעודה שלהם הייתה שלילית בבית הספר היסודי ובחטיבת הביניים ממנה הגיעו ומצליחים להגיע לממוצע של 80-90.

איילת נחמיאס ורבין: יותר מזה, הרבה מהם זכאים לגשת לבחינות הבגרות ומוציאים תעודת בגרות מלאה או חלקית.

איילת נחמיאס ורבין: בנוסף יש בבית הספר סדנאות מקצועיות", ואנחנו מבלים כל כך הרבה שעות כאן בלדבר על החינוך הטכנולוגי.

איילת נחמיאס ורבין: "סדנאות מקצועיות שמאפשרות לתלמידים לצאת עם מקצוע ביד.

איילת נחמיאס ורבין: אין עוד בית ספר מקצועי באזורנו.

איילת נחמיאס ורבין: בנוסף, רוב התלמידים שגרים בפרדס חנה-כרכור הגיעו מבית הספר החקלאי שמשם נפלטו.

איילת נחמיאס ורבין: התכנית של המועצה היא להחזירם אל בית הספר שפלט אותם ולא נתן להם מענה".

איילת נחמיאס ורבין: "הצעד הזה מהווה עבורם קטיעה אכזרית של הרצף שהתחילו בסדנאות.

איילת נחמיאס ורבין: רצף של אמונה בעצמם וביכולות שלהם" – זה מצמרר – "ואפשרות לצאת עם תעודת בגרות שתאפשר להם להתחיל את חייהם כשווה בין שווים.

איילת נחמיאס ורבין: במיוחד לאלה שעולים לכיתה י"ב, כמו הבת שלי, שזו שנה קריטית וחשובה בכל הנוגע לבגרויות.

איילת נחמיאס ורבין: בתי, שלא הצליחה לעמוד בדרישות הלימודיות של בית הספר החקלאי, היא אחת התלמידות המצטיינות בסדנאות.

איילת נחמיאס ורבין: נמצאת במקום של 5 יחידות בגרות באנגלית ו-13 יחידות בתקשוב.

איילת נחמיאס ורבין: נמצאת במשלחת למסע לפולין וגאה מאד בהישגיה.

איילת נחמיאס ורבין: אם היא תחזור ללמוד בבית הספר החקלאי – כל הישגיה עלולים לרדת לטמיון".

איילת נחמיאס ורבין: "חשוב לי להדגיש את עבודת הקודש שעושים אנשי צוות המורים ומנהל בית הספר.

איילת נחמיאס ורבין: אני פונה אליכם בבקשת עזרה להסיר את רוע הגזרה, לגרום לשינוי ההחלטה לסגור את הסדנאות ולאפשר לילדינו ולעוד הרבה ילדים בעתיד, ללמוד בבית ספר ששם על דגלו את הערכים – אמונה ביכולת של כל אחד ואחת, העצמה, כבוד והערכה.

איילת נחמיאס ורבין: על החתום – ענת".

איילת נחמיאס ורבין: אני אשאיר את שם המשפחה שלה שמור במערכת.

איילת נחמיאס ורבין: אני מוכרחה להגיד לך שאני קיבלתי עוד מכתבים כאלה.

איילת נחמיאס ורבין: אני גם דיברתי ובאתי בדברים עם משרד החינוך.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא מיד פניתי אליך.

איילת נחמיאס ורבין: כפי שאתה יודע יעקב, אני נותנת הזדמנות גם למערכת החינוך, שאני מכבדת מאד את מיכל כהן, מנכ"לית המשרד.

איילת נחמיאס ורבין: דיברתי עם מנהלת המחוז.

איילת נחמיאס ורבין: אני אומרת לכם, לא הצלחתי להשתכנע, כי גם אחרי שמנהלת המחוז דיברה איתי, המשכתי לקבל פניות מהורים.

איילת נחמיאס ורבין: המצוקה שלהם היא גדולה ואנחנו באים אליך היום לסעד.

איילת נחמיאס ורבין: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: יש מישהו מהאורחים שהוא מבית הספר?

יעקב מרגי: תפקיד כלשהו?

איילת נחמיאס ורבין: ליאור, מנהל בית ספר סדנאות.

יעקב מרגי: כן?

יעקב מרגי: מה המיוחד בבית הספר, ספר לי.

יעקב מרגי: מעבר למכתב ששמנו וציינו, ואנחנו יודעים, למרות שאנחנו יודעים תשמיע לנו.

יעקב מרגי: אנחנו יודעים כמה אפשר להצליח עם אותם נערים שאתם משקיעים בהם.

יעקב מרגי: אנחנו רואים את זה.

יעקב מרגי: זה מדע מדויק.

יעקב מרגי: לוקחים אותם בטיפול אישי, חם ואוהב, זה לא רק פרסומת.

<ליאור שורץ: מה שמיוחד במקום, מבחינת המבנה של המקום, שהוא גם בנוי כמסגרת של הרווחה של מפתן, עם כל הצד המקצועי, כל היתרונות של מפתן, עם מפעל הזנה, כל המערך הטיפולי-חינוכי.

<ליאור שורץ: מצד אחד הוא חלק מבית ספר אתגרי של ברנקו וייס, של בית הספר החקלאי ברנקו וייס - - -

יעקב מרגי: אה, זה חלק מהחקלאי?

<ליאור שורץ: אנחנו חלק מהחקלאי, כן.

<ליאור שורץ: תחת אותו סמל מוסד.

<קריאה: שהוא דבר חדש, שהוא לא היה בעבר.

יעקב מרגי: החרב הנדל"נית ירדה מעל - - -

<קריאה: ממש לא.

<קריאה: ממש לא.

<הגר פרי יגור: לא רק שלא.

<הגר פרי יגור: אתמול הייתי בוועדה המחוזית - - -

יעקב מרגי: אני לא רוצה להפסיק אותו.

יעקב מרגי: אחר כך.

<קריאה: מרגי, אני מקווה שיש כאן תכנית להגנת עדים, כי מנהל בית הספר ידבר עוד כמה מילים ויפטרו אותו.

<קריאה: אז שתהיה תכנית הגנה לגביו.

יעקב מרגי: אני מקווה שאנחנו לא במציאות הזאת.

איילת נחמיאס ורבין: ואם, אז בוא נאמר ככה - - -

יעקב מרגי: רגע, איילת, איילת, הפסקנו אותו.

איילת נחמיאס ורבין: לא, לא, שאם יבולע לא, שיהיה ברור ש - - -

יעקב מרגי: זה החולשה שלי שאני לא יודע להתאפק ואז אני שואל שאלות או חושב בקול.

יעקב מרגי: אז אל תתרגשו כל פעם שאני חושב בקול.

יעקב מרגי: בבקשה.

<ליאור שורץ: המבנה הזה בעצם מאפשר לנו לקבל נערים ולנסות להתאים להם - - -

יעקב מרגי: כמה נערים במסגרת מפתן?

יעקב מרגי: נערים, נערות.

<ליאור שורץ: כ-110 ילדים.

<ליאור שורץ: ובעצם המיוחדות של המקום בגלל המבנה, שאנחנו יכולים לתת בעצם מענה, לכל ילד אפשר למצוא בעצם את המקום שבו הוא יוכל לחוות חוויה של הצלחה, ומחוויות של הצלחה אפשר להתחיל להיבנות וזה בעצם הרעיון.

יעקב מרגי: אתה יודע שאצלי זה מובנה.

יעקב מרגי: כשאני שומע סיפור הצלחה, לא יודע, זו הפרעה, אז אני מתחיל להתעצב.

יעקב מרגי: למה?

יעקב מרגי: כי אני יודע כמה כאלה שלא הגענו אליהם ולא הצלחנו איתם.

<קריאה: נכון, אמת, בדיוק.

<קריאה: זה תמיד קיים.

<ליאור שורץ: אז הנקודה היא שאנחנו לא מוותרים.

<ליאור שורץ: בגלל המבנה, בגלל גודל הכיתות, המורים מאד מחוברים לתלמידים, הנושא של הקשר האישי, גם המחנכים וגם המחנכים המקצועיים והמורים המקצועיים שנמצאים במסגרת.

<ליאור שורץ: כל ילד צריך פשוט את המפתח המתאים, כי זה בסופו של דבר - - -

יעקב מרגי: תזכיר לי את השם.

<ליאור שורץ: ליאור.

<ליאור שורץ: בסופו של דבר אפשר להגיע אליו.

יעקב מרגי: בוא נשים כרגע את הציונות בצד, בסדר?

יעקב מרגי: את הרצון ואת המוטיבציה וזה.

יעקב מרגי: אתם מקבלים גיבוי, ואני מדבר עכשיו קר: תקציבים, תקנים, אתה מכוסים?

יעקב מרגי: או שזה משהו שאתם עושים מעבר למה שמתוקננים למסגרת הזו?

יעקב מרגי: הבנת את השאלה שלי?

<ליאור שורץ: הבנתי את השאלה.

<ליאור שורץ: כן, אנחנו - - -

יעקב מרגי: מתוקננים, מתוקצבים, רווחה, חינוך, הכל?

יעקב מרגי: בסדר.

איילת נחמיאס ורבין: בגלל זה יש להם אגודה.

איילת נחמיאס ורבין: עפרה פרידמן, שיושבת כאן, היא יו"ר אגודת ידידי מפתן.

איילת נחמיאס ורבין: זאת אומרת באמת הם עדיין צריכים, המערכת הזאת עדיין צריכה מערך תומך לחימה.

יעקב מרגי: רגע, תקשיבו, בכותרת העתיד – עכשיו שמעתי מה הייחודיות, מה אוכלוסיית היעד, לאן שואפים, מה התוצאות.

יעקב מרגי: מאיפה הרגשת הסכנה שאתם חרדים לעתידו של בית הספר?

יעקב מרגי: מה קרה?

יעקב מרגי: מה יום מיומיים?

<קריאה: לא לבית הספר, לילדים.

יעקב מרגי: מה יום מיומיים?

יעקב מרגי: סליחה?

<ליאור שורץ: אתה רוצה שאני אענה?

יעקב מרגי: אם יש מישהו שיכול לענות.

<ליאור שורץ: קודם כל חשוב לי להגיד שאני עובד רשות וכעובר רשות הרשות שלנו קיבלה החלטה - - -

<קריאה: לא הרשות קיבלה, ראש המועצה קיבל החלטה.

<קריאה: אין החלטת מועצה.

<קריאה: זו החלטת של ראש - - -

יעקב מרגי: אדוני, בוא תקשיב.

יעקב מרגי: אתה התפרצת כבר שבע פעמים, אבל אני אשם, סליחה.

יעקב מרגי: אני אשם כי לא הסברתי.

יעקב מרגי: פה אין קריאות ביניים.

יעקב מרגי: חברי כנסת מדי פעם בורח להם, אני סולח להם.

יעקב מרגי: אתה תקבל רשות דיבור והפרוטוקול גם יידע מי אתה.

יעקב מרגי: דבריך יירשמו.

יעקב מרגי: קריאות ביניים זה לא לעניין.

יעקב מרגי: זה גם מקשה.

יעקב מרגי: אני תמיד אוהב לחוס על אותם עובדים שאנחנו לא רואים אותם, אנשי הפרוטוקול.

יעקב מרגי: אחרי זה צריכים לערוך אותו וזה קשה להם.

יעקב מרגי: אז בוא, כדי שנמצה את הדיון, באתם ממרחקים והקדשנו זמן שהוא יקר, כי אנחנו בסוף מושב.

יעקב מרגי: הנושאים ברשימת הנושאים הם כאלה ואנחנו דוחסים.

יעקב מרגי: זה דיון שלישי היום בוועדה.

יעקב מרגי: אז אנחנו רוצים למצות אותו, להגיע לתוצאה אפקטיבית.

יעקב מרגי: בבקשה.

<יחיאלה ארבל: ליאור, אתה רוצה שאני אזור לך?

<יחיאלה ארבל: אפשר, בבקשה?

יעקב מרגי: בבקשה, תציגי את עצמך.

יעקב מרגי: בגלל שאת באה לעזור, מרשה לך.

<יחיאלה ארבל: שמי יחיאלה ארבל, אני מנהלת את השירות לשיקום נוער במשרד הרווחה.

<יחיאלה ארבל: זה השירות שאחראי על כל המפתנים והמיתרים בארץ.

<יחיאלה ארבל: אנחנו עבדנו שנים רבות יחד עם הרשות המקומית פרדס חנה-כרכור בשיתוף פעולה מלא.

<יחיאלה ארבל: אני הוזמנתי יחד עם אפרת, שהיא הסגנית שלי.

<יחיאלה ארבל: אני לא יודעת תאריך בדיוק, אבל זה היה בערך בדצמבר, עם הודעה שהפתיעה אותנו, ללא היוועצות מוקדמת, ללא חשיבה משותפת, על סגירת המפתן.

<יחיאלה ארבל: ב-11 בינואר קיבלתי מכתב מראש המועצה חיים געש - - -

יעקב מרגי: למה?

יעקב מרגי: מה הוא נימק?

<יחיאלה ארבל: שהוא סוגר את המפתן.

יעקב מרגי: עדיין ראש המועצה הוא חיים געש?

<יחיאלה ארבל: כן.

<יחיאלה ארבל: כמו המפתן שעדיין גם חיים געש עדיין.

<יחיאלה ארבל: דברים טובים צריכים להימשך.

<יחיאלה ארבל: אני מוכרחה להגיד גם בשם אנשי משרד חינוך שמפעילים את המפתן, זה החינוך ההתיישבותי שהם לא נמצאים כאן, שגם הם הופתעו באותה מידה.

<יחיאלה ארבל: אני דיברתי איתם - - -

יעקב מרגי: למה, שושנה מירוצ'ניק לא כאן?

<יחיאלה ארבל: לא.

<זלי מרון: לא.

<זלי מרון: לי קוראים זלי מרון, אני המפקח מטעם מחוז חיפה.

יעקב מרגי: ואתה בא מטעם משרד החינוך.

יעקב מרגי: אוקיי, בסדר.

יעקב מרגי: תמשיכי, בבקשה.

<יחיאלה ארבל: אבל - - -

יעקב מרגי: תמשיכי בבקשה, בלי אבל, תמשיכי.

יעקב מרגי: האבל זה פוליטי.

יעקב מרגי: בלי אבל זה פוליטי, זה הקמפיין של איזה משרד.

<יחיאלה ארבל: החינוך ההתיישבותי ששוחחתי עם המפקחים שלו, הם מפעילים מטעם משרד החינוך את המפתן, היו מופתעים באותה מידה כמוני.

<יחיאלה ארבל: הם לא היו שותפים לא בהחלטה ולא בשיקולי הדעת שהביאו - - -

יעקב מרגי: נציג הרשות המקומית נמצא כאן?

<קריאה: כן, בוודאי.

יעקב מרגי: אז ניתן לכם גם כן.

<יחיאלה ארבל: זה לשאלתך על ההחלטה ומה קרה יום מיומיים.

יעקב מרגי: אז אין לך תשובה, רק עובדתית סיפרת לי מה קרה.

<יחיאלה ארבל: נכון.

יעקב מרגי: בבקשה.

<אפרת לינקובסקי: ברשותך, אני רוצה להוסיף.

יעקב מרגי: לא, את לא יכולה - - -

<אפרת לינקובסקי: חשבתי שאמרת לי בבקשה.

יעקב מרגי: אמרתי לך בבקשה.

יעקב מרגי: הנוהל הוא פה תציגי את עצמך, את שמך.

<אפרת לינקובסקי: אה, אוקיי.

<אפרת לינקובסקי: אני אפרת לינק ובסקי, אני מפקחת ארצית על שירותי הטיפול במשרד הרווחה של שיקום נוער ומשמשת כסגניתה של יחיאלה ארבל.

<אפרת לינקובסקי: אמרת בדבריך הבנו מי היא אוכלוסיית היעד ואני רוצה, בכל זאת זה התחום שאני מופקדת עליו כמפקחת על הטיפול בשירות, ואני רוצה לחדד.

<אפרת לינקובסקי: אנחנו דיברנו פה על הישגים לימודיים של ילדים.

<אפרת לינקובסקי: האוכלוסייה שמגיעה למפתן היא אוכלוסייה רב בעייתית, לא רק בעיתה היא הישגים בלימודים.

<אפרת לינקובסקי: אנחנו מדברים על בני נוער שבהגדרת משרד הרווחה זה ילדים על קצה רצף הסכנה והניתוק בקהילה.

<אפרת לינקובסקי: זאת אומרת זה ילדים שצריכים מעטפת של מסגרת קטנה ואינטימית, כי האפיון המרכזי שלהם זה רב בעייתיות, רב ממדיות של בעיות.

<אפרת לינקובסקי: אנחנו נראה שם בעיות רגשיות קשות, בעיות התנהגויות קשות.

<אפרת לינקובסקי: ילדים שמטופלים בשירותי מבחן, ילדים שמשוטטים בלילות.

<אפרת לינקובסקי: בואו לא נגיד זה רק הסיפור שיתפרו להם תכנית לימודים אישית כדי שיקבלו את יחידות הבגרות.

<אפרת לינקובסקי: אנחנו מדברים על תשתית, על מסגרת טיפולית ביסודה, טיפולית חינוכית, שהיא צריכה להיות קטנה ואינטימית ולתת מענה לילדים.

יעקב מרגי: אני נוטה להאמין, וזה גם מוכח, שאם הצלחנו להביא את אותה נערה או את אותו נער למצב כזה שהיא בכיתה י"ב והיא זכאית לגשת למבחני בגרות - - -

<אפרת לינקובסקי: נכון.

<אפרת לינקובסקי: אז עמדו כאן עוד דברים - - -

יעקב מרגי: אין ספק שהיא טופלה בכל המערכות - - -

<אפרת לינקובסקי: אתה צודק מאד.

יעקב מרגי: ברב מערכתיות.

יעקב מרגי: אני אתן למשרד החינוך ולנציגות הרשות המקומית, אבל לפני כן אני רוצה שנעשה חסד קודם כל עם אלה שביקשו לדבר.

יעקב מרגי: אז עורך דין עפרה פרידמן, בבקשה.

<עפרה פרידמן: כן, שלום.

<עפרה פרידמן: אני יושבת ראש עמותת ידידי המפתנים, זו עמותה שפועלת על טהרת ההתנדבות.

<עפרה פרידמן: כולנו, יהודית קידרון שלצידי, שהיא גם הסגנית שלי, הייתה בעבר מנהלת הרשות לשיקום נוער במשרד הרווחה ועברה לפעילות בעמותה.

<עפרה פרידמן: מכיוון שהאנשים שנמצאים שם נדבקו בחשיבות של העשייה לטובת הילדים שנמצאים במסגרות האלה.

<עפרה פרידמן: זה מה שמדריך אותנו, זה מה שמוליך אותנו ולכן אנחנו גם נמצאים כאן.

<עפרה פרידמן: כששמענו שעומדים לסגור את המפתן בפרדס חנה, אמרנו איפה אנחנו יכולים להתגייס ולעשות, כי יש לנו לצערנו כבר ניסיון עם מסגרות כאלה שנסגרו, ושהילדים האלה לא מצאו את מקום – לא בקהילה ולא במסגרת חלופית, ואנחנו יודעים מה עולה בגורלם.

<עפרה פרידמן: ולכן, רגע אחד לפני שזה קורה, אנחנו נמצאים פה ובעצם פונים בבקשה לעזרה, באמת, להתגייס ולהבין שאם רוצים לעשות חסד באמת עם הילדים שהמסגרות הנורמטיביות, ואדוני, חבר הכנסת מרגי שאל קודם – מה, עדיין יש מפתנים?

<עפרה פרידמן: אז עם כל הקדמה וכו', יש עדיין את אלה שנופלים בקצה ומחוץ למסגרת ושאין להם מענה ובדיוק בשבילם אנחנו פה.

איציק שמולי: מישהו יכול להסביר לוועדה מה הסיבה הרשמית ומה הסיבה הלא רשמית לסגירה?

יעקב מרגי: הרשות המקומית.

יעקב מרגי: אחר כך אני אתן לרשות המקומית.

יעקב מרגי: אני עדיין לא שם.

<עפרה פרידמן: אני רק שואלת שאלה ומקווה שזו לא איזו שהיא גחמה - - -

יעקב מרגי: אני יכול לשאול שאלה נוספת כדי לדעת ולנסות.

יעקב מרגי: התלמידים והתלמידות הם כולם תושבי פרדי חנה?

<יחיאלה ארבל: לא.

יעקב מרגי: כמה מתוכם - - -

<יחיאלה ארבל: כמחציתם לא תושבי פרדס חנה וחלקם ילדים של פנימיות טיפוליות של הרווחה.

יעקב מרגי: כמה מתוכם - - -

<יחיאלה ארבל: חצי-חצי.

<הגר פרי יגור: 49 מפרדס חנה, 35 חיצוניים.

יעקב מרגי: יפה, תודה.

יעקב מרגי: איך הגענו ל-170?

<הגר פרי יגור: לא, אני לא ספרתי את כיתות י"ב שמסיימים, שזה עוד 28.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה, תסכמי.

<עפרה פרידמן: אז אני אומרת, אנחנו באמת באים פה מתוך ניסיון, כי אנחנו יודעים איזה טיפול נצרך כרגע.

<עפרה פרידמן: למשל, לאחרונה נסגר מפתן בפתח תקווה, ואם מישהו ישאל איפה נמצאים הילדים האלה שנפלטו מאותה מסגרת ומה יהיה גורלם של אותם ילדים שהיום עוברים למסגרת אחרת ולא יוכלו להשלים למשל את המבחן של הסיווג המקצועי של העתיד שלהם, שהוא ממש קריטי.

יעקב מרגי: תשאירי לנו כמה שאלות בהמשך הדיון.

יעקב מרגי: תודה.

<עפרה פרידמן: אז אנחנו פונים ומבקשים לעצור את זה.

יעקב מרגי: הנושא ברור.

יעקב מרגי: איציק לוי, אזרח מודאג.

<איציק לוי: מודאג מאד.

<איציק לוי: אני יחסית תושב חדש בפרדס חנה.

<איציק לוי: אני דווקא בא - - -

יעקב מרגי: אתגרת אותנו.

יעקב מרגי: אתה אומר אזרח, מאיפה?

יעקב מרגי: כמה שנים?

יעקב מרגי: אני לא מפספס כלום.

יעקב מרגי: אמרת יחסית חדש, כמה שנים זה?

<איציק לוי: שש שנים.

יעקב מרגי: ומאיפה באת, אם מותר?

<איציק לוי: חולון והרצלייה.

<איציק לוי: חולון ואחר כך הרצלייה.

<איציק לוי: חולון שזאת עיר הילדים - - -

יעקב מרגי: הולך ועולה עשית.

<איציק לוי: אני חושב שהגעתי למקום מצוין.

יעקב מרגי: כן, אמרתי, הולך ועולה.

יעקב מרגי: עשית את זה בהדרגה.

<איציק לוי: מה שאני רוצה להגיד, אני דווקא רוצה להתייחס לאמירה שלך לגבי אלה שנפלטו.

<איציק לוי: אני מנהל מפעל שהוא מפעל נגרות ולצערי הרב, אני אומר לצערי הרב, יש איתי חברה שבשיקום שלא הגיעו למקומות האלה, שהם במסגרת מבחן.

<איציק לוי: זאת אומרת הם נמצאים בבתי כלא של נוער או עוברים כרגע לבתי כלא של מבוגרים, כי הם כבר עברו את הגיל, והם נמצאים אצלי בשלב הזה שהם כבר עברו את כל הפשעים וכל מה שהם עשו, כי הם לא הגיעו למקום המצוין הזה.

<איציק לוי: בתור אחד שעבר הרבה מסגרות חינוך, בתור אחד שעזב, אני נחלוואי בעברי, איש תנועות נוער, ואני יודע את העיקרון של העשייה למען האחר, שזה מאד מאד חשוב.

<איציק לוי: די הדביקו, לפחות לי, את הסטיגמה הזאת שאני הילד שלי לומד בחקלאי פרדס חנה, אז אני לא רוצה שהסדנאות יגיעו.

<איציק לוי: זה לא בא משם בכלל.

<איציק לוי: יכולים לבוא אלי לעבודה ולראות איזו עבודת קודש אנחנו עושים עם החברה האלה, שאנחנו לצערנו משקמים עכשיו מבתי הכלא וזה ההבדל.

<איציק לוי: זה ההבדל בין עבודת הקודש שהבחור הזה עושה ואנשי הרווחה האלה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: נתנו לאזרח מודאג, עכשיו יש אמא מודאגת.

יעקב מרגי: שרון.

<שרון סטריק-חמו: ברשותך, אני אמשיך בסוף.

יעקב מרגי: יגאל אבן-זיו, בבקשה.

יעקב מרגי: אתה רואה, הגיע זמנך גם בלי קריאות ביניים.

<יגאל אבן-זיו: כן, תודה.

<יגאל אבן-זיו: אבל אתה יודע, לתקן תוך כדי וחוץ מזה מלמדי השכלתי, אז זה בסדר.

<יגאל אבן-זיו: אני יגאל אבן-זיו, אני גמלאי צה"ל ואני פועל בהתנדבות במספר מישורים.

<יגאל אבן-זיו: אחד מהם, אני מוציא משלחות נוער לפולין, דווקא של ילדים ונוער בסיכון, מרשתות נעמ"ת, אופק, אמי"ת וכל החברה האלה, גם של ברנקו וייס, מכל הארץ, וב-5 באפריל אני מוציא גם משלחת של כנפיים של קרמבו.

<יגאל אבן-זיו: עשיתי את זה כבר כמה פעמים, אני עושה את זה עוד פעם.

<יגאל אבן-זיו: במקביל אני מנהל את מרכז ההנצחה לחילי חיל החימוש בנתניה ואני פועל חברתית באופן עצמאי לחלוטין.

<יגאל אבן-זיו: לסדנאות התוודעתי לפני כשלוש שנים, כשנפתה אלי אחת המורות והמנהלת, שהם פותחים מגמה למסגרות ואימצתי להם תהליך די ארוך שלקח קרוב לשנתיים, יחידה צבאית שתאמץ אותם ותטפל בהם ואת התשבחות ליאור יכול להגיד על התהליך הזה, מה שקורה לאותם ילדים שעוברים את אותו תהליך.

<יגאל אבן-זיו: לצערי, במידה והסדנאות יפורקו או ייעלמו, הדבר הזה ילך גם כן לאיבוד.

<יגאל אבן-זיו: אבל אני באתי לכאן לדבר בנוסף כתושב מדינת ישראל מודאג, כאזרח פרדס חנה מובהל, וגם כאב לילדים.

<יגאל אבן-זיו: ברוך השם שבעה ילדים.

יעקב מרגי: שיהיו בריאים.

<יגאל אבן-זיו: שישה בנים ובת אחת.

<יגאל אבן-זיו: אני ספרתי.

<יגאל אבן-זיו: אני רוצה להתייחס לכמה דברים שנאמרו כאן.

<יגאל אבן-זיו: תראו, המחלקה לחינוך התיישבותי לא בחינם לא נמצאת כאן, כי פשוט היא הועלמה.

<יגאל אבן-זיו: זאת אומרת, התקבלה החלטה שהחינוך ההתיישבותי הוא כבר לא מטפל בחקלאי פרדס חנה וזה עובר למחוז חיפה.

<יגאל אבן-זיו: התקבלה החלטה על ידי הרשות, זאת אומרת נטרלו את כל מי שהיה יכול להתעסק בזה.

<יגאל אבן-זיו: כנ"ל חרב פפיות עומדת מעל ראשה של רשת ברנקו וייס.

<יגאל אבן-זיו: ברנקו וייס כנראה ולהערכתי אני לא טועה, בשנה הבאה היא כבר לא תמשיך, כי בית הספר הזה יהפוך להיות בית ספר מקיף פרדס חנה, ולא צריך את ברנקו וייס.

<יגאל אבן-זיו: אז גם הוא ייעלם משם.

<יגאל אבן-זיו: אבל זה למטרייה הכללית, איך מנטרלים התנגדויות בצרוה מאד מתוחכמת.

<יגאל אבן-זיו: אז כשתברר עם החינוך ההתיישבותי למה הוא לא פה, זה בערך התשובה שתקבל.

<יגאל אבן-זיו: גם תקבל מהם את התשובה שגם הם לא ידעו, כי הם לא ידעו על התהליך הזה, גם לא התייעצו איתם בסיפור.

יעקב מרגי: תודה.

<יגאל אבן-זיו: לא סיימתי.

יעקב מרגי: בבקשה.

יעקב מרגי: תסיים.

יעקב מרגי: אני מאפשר לך.

<יגאל אבן-זיו: תראו, בית הספר הזה הוא לא רק רווחה, הוא נהפך ברבות הימים לבית ספר אזורי לילדים לא רק של רווחה, גם לילדים עם בעיות רגשיות ועם בעיות אחרות, שהסדנאות, שנקראו סדנאות ושהשם שלהן הוא סדנאות, טיפלו בהם ומצאו להם פתרונות פנטסטיים.

<יגאל אבן-זיו: פרדס חנה קיבלה לא מכבר את פרס החינוך.

<יגאל אבן-זיו: הילדה שייצגה את פרדס חנה בשיחה הזאת היא בוגרת הסדנאות.

<יגאל אבן-זיו: להערכתי, אם אותה ילדה הייתה נשארת בחקלאי ולא עוברת לסדנאות, היא לא הייתה מייצגת, גם לא הייתה מגיעה להישגים האלה בעניין הזה.

<יגאל אבן-זיו: רווחה, אני הייתי מבקש לשמוע גם מכם כמה ארוחות ביום אתם נותנים לילדים.

<יגאל אבן-זיו: זה שלוש ארוחות ביום שהילדים מקבלים.

<יגאל אבן-זיו: במעבר לחקלאי – אין פתרון לעניין הזה.

<יגאל אבן-זיו: אין להם פתרון להסעות, הם כנראה גם לא יגיעו, ויש לא מקצת מהילדים, בעקבות אותן תרומות של אותה גברת, שמקבלים גם דמי כיס.

<יחיאלה ארבל: לא, זה באמצעות הרווחה.

<יחיאלה ארבל: משרד הרווחה מממן.

<יגאל אבן-זיו: סליחה שלקחתי את הקרדיט.

יעקב מרגי: אז הוא מעביר לכם את הקרדיט, אוקיי, תודה.

<יגאל אבן-זיו: הילדים האלה, שיגיעו לחקלאי, למסגרת הזאת, יכול להיות שהרעיון בגדול הוא ענק, הוא יפה, אבל זה צריך לעבור תהליך, והתהליך הזה צריך לקחת מספר שנים.

<יגאל אבן-זיו: מספר ילדים נכון להיום, סביב ה-32 שהם ילדי רווחה, אני יודע על מספר יותר גדול, יאבדו את הזכאות שלהם לתעודה מקצועית.

<יגאל אבן-זיו: אלה שעולים לכיתות י"א ו-י"ב, לא תהיה להם תעודה מקצועית.

<יגאל אבן-זיו: זאת אומרת במו ידינו גדענו או אנחנו הולכים לגדוע, את היכולת של הילדים האלה להתקבל בחברה כשווים בין שווים.

<יגאל אבן-זיו: אני רוצה כרגע להפסיק ואם תהיה לי אפשרות לדבר הלאה, אני אודה.

<יגאל אבן-זיו: תודה.

יעקב מרגי: בסדר, תודה.

יעקב מרגי: ענת קורן.

יעקב מרגי: רק תעשו את זה טלגרפי, כי אני רוצה לכבד את כל בקשותיכם.

יעקב מרגי: אז תעשו את זה ולא לחזור על דברים שנאמרו כבר.

יעקב מרגי: ענת קורן.

<ענת קורן: אני ענת קורן והמכתב שאיילת מקודם הקריאה זה המכתב שלי.

<ענת קורן: כאמא לילדה שלומדת בסדנאות, כל מה שאני רוצה להגיד זה שכל ילד שם מקבל באמת חליפה שתפורה למידות שלו, והוא מקבל מענה לכל מה שהוא צריך ובעיקר בעיקר בעיקר באמת אמונה בעצמו וביכולות שלו.

<ענת קורן: ואני חושבת שבמסגרת החקלאי, שזה ילדים שנפלטו מהחקלאי, זה ילדים שהחקלאי סגר להם את הדלת, בית הספר החקלאי, לחזור למקום שלא רצו אותם שם והם לא היו רצויים, זה דבר שלאף אחד לא קל לקבל ולעבור.

יעקב מרגי: אני רוצה לומר תוך כדי, תדעו לכם, גם עם כל הרציונל והאידיאולוגיה של כולנו לשלב במערכת החינוך הרגילה, סליחה, אני יודע שאתם מקצוענים ואני למד על הגב שלכם, אז שנייה.

יעקב מרגי: למרות השאיפה ולשלב והמילים היפות, לצערי הרב אני אומר, מערכת החינוך עדיין לא הגיעה לרמות הצלחה של אותו מושג שהטבעת עכשיו בדברים שלך, של תפירת החליפה המיוחדת לכל תלמיד.

יעקב מרגי: כי מה לעשות, יש לו כיתה, יה לה דרישות למחנכת, יש הישגים שהיא צריכה להגיע אליהם, ולפעמים גם המשקולת הזו נזנחת, במילים עדינות.

יעקב מרגי: לכן אני מתחבר לדברים.

יעקב מרגי: בבקשה.

<ענת קורן: אני גם נמצאת פה בשני כובעים בעצם, כי הבן שלי הוא מסיים כיתה ו' והוא יעלה לחקלאי כנראה בשנה הבאה.

<ענת קורן: אז יהיה לי ילד בחקלאי וילדה בסדנאות שעולה לכיתה י"ב.

<ענת קורן: כבר אמרתי את מה שהיה לי להגיד.

<ענת קורן: כל ילד באמת מקבל שם, אני לא חושבת שיהיה להם מענה במסגרת החקלאי.

יעקב מרגי: אני מתחבר לחשש שלך.

יעקב מרגי: יהודית קידרון.

<יהודית קידרון: שלום.

<יהודית קידרון: אני חברת עמותת ידידי מפתנים.

<יהודית קידרון: לפני פרישתי ניהלתי את השירות לשיקום נוער במשרד הרווחה ויחיאלה החליפה אותי, ואני מלווה את המקום הזה שנים רבות.

<יהודית קידרון: מאד חשוב לי קצת להתחבר לדברים שאתה אמרת, שקצת תמהת ואמרת מה, יש עוד מפתנים?

<יהודית קידרון: המפתנים, שאולי זכורים למאן דא הוא מלפני 30 שנה, זה לא המפתנים של היום.

<יהודית קידרון: יש תפיסה מקצועית מגובשת, ממוקדת, מבינה את הצרכים של בני הנוער - - -

יעקב מרגי: אני רק - - -

<יהודית קידרון: לא, לא, זה נורא חשוב לי.

יעקב מרגי: אני לא מפסיק אותך, אני רק כדי להבהיר את מה שאמרתי.

<יהודית קידרון: זה בסדר.

יעקב מרגי: כי בתקופתי זה היה מפלט הסללה, נקרא לזה.

<יהודית קידרון: זה לא מפלט הסללה, זה מפלט הצלה.

יעקב מרגי: לא, אז, אז.

יעקב מרגי: לכן בתקופתי אמרתי.

יעקב מרגי: לכן חשובה ההבהרה הזאת וטוב שאתגרת אותך.

<יהודית קידרון: בסדר גמור.

<יהודית קידרון: אני חושבת שאותם בני נוער, ואני מסכימה איתך ועם האחרים, שהתפקיד של מערכת החינוך ושל משרד החינוך הוא לדאוג לחינוכם של ילדי ישראל.

<יהודית קידרון: אבל מה לעשות?

<יהודית קידרון: אנחנו מקבלים במערכת שלנו ילדים שלעתים שנתיים ושלוש לא ביקרו בשום מוסד חינוכי.

<יהודית קידרון: על חלקם לא ידעו.

<יהודית קידרון: זה הרי דברים שילדים מודרים, ילדים שכשהיו מבחני מיצב למשל, ביקשו מהם – אל תבואו היום, תישארו בבית.

<יהודית קידרון: עכשיו סוף סוף הם מגיעים למקום, וכמו שנאמר כאן – תופרים להם את החליפה, מראים להם שאפשר, שהם יכולים.

<יהודית קידרון: רק הבוקר אפרת הראתה לי תמונה שהיא קיבלה הבוקר מבוגרת של מפתן בתל אביב, שהייתה ילדה, באמת, אני לא יכולה לתאר את גודל מורכבות הבעיה, שהיום מגייסת את בתה הבכורה לצבא.

<יהודית קידרון: זאת אומרת ש - - -

איילת נחמיאס ורבין: הבוגרת מגייסת את בתה כבר.

<יהודית קידרון: כן.

<עפרה פרידמן: זאת ילדה שיהודית ואני זכינו לגדל אותה.

יעקב מרגי: כמה מסגרות של מפתנים יש היום בארץ?

איילת נחמיאס ורבין: כן, אני רציתי לשאול כמה ילדים.

<יחיאלה ארבל: יש לנו שני סוגים של מסגרות.

<יחיאלה ארבל: יש את המפתנים שאתה מכיר משנים רבות ויש כלי חדש בשירות לשיקום נוער, שנקרא מית"רים.

<יחיאלה ארבל: זה ראשי תיבות של מרכז יום תומך רב תחומי, שהמיועד לילדים שהם עוד יותר על קצה הרצף מהילדים של המפתן.

יעקב מרגי: והם לא בהכרח שייכים למסגרת חינוכית כזו או אחרת.

<יחיאלה ארבל: נכון, כי הם לא מסוגלים לעמוד.

<יחיאלה ארבל: המסגרת היא קצרת מועד, במטרה לשלב אותם מחדש במסגרת יותר נורמטיבית.

<יחיאלה ארבל: יש 19 מפתנים ברחבי הארץ.

איילת נחמיאס ורבין: וכמה ילדים?

<יחיאלה ארבל: במפתנים עצמם – 1,200.

יעקב מרגי: תודה.

איילת נחמיאס ורבין: במפתנים פלוס המית"רים, או שבמית"רים בנוסף?

<יחיאלה ארבל: לא.

יעקב מרגי: לא, במפתנים.

איילת נחמיאס ורבין: אז כמה במית"רים יש?

<יחיאלה ארבל: כ-3,000.

<יחיאלה ארבל: ביחד 3,000.

יעל כהן-פארן: כמה בבית ספר הזה?

יעקב מרגי: ברוכה הבאה, חברת הכנסת.

<יחיאלה ארבל: 110.

<יחיאלה ארבל: חשוב להגיד שיש כ-3,000 בכל המגזרים – יהודי, ערבי, חרדי, יש לנו הרבה מאד מית"רים שמיועדים רק לאוכלוסייה החרדית, גם בירושלים כאן.

<יחיאלה ארבל: בדואים.

<יחיאלה ארבל: לכל המגזרים – נערים ונערות.

יעקב מרגי: אוקיי, בבקשה, תסכמי את הדברים.

<יהודית קידרון: אני חושבת שקול הזעקה שנשמע כאן, הוא קול זעקתם של הילדים, שאנחנו, המדינה, צריכה לתת להם את האפשרות, את היכולת באמת להצליח.

<יהודית קידרון: לסגור – זה להגיד לילדים באמת לא איכפת לנו מכם, אתם בסדר, אתם תהיו שם בבית הספר שלא רצה אתכם עד היום.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: רעות הרוש, בבקשה.

<קריאה: הילדים - - - הזעקה הזאת בשבילם.

<קריאה: חשוב ש - - -

<יהודית קידרון: אתם פה שמעתם - - -

יעקב מרגי: סליחה.

<יהודית קידרון: לא, הגברת אמרה משהו מאד - - -

יעקב מרגי: לא, לא, בואי אני אספר לך משהו בעולם שלנו.

יעקב מרגי: אף פעם לא מגיבים ל - - - האלה.

יעקב מרגי: אז בואי, בבקשה.

יעקב מרגי: רעות הרוש.

<רעות הרוש: אז נעים מאד, אני רעות, אני המפקחת של המפתן בפרדס חנה מטעם משרד הרווחה.

<רעות הרוש: אני אשמח אולי להתחיל להתייחס לשאלה ששאל חבר הכנסת שמולי לגבי הסיבה.

יעקב מרגי: המניעים הסמויים והגלויים.

<רעות הרוש: אני מכירה את המניעים את הגלויים.

<רעות הרוש: אני לא מכירה את המניעים הסמויים.

יעקב מרגי: את תאמרי לי, מניסיון החיים שלנו, כפרלמנטרים, את תאמרי את הגלויים ואני אספר לך על הסמויים.

<רעות הרוש: אין בעיה.

<רעות הרוש: אז מה שנאמר גם לי וגם לשותפי מברנקו וייס ומהחינוך ההתיישבותי במשרד החינוך, בפגישה משותפת שהייתה ברשות המקומית, שתפיסת העולם השתנתה ושמאמינים באינטגרציה ובשילוב, ושלילדים מגיע לקבל מענה בבית ספר מקיף ושהעיר לא רוצה להדיר אותם יותר מהמסגרות החינוכית הרגילות ורוצה לתת להם מענה יחד עם כולם.

יעקב מרגי: סליחה, זה מהרשות?

יעקב מרגי: אני רוצה פשוט - - -

<רעות הרוש: זה המסר ש - - -

יעקב מרגי: לא, לא, אני הבנתי.

יעקב מרגי: אני רוצה להיות מדויק ומחודד.

יעקב מרגי: את אומרת שזה המסר שהועבר לך בישיבה משותפת.

<רעות הרוש: נכון, וזה גם - - -

יעקב מרגי: תקשיבו.

יעקב מרגי: אני מקשיב לה.

יעקב מרגי: בשונה מכם, את יכול לבחור למי את מקשיבה.

יעקב מרגי: אני כמנהל הדיון חייב להקשיב לכולכם ואני רוצה להיות גם עם מסר בסוף.

יעקב מרגי: כשאת אומרת בישיבה משותפת ואת מדברת על מסר, המסר הגיע גם מהחינוך ההתיישבותי וגם מהרשות המקומית.

יעקב מרגי: ממי הגיע המסר?

<רעות הרוש: מהרשות המקומית.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: לכן הייתי חייב את ההבהרה הזאת.

<רעות הרוש: המסר הגיע מהרשות המקומית.

<רעות הרוש: המסר הזה גם נמסר לנו במכתב מטעם ראש המועצה לפני מספר ימים, בדיוק אותו מסר בצורה כתובה ומפורטת.

<רעות הרוש: אני חייבת להגיד שבתור מי שמלווה את המסגרת הזו ומפתנים נוספים במחוז – יש במחוז חיפה והצפון 10 מפתנים – אני שמה סימן שאלה מאד גדול על המסר הזה מצד אחד ומצד שני רוצה להגיד שהלוואי שנגיע ליום שבו כל הילדים במדינת ישראל יוכלו לקבל את המענה שהם צריכים במסגרת - - -

יעקב מרגי: אנחנו נשמע גם על החלופות שהם מציעים.

<רעות הרוש: אני אברך, ואני רוצה להגיד שאני מפקחת יחסית חדשה בשירות, אני נמצאת בתפקיד מחודש יולי האחרון.

<רעות הרוש: אני מגיעה מהעיר חיפה.

<רעות הרוש: עבדתי בה שבע שנים - - -

יעקב מרגי: הבית ברחוב חיים.

<רעות הרוש: נכון.

יעקב מרגי: זה לא הוסיף להם כבוד.

איציק שמולי: כל רשות מקומית והבית ברחוב חיים שלה.

איציק שמולי: זה הסיפור.

איציק שמולי: והטיעון על אינטגרציה זה לא יותר מטיעון קלוש לקרן נויבך, שתעלה אותו לשידור וזה מה שהוא יגיד, שהוא בעד אינטגרציה.

<רעות הרוש: אז חשוב לי כן להגיד את זה, כי באמת יש מקומות בארץ שעשו דרך ארוכה ומפרכת ותהליך מאד מאד קשה ומעמיק ביכולת לשלב בני נוער בסיכון בתוך מסגרת חינוך רגילה, שזה בתי ספר מקיפים שמונים לפעמים 1,000 ולפעמים 1,500 ילדים וזה תהליך שזה לקח כמעט עשור.

<רעות הרוש: ואני רוצה להגיד ש - - -

יעקב מרגי: אני אנסה.

יעקב מרגי: גברת הרוש, בואי - - -

<רעות הרוש: אין בעיה, אתה המנהל.

יעקב מרגי: אל תילחצי מהקטע הזה שאני מתערב באמצע.

יעקב מרגי: אני אנסה להיכנס לראשו, לנעליו, איך שתקראי לקופסא האחורית של אותו ילד שנמצא בבית ספר תיכון, וזה לא כמו בתקופות שלנו, עם 700 ילד, והוא, אני אומר לכם, תקשיבו, עם אותו רצף ואותו תיאור של הילדים שנמצאים במפתן, כי לא שפר גורלו שברשות המקומית שלו או במחוז שלו יש מסגרת כזו.

יעקב מרגי: בואי תקשיבי, הוא יושב בבית הספר, יש מילה מקצועית – נושר סמוי או שהוא מחמם את הגישה.

יעקב מרגי: הוא מגיע לבית הספר כי הוא לא רוצה - - -

<רעות הרוש: מחמם את הכסא - - -

יעקב מרגי: תקשיבי, הוא מתוסכל, הוא זועם על כולם בלי יוצא מן הכלל, על ההורים, על החברה, על המוסד החינוכי ואין לו מענה.

יעקב מרגי: הוא יסיים.

יעקב מרגי: אולי.

יעקב מרגי: אולי הוא יסיים.

יעקב מרגי: אולי הוא יסיים את 12 שנות הלימוד שלו, אולי.

יעקב מרגי: אני מסופק.

יעקב מרגי: ובשעות הפנאי שלו, יש לו הרבה שעות פנאי, חבר שלו הולך להשלים, הוא אין לו מה להשלים.

יעקב מרגי: ואתם יודעים מה, וכולם מרוצים.

יעקב מרגי: למה?

יעקב מרגי: שיעור הנשירה ירד.

יעקב מרגי: אין נושרים, מה פתאום.

יעקב מרגי: שיעור הנשירה ירד.

<קריאה: לא יודעים עליו.

יעקב מרגי: ואני אספר לכם עוד משהו.

יעקב מרגי: אתם יודעים מה, ואני אומר את זה בצער.

יעקב מרגי: אני לא מתאר את זה כדי שתבינו שאני חבר כנסת שמכיר את המציאות, אני אומר את זה בעצם גם - - - אז תקשיבו טוב.

יעקב מרגי: המדינה תקצבה ונתנה אחרי ועדות השמה ונתנה את החליפה ותפרה את החליפה על הנייר ואף אחד לא בדק מה עשה בית הספר הזה של ה-700 וה-800 ילד עם אותם ילדים, וכשאת מבקשת מהמנהלת - - -

<קריאה: 1,500 ילדים במקרה הזה.

יעקב מרגי: סליחה.

יעקב מרגי: אני אמרתי על החתך.

יעקב מרגי: אתם מנתקים אותי, גם לי יש מגבלות.

יעקב מרגי: אף אחד לא בודק והמדינה השקיעה, זה לא שהיא לא השקיעה.

יעקב מרגי: והיא נתנה את הדעת והוא לא שקוף לכאורה.

יעקב מרגי: ואת יושבת עם המנהלת והיא אומרת לך מילים יפות.

יעקב מרגי: היא מאמינה בזה.

יעקב מרגי: אנחנו דוגלים בכך, לתת לכל ילד את ההזדמנות שלו ואת הזה שלו, כדי שהוא יגיע בסוף לשילוב ומילים גבוהות.

יעקב מרגי: ואני אומר את ההרצאה הזו, הלא מלומדת שלי, כי היא באה ממדעי החיים, מבתי הספר של החיים, ואני אומר לכם את זה, במיוחד למשרד החינוך ולנציגי הרשות המקומית.

יעקב מרגי: לפני שנדע בדיוק מה דעתכם ולאן זה הולך, אתם צריכים להיות גאים שישנה מערכת כזו ביישוב שלכם.

יעקב מרגי: אתם הולכים לאבד, אתם משילים מעליכם את אחת המדליות הכי חשובות, תאמינו לי.

יעקב מרגי: יותר חשובה מהאיזון התקציבי, יותר חשובה מכוכבי היופי, יותר חשובה אפילו מפרס החינוך.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, אני בכוונה שאלתי שאלה בהתחלה.

יעקב מרגי: אני יודע וגם כמעט עמד לי על הקצה לשאול אתכם, תגידו, פרדס חנה, יש עוד איזה מגרש שעתיד להיות מחקלאי ל - - -

<קריאה: יש עוד כמה, כן.

<קריאה: תודה רבה לך.

יעקב מרגי: לא רציתי, תקשיבו, לא רציתי.

<קריאה: אתה מתחיל לגעת בנקודה הנכונה.

יעקב מרגי: ואמרתי, שאלתי האם החרב - - - רבותי, שאלתי ואני איש הנגב ואני לא גר בסביבה שלכם, ואני שאלתי אם החרב הנדל"נית הוסרה מעל כפר הנוער.

<קריאה: לא, היא לא הוסרה, אני נלחמת בה כל יום.

יעקב מרגי: סליחה, סליחה.

יעקב מרגי: אז תקשיבו.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, אותם 110, 170, 30, 50, 20 - - -

איציק שמולי: תלמידים או יחידות דיור?

יעקב מרגי: אני אומר לכם בכנות, אתם לא יודעים, תקשיבו, אני יהודי מאמין, אני אדבר במושגים של יהודי מאמין.

יעקב מרגי: בעולם האמת, כשאותו ראש רשות, אחרי 120 שנה בבריאות איתנה יגיע לעולם הבא, לא ישאלו אותו כמה יחידות דיור בנית ולא ישאלו אותו האם היית מאוזן תקציבית.

יעקב מרגי: ישאלו אותו בוא, בשבוע שעבר היה יום המעשים הטובים בכנסת, בוא תספר לי על המעשים הטובים שעשית.

יעקב מרגי: משם אנחנו באים.

יעקב מרגי: ואני אומר את זה כי אני לא רוצה להגיע לסיכום.

יעקב מרגי: אני כביכול חרד מהתגובות, אז אני מכין אתכם.

יעקב מרגי: עושה לכם הבניה, ואני רוצה שתלכו לשם.

יעקב מרגי: אני נותן לכם שהות לתקן, איך אומרים, זמן לתיקון.

<רעות הרוש: אני יכולה לסיים?

יעקב מרגי: בוודאי, אני אתן לך, גברת הרוש, לא שכחתי אותך.

יעקב מרגי: בבקשה.

<רעות הרוש: אני רוצה רק לסיים עם שני דברים.

<רעות הרוש: אחד להגיד שאני מכירה את תהליכים מהסוג הזה ואלה תהליכים שלוקחים הרבה מאד זמן.

<רעות הרוש: התהליך הזה קרה מהר, בלי התייעצות – לא איתנו, לא עם משרד החינוך בחינוך ההתיישבותי ולא עם רשת ברנקו וייס.

<רעות הרוש: בהקשר הזה אני מאד מאד חרדה גם בגלל הדרך שבה ההחלטה הזו התקבלה והזמן שעמד לרשותנו כמערכות שתומכות ברשות המקומית ועוזרות לטפל בילדים, לתת את המענה כמו שצריך.

<רעות הרוש: זה אחד.

<רעות הרוש: שתיים, אני גם תוהה לגבי שינוי תפיסת העולם, כיוון שבמכתב שקיבלנו מראש המועצה לפני מספר ימים, כתוב שהמועצה הגיעה לבקש לפתוח מח"ט – מרכז חינוך טכנולוגי – בפרדס חנה, ואני תוהה איך רשות מקומית שרוצה לפתוח מח"ט, מאמינה שצריך לשלב את כל הילדים במסגרת חינוך מקיפה, כי מח"ט נותן מענה פדגוגי בלבד, אחר, לילדים שהם לא בקצה רצף הסיכון.

יעקב מרגי: את רוצה שאני אסביר לך?

<קריאה: זה הסללה.

<רעות הרוש: זה הסללה לחלוטין ובעיני אין, אני לא מצליחה למצוא את נקודת האיזון במקום הזה, וגם זה מעלה סימן שאלה מאד גדול.

יעקב מרגי: רגע, אני אומר לכם, תקשיבו טוב, טוב.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, אני הייתי שר קדנציה אחת, קדנציה חמישית בכנסת ואני חולם על הרגע הזה, ביום שנשיג את זה אני מתחייב לכם, תרשמו, אני פורש מהחיים הפוליטיים בזה שהגענו למשהו.

יעקב מרגי: ביום שמשרדי הממשלה - ואני אומר את זה בעתיים בשל הדברים שלך - תהיה להם העצמאות להחליט, בוא הנה, לפני שאני נותן לך מה שאתה מבקש, בוא נראה אותך איך אתה.

יעקב מרגי: יהיו מספר מדדים, בוא נראה אותך בסוגיה הזו, בסוגיה הזו ובסוגיה הזו.

יעקב מרגי: עשית?

יעקב מרגי: תקבל.

יעקב מרגי: לא – לך תתקן.

יעקב מרגי: רק אז אני אהיה רגוע.

<קריאה: קח אותי לצוות ההתנדבות שלך.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, רק אז אני אגיד, באמת אני אהיה.

יעקב מרגי: אני לא רוצה להטיל דופי בשיקול הדעת של ראשי הרשויות.

יעקב מרגי: חלקם ככה וחלקם ככה, ואני גם לא דן אותם.

איילת נחמיאס ורבין: לא, אבל גם מותר להם אגב לטעות.

יעקב מרגי: סליחה, אני לא דן אותם כי אף אחד לא הציב להם סולם ערכים מוניציפאלי.

יעקב מרגי: כשיהיה להם סולם ערכים מוניציפאלי, שבו שכשאתה נותן כוכבי יופי לרשות מקומית, אתה קובע לעצמך א', ב', ג', ד'.

יעקב מרגי: עכשיו יש סמל הארנבת, הארנב, ויש סמל ירוק של זה וסמל.

יעקב מרגי: הגיע הזמן, אני אומר לכם בכנות, הגיע הזמן שראש רשות יהיה לו גם איזה מדד ערכים.

יעקב מרגי: בוא נראה אותך איך אתה מתמודד עם אוכלוסיות כאלה ואחרות.

יעקב מרגי: ואז תבוא ותבקש מענק איזון - תקבל.

יעקב מרגי: תבוא תבקש לחדש אפילו כבישים, לחדש בתי ספר, מבני ציבור.

יעקב מרגי: מפעל הפיס, אתה רוצה ממני מסל הקניות של מפעל הפיס?

יעקב מרגי: בוא נראה אותך איך אתה פועל בסוגיות האלה.

יעקב מרגי: החברתיות.

יעקב מרגי: ואני בכוונה אומר את זה במושגים מאד.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, צריך לעשות איזה מדד כזה ולמדוד את זה.

יעקב מרגי: אני רוצה לתת לחברת הכנסת פארן שהגיעה וביקשה ולחבר הכנסת שמולי.

יעקב מרגי: אבל לפני כן אחרון הדוברים שביקש.

<יחיאלה ארבל: אבל רק מילה לגבי מה שאתה אמרת עכשיו.

יעקב מרגי: אני אענה לך.

יעקב מרגי: את לא תעמדי בזה.

יעקב מרגי: רק מילה בחיים לא תאמרי.

<יחיאלה ארבל: משפט אחד.

יעקב מרגי: לא, הנה, עובדה, עברת את זה.

יעקב מרגי: שנייה.

יעקב מרגי: רן גלר, בבקשה.

<רן גלר: אני נציג רשות מקומית, אז אולי - - -

יעקב מרגי: אז חכה.

יעקב מרגי: אלף יפה מצדך שביקשת רשות דיבור.

יעקב מרגי: אני אתן לך, אני לא אפספס אותך.

יעקב מרגי: מילה, כפי שביקשת.

<יחיאלה ארבל: משפט.

יעקב מרגי: משפט.

יעקב מרגי: גם בזה לא תעמדי, אבל לא משנה.

<יחיאלה ארבל: בשנה שעברה מפתן פתח תקווה נסגר בהחלטה של הרשות המקומית.

<יחיאלה ארבל: חבר הכנסת יואב קיש נלחם מלחמה מאד גדולה ולא יכול היה להחלטה הזו.

<יחיאלה ארבל: לפני חודש הוזמנתי על ידי עיריית פתח תקווה, שבאה לראש העין, שם יש לנו מפתן, להתחנן לעשות השמה.

<יחיאלה ארבל: לא השמה, לעשות הפניה של 30 ילדים מפתח תקווה לראש העין.

<יחיאלה ארבל: ראש העין כנראה מסרבת, אבל בפתח תקווה מסתובבים היום 30 ילדים ברחובות, הזקוקים למפתן ללא מענה.

<יחיאלה ארבל: וילדים קשים.

<יחיאלה ארבל: כל יום מגיע אלי מייל למשרד עם מקרים מאד מאד קשים ללא מענה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: הפנית את תשומת ליבנו.

יעקב מרגי: חברי הכנסת, בבקשה.

יעל כהן-פארן: תודה.

יעל כהן-פארן: אז קודם כל אני מברכת על הדיון, באמת כבוד יושב הראש.

יעל כהן-פארן: אני לא חברת ועדה, אבל אני תושבת פרדס חנה ואני מכירה היטב היכן נמצא סדנאות ואת כל הסוגיה.

יעל כהן-פארן: אז באמת, אני חושבת שיש פה בעיה ששמענו מנציגת משרד הרווחה.

יעל כהן-פארן: יש כאן גם ממשרד החינוך?

יעקב מרגי: כן, כן, יש.

יעקב מרגי: הם ידברו.

יעל כהן-פארן: אני כבר שואלת קדימה, האם אתכם התייעצו?

יעל כהן-פארן: למיטב הבנתי לא התייעצו.

יעל כהן-פארן: ההחלטה הייתה - - -

יעקב מרגי: לא, לא, סליחה.

יעקב מרגי: אתם בזמנכם.

יעל כהן-פארן: אני חייבת לומר, תראו, לפחות כמי שגרה בפרדס חנה מספר שנים, 7-8 שנים, אני מעולם לא שמעתי שיש התנגדות יישובית חברתית לעצם קיומו של בית הספר.

יעל כהן-פארן: זה לא.

יעל כהן-פארן: יש כל מיני יישובים שנאבקים במוסדות כאלה ואחרים.

יעל כהן-פארן: אצלנו אני חושב, ויתקנו אותי, יש קבלה - - -

יעקב מרגי: הכל פסטוראלי שם.

יעל כהן-פארן: לא.

יעל כהן-פארן: גם פסטוראלי וגם באמת יש לנו קהילה מיוחדת שמוכנת לקבל את השונה ואת האחר ואת המיוחד ולתת לו את המקום שלו.

יעל כהן-פארן: ואני חושבת שיש פה איזו שהיא החלטה רשותית שאני אשמח לשמוע אתכם.

יעל כהן-פארן: להסביר את השרירותיות שבה, להסביר אותה - - -

יעקב מרגי: יעל כהן-פארן, פשוט הגעת מאוחר.

יעקב מרגי: בוודאי שלא נדלג עליהם.

יעקב מרגי: הם יאלצו להסביר.

יעל כהן-פארן: בסדר.

יעל כהן-פארן: והתחושה שלי היא שיש כאן באמת החלטה שרירותית.

יעל כהן-פארן: הזכרת קודם יחידות דיור.

יעל כהן-פארן: אני לא יודעת.

יעל כהן-פארן: אתה יודע איפה נמצאות הסדנאות?

יעל כהן-פארן: נמצא מול הביג ומצד שני יש שם – בקיצור אזור התעשייה החדש - - -

יעקב מרגי: אני לא אדע?

יעקב מרגי: אני עשיתי טירונות במחנה 80.

יעל כהן-פארן: אה, יפה.

<קריאה: שגם אותו הופכים עוד מעט - - -

יעקב מרגי: מי שרוצה לדעת באיזה שנים, יחד עם שר האוצר, היינו באותו יום.

יעקב מרגי: נובמבר 1978.

<שרון סטריק-חמו: מחנה 80 הופך להיות שכונת בניינים גבוהים.

יעל כהן-פארן: נכון.

יעל כהן-פארן: זה לא שצריך לסגור את בית הספר ספציפית בשביל נדל"ן.

יעל כהן-פארן: לא חסר מתחמים שאפשר לבנות בהם בפרדס חנה, ובוודאי באזור הזה.

יעל כהן-פארן: אז אני לא בטוחה שזה נדל"ן.

יעל כהן-פארן: באמת לא ברור לי.

יעל כהן-פארן: לדעתי יש פה - - -

יעקב מרגי: אני לא יודע כלום.

יעקב מרגי: אני מגיע לדיון בלי דעות.

יעל כהן-פארן: יש פה שרירותיות שמתעלמת מהקהילה ומתעלמת מכך שיש פה חשיבות לקיומו של בית הספר הזה ולהסכמה של הקהילה לקיומם של בתי הספר ומוסדות אחרים גם.

יעל כהן-פארן: אני רוצה מאד ובאמת מבקשת.

יעל כהן-פארן: תראה, יושב ראש המפלגה שלך, שר הפנים, אולי צריך לערב אותו ואני פונה פה אליך שתפעל מולו, כי יש פה באמת - - -

יעקב מרגי: את מכירה את חיים געש?

יעל כהן-פארן: כן.

יעקב מרגי: אז בואי תקשיבי.

יעקב מרגי: אני לא תושב פרדס חנה ומכיר את חיים געש.

יעקב מרגי: בגלל זה אני קצת - - -

יעל כהן-פארן: אתה אומר גם שר הפנים לא יגיד לו מה לעשות.

יעקב מרגי: תני לי רגע.

יעל כהן-פארן: זאת הבעיה.

יעל כהן-פארן: אתה צודק.

יעקב מרגי: תקשיבי לי.

יעקב מרגי: אני מכיר את חיים געש, לכן נתתי שיחת מוטיבציה מקדימה.

יעקב מרגי: אדם נחוש בדעתו.

יעל כהן-פארן: זאת הגדרה יפה.

יעקב מרגי: אדם עקבי.

יעקב מרגי: קשה לשנות את דעתו, קשה מאד לשנות - - -

איילת נחמיאס ורבין: אבל למה צריך לסגור את בית הספר?

איילת נחמיאס ורבין: מה זו הקיצוניות הזאת?

יעקב מרגי: שנייה, שנייה.

יעקב מרגי: אילת.

איילת נחמיאס ורבין: לא, אתה יודע.

איילת נחמיאס ורבין: אני כועסת.

יעקב מרגי: אנחנו נעמוד על הדברים שהצעת.

יעקב מרגי: אני רוצה להעביר את רשות הדיבור לחבר הכנסת, ידידי, איציק שמולי.

איציק שמולי: תודה רבה אדוני יושב הראש.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, כשאיציק שמולי שותק, אני מוטרד.

איציק שמולי: תודה רבה אדוני יושב הראש ואני רוצה להודות גם לאילת וליעל, שהביאו את הדיון וכמובן לחברת המועצה הגר וכל התושבים.

איציק שמולי: תראו, אני ביקרתי בפרדס חנה כמה וכמה פעמים ואין פעם שהנושא הזה לא עלה בחודשים האחרונים, וזה נושא שהוא פשוט מטריד את התושבים ברמה אחרת.

איציק שמולי: בסוף אני לא סתם שאלתי לגבי התלמידים ויחידות דיור וסיבות גלויות וסיבות סמויות.

איציק שמולי: אני חושב שיש בעיה ואתה נגעת בזה בדברים שלך.

איציק שמולי: בסוף, כשראש עיר נבחר, אז הוא צריך לזכור שיש מטרות עליונות שהתושבים שלו מצפים ממנו לעשות ולעמוד בהן.

איציק שמולי: אני את הבלוף הזה של האינטגרציה לא קונה.

איציק שמולי: אני אומר את זה גם כמורה לחינוך מיוחד וגם כמדריך נוער לנוער בניתוק.

איציק שמולי: ואינטגרציה זה דבר נפלא, אבל המערכת כמערכת חייבת להבין שלעולם לעולם לעולם יהיו גם בחינוך המיוחד וגם בחינוך של מה שנקרא ילדים בסיכון, ילדים שכדי לשלב אותם בסופו של דבר, הם צריכים בתחילת הדרך מסגרת מובחנת שעוטפת אותם ונותנת להם מענה לכל הצרכים שלהם מבחינה הוליסטית.

איציק שמולי: ולכן הטיעון הזה, שרק אם ניקח 100 ילדים או נערים ונזרוק אותם לבית הספר התיכון יחד עם כל הילדים וזה מה שיגרום להם להרגיש שהם חלק מהקהילה והכל יהיה סבבה והכל יהיה מעולה, זה מגוחך.

איציק שמולי: הדבר הזה פשוט מגוחך ואני חושב שיש שני דברים.

איציק שמולי: אחד, משרד החינוך צריך דעתו לעניין הזה.

איציק שמולי: כלומר, זה שזה עבר באופן כמעט טכני ממקום אחד למקום אחר ומשרד החינוך חי עם זה בשלום, זה דבר שמבחינתי הוא לא מקובל.

איציק שמולי: אני רואה את שר החינוך מצטלם עם ילדים נוטעים עצים בסאו פאולו.

איציק שמולי: לא צריך להגיע לסאו פאולו.

איציק שמולי: אפשר להגיע לפרדס חנה ולהצטלם עם הילדים של הסדנאות.

איציק שמולי: ולכן אחת הבקשות שלנו, לדעתי שצריכה להיות כוועדה, זה לבקש משר החינוך לא להסלים באופן אוטומטי עם המעבר הזה מהחינוך ההתיישבותי למחוז חיפה אלא לבוא לבדוק את הדברים.

איציק שמולי: ובסוף גם לא, כשר, צריך להיות Say לגבי המדיניות.

איציק שמולי: זה ברור שיש את האוטונומיה של הרשות המקומית, זה בסדר.

איציק שמולי: זה ברור.

איציק שמולי: אבל בסוף וכאן אני מתחבר לנקודה השנייה והאחרונה שלי, אני חושב שגם התושבים צריכים להעלות הילוך בכל מה שקשור למאבק שלהם.

איציק שמולי: אנחנו נוכל לתת מפה את כל הגיבוי שאפשר, אבל בסוף אני חושב שגם ראש רשות או ראש ממשלה במקומות אחרים, שחושבים שהם נמשחו למלוכה והם יכולים לעשות בממלכה שלהם את כל העולה על רוחם, בסוף הדרך להבהיר להם שהמציאות היא לא כזו, זה להעלות רמה במחאה, ואני אומר לכם את זה, זה פשוט הכרחי העניין הזה.

איציק שמולי: אני חושב שאנחנו צריכים להוציא מפה קריאה ערכית משהו לראש המועצה, שלפחות בעיני ועדת החינוך של הכנסת, ילדים ערכם גדול מיחידות דיור, ולקרוא לו מחדש לשקול גם את המדיניות החינוכית שלו, של האינטגרציה, וגם את המדיניות הקבלנית שלו, של הוספת יחידות דיור על חשבון דברים אחרים בתחומי המועצה המקומית פרדס חנה.

יעקב מרגי: מי כבודו?

<דן מיכאל אהרון: שמי דן אהרון, תושב מודאג.

<דן מיכאל אהרון: אני לא אחזור על דברים - - -

יעקב מרגי: עד עכשיו לא חשבת שיהיה לך מה לומר.

<דן מיכאל אהרון: אני חשבתי שאנשים יכסו את זה.

יעקב מרגי: אז בוא, רק מה לא נאמר.

יעקב מרגי: אנחנו במיצוי הזמן.

<דן מיכאל אהרון: אני לא אחזור על דברים שאמרו, אני רק רוצה להפנות זרקור.

<דן מיכאל אהרון: תיכף אנחנו נשמע את נציגי המועצה מספרים שמדובר פה על - - -

יעקב מרגי: למה אתה נוטה לחשוב שאתה יודע מה הם הולכים לומר?

יעקב מרגי: תאמר מה יש לך לומר.

<דן מיכאל אהרון: על הכלה וכן הלאה.

<דן מיכאל אהרון: אני רק רוצה להפנות זרקור לנתונים האמיתיים.

<דן מיכאל אהרון: אחוז הזכאים לבגרות בבית ספר התיכון היחידי שקיים ביישוב שלו, הוא פלוס מינוס 60%.

<דן מיכאל אהרון: זאת אומרת שכבר היום יש הנשרה סמויה בבית הספר.

<דן מיכאל אהרון: למה?

<דן מיכאל אהרון: כי חלק לא מבוטל מהילדים מהווים מפגע למורים, שמעדיפים שהם יסתובבו בחוץ.

<דן מיכאל אהרון: הילדים האלה לא מגיעים לבגרות.

<דן מיכאל אהרון: בתוך 12 שנות לימוד אנחנו משחררים אותם לחיים והם הופכים לנטל על החברה במקרה הטוב.

יעקב מרגי: תודה.

<דן מיכאל אהרון: ולכן אני אומר, אם זה היה ברעננה עם 97%, אנחנו יודעים שהמערכת שם - - -

<קריאה: גם שם סגרו מפתן.

יעקב מרגי: למה?

יעקב מרגי: סליחה.

<דן מיכאל אהרון: לא, לא, דקה.

<דן מיכאל אהרון: דקה.

<דן מיכאל אהרון: אז יכול להיות שאחוז הזכאים לבגרות פה בסוף התיכון הוא 97, יכול להיות שמערכת כזאת בנויה אולי באמת להכיל מיעוט של ילדים.

<דן מיכאל אהרון: המשמעות הכלכלית של הטמעת הילדים האלה, שזקוקים ליחס פרטני, היא הון עתק של חונך לילד.

<דן מיכאל אהרון: ואם אנחנו נדבר, איך אומרים, המביא דברים בשם אומרם מביא גאולה לעולם.

<דן מיכאל אהרון: חנוך לילד על פי דרכו.

<דן מיכאל אהרון: יש לנו מסגרת שעושה את זה.

<דן מיכאל אהרון: למה להרוס?

יעקב מרגי: אתה יודע מאיפה לקחו את זה, את האומר דבר בשם אומרו?

יעקב מרגי: מהמגילה, מגילת אסתר.

<דן מיכאל אהרון: לא בכדי הבאתי את זה היום.

איילת נחמיאס ורבין: אני מוכרחה להתערב לדקה, יעקב.

יעקב מרגי: בבקשה.

איילת נחמיאס ורבין: יש עניין, באמת אני שמעתי על מפתן ברעננה.

איילת נחמיאס ורבין: יש איזו שהיא תפיסה שאומרת שכשיש לנו בתי ספר כאלה, זה לא נראה טוב.

איילת נחמיאס ורבין: חברתי מירב בן ארי טיפלה לא מזמן בעניין שלא נראה טוב, בסדר, גם.

מירב בן ארי: זה הרבה יותר חמור.

איילת נחמיאס ורבין: לא, לא, אבל אני אומרת, מבחינה רעיונית, Not in my backyard.

איילת נחמיאס ורבין: אני מאד מאד לא אוהבת את זה.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא יודעת, שוב, אם זה עולה על האינטרסים הסמויים שאתה ציינת קודם בפרדס חנה דווקא.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני אומרת ברמה העקרונית, יש חוסר אהדה בעיני למערכות האלה, למסגרות האלה שנקראות מפתן - - -

יעקב מרגי: אז בואי אני אספר לך.

יעקב מרגי: אני אשבור לך את זה.

איילת נחמיאס ורבין: ואני מאד עדינה.

איילת נחמיאס ורבין: מאד עדינה.

יעקב מרגי: אז אני אשבור לך את זה.

יעקב מרגי: תתפלאו לשמוע, הוועדה עשתה סיור ברשות מקומית, אני לא אזכיר את שמה.

איילת נחמיאס ורבין: חבל.

יעקב מרגי: אני אגיד לך, היינו בסיור אחד ברשות מקומית שראינו איך ראש הרשות מחויב לאותם נערים ונערות, עד כדי שהוא לקח אפילו את אלה שבקצה הרצף התפקודי, עם אבחנות הכי קשות.

יעל כהן-פארן: זאת הייתה רשות חזקה?

יעל כהן-פארן: מותר לשאול?

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: דימונה.

איילת נחמיאס ורבין: דווקא זה לא מפתיע.

יעקב מרגי: יצר להם בתוך הקומפלקס.

יעקב מרגי: לא שהוא הוציא אותם.

יעקב מרגי: לא הייתה.

יעקב מרגי: הוא לקח.

יעקב מרגי: חיבק.

יעקב מרגי: יש ראשי רשויות שלא רואים בזה מפגע, סליחה.

איילת נחמיאס ורבין: זה מה שאני אומרת, אבל זה לא מפליא אותי.

יעקב מרגי: סליחה שאני זה.

יעקב מרגי: לא רואים בזה כתם, לא רואים בזה איזה אתגר.

יעקב מרגי: ואני שמח שמדברים על מסגרות אתגריות.

יעקב מרגי: זה אתגר לחברה הישראלית.

יעקב מרגי: זה אתגר.

יעקב מרגי: חברת הכנסת מירב בן ארי.

יעקב מרגי: לפני שחברת הכנסת מירב בן ארי - - -

מירב בן ארי: כן אדוני.

יעקב מרגי: החלטת לדבר?

מירב בן ארי: לא, אין לי בעיה.

יעקב מרגי: לא, לא את.

יעקב מרגי: אני מסתכל על האמא המודאגת.

יעקב מרגי: מיד.

יעקב מרגי: תקשיבו, אני אומר לכם, כל הסיורים שלנו ובדיוני הוועדות, במה שקשור לכפרי הנוער, לבתי הספר החקלאיים ולמסגרות האלה, אנחנו רוצים, יש ביטוי שנקרא להוציא יקר מפי זולל.

יעקב מרגי: לקחת ילדים שהיו, סליחה על הביטוי, שנתנו להם, כיכר החתולות בירושלים.

יעקב מרגי: אתם יודעים למה נתנו להם את הביטוי הזה כיכר החתולות?

יעקב מרגי: ישנים בה.

יעקב מרגי: אני לא רוצה לתאר לכם גם את התופעות הפיזיולוגיות, בסדר?

יעקב מרגי: ועשו מהם משהו.

יעקב מרגי: מי הרוויח מזה?

יעל כהן-פארן: כולנו.

יעקב מרגי: אנחנו לפעמים חושבים שאנחנו מטפלים או עושים טובה לאותם - - -

יעל כהן-פארן: ואנחנו עושים להם טובה.

יעל כהן-פארן: איזה שטות.

יעקב מרגי: זה האינטרס של החברה.

יעקב מרגי: האינטרס של המדינה.

יעקב מרגי: ואם נהפוך למשקפת כלכלית, זה אפילו כלכלי יותר.

יעקב מרגי: זה ממש, אני אומר לכם, זה משמח את הלב ובד בבד אנחנו מתעצבים שאותו כפר נוער מסוגל להרים רק 70 ילדים כאלה - נערים ונערות כאלה.

יעקב מרגי: כי הוא לא יכול.

יעקב מרגי: ברגע שהוא יגדל אז צריך לשכפל מקומות כאלה.

יעקב מרגי: אנחנו במקום לשכפל, אנחנו מתחילים.

יעקב מרגי: ואני אומר לכם, היו לא יהיה.

יעקב מרגי: מירב בן ארי ולאחר מכן משרד החינוך.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד שני דברים בקצרה.

מירב בן ארי: אחד, אני מגיעה מעבודה של 10 שנים עם נוער בסיכון, אז אני מכירה.

מירב בן ארי: אני מכירה את מפתן ארז גם בהרצלייה, הייתי שם הרבה פעמים בסיורים.

מירב בן ארי: אני חושבת שמי שלא מבין שמפתן זה ההזדמנות האחרונה, לא מבין בכלל את החשיבות של בתי הספר.

מירב בן ארי: עכשיו תראו, יש לנו בעיה תפיסתית שאנחנו רואים אותה גם פה, שיש מן תפיסה כזאת שאם אתה לא מסיים 12 שנות לימוד עם בגרות, אז כנראה שאתה לא צריך להיות תלמיד.

מירב בן ארי: זה הרי מעוות.

מירב בן ארי: כי מי שמכיר את הנוער בקצה הרצף, מי שמכיר את הנוער המנותק, מבין שגם אם הם לא יהיו עם בגרות אלא יצאו עם מקצוע, אז שכרנו ועשינו את מה שאנחנו צריכים לעשות.

מירב בן ארי: אני רואה את זה גם פה, תסלחו לי, גם מחברי כנסת, שפשוט לא מבינים.

מירב בן ארי: אני מתנצלת, לא מבינים מה זה הנערים האלה.

מירב בן ארי: לא הסתכלו להם בעיניים כמו שאני עשיתי 10 שנים וכשילד אמר לי – מירב, אני לא מסוגל, אני לא מסוגל ולא משנה אם ידחפו לו את הריטלין ואת הקונצטרה.

מירב בן ארי: בסוף אמר לי, אני רוצה לעבוד.

מירב בן ארי: לעבוד.

מירב בן ארי: לבנות.

מירב בן ארי: לעשות בידיים.

יעקב מרגי: לייצר.

מירב בן ארי: ופתאום מצאתי נערים, אני חייבת לתת לכם דוגמא על אחד הנערים שלא הסתדר ומלחמות, מלחמות.

מירב בן ארי: בסוף העברנו אותו לבית ספר מקצועי שעוד נשאר בנתניה, והוא איך שהוא לא רק שהוא סיים י"ב, הוא עשה גם י"ג וי"ד.

מירב בן ארי: היום הוא טס לגרמניה, כל הזמן הוא בנסיעות בחברת מרצדס כי הוא המכונאי המוביל שלהם.

מירב בן ארי: וההתאבדות, כל התיכון לבואו להגיד שהילד לא מסוגל.

מירב בן ארי: אבל יש תפיסה וזו תפיסה מעוותת, שלצערנו אני וגם חברת הכנסת יעל כהן מטפלות בזה בחינוך הטכנולוגי, כמה הוא חשוב, כמה הוא מעשי.

מירב בן ארי: וכאן יש עדיין אנשים שלא מבינים, אבל לצערי זה משהו שאני יכולה להגיד לכם, לשמחתנו, אנחנו ממש לוקחות את זה ברצינות בכל מה שקשור וגם יושב ראש הוועדה - - -

יעקב מרגי: תודה.

מירב בן ארי: רגע, רגע, חכה.

יעקב מרגי: השעון אומר לי.

יעקב מרגי: נוזף בי.

מירב בן ארי: לא.

מירב בן ארי: כי אני נוגעת בנושא הזה בשני דברים.

מירב בן ארי: אחד בנושא הזה של חוסר ההבנה של חשיבות החינוך הטכנולוגי המקצועי במפתן; ועוד דבר שאני חייבת לומר, כי אני יודעת מה זה התופעה הזאת, כי התעסקתי בה ואני לא יכולה שלא לשמוע כשאתה שומע על חברי מועצה, לא יכולה לשמוע על מה שקורה לנו בחיפה עם הבית ברחוב חיים ועם הילדים שהם חסרי בית.

מירב בן ארי: וזה מאבק שלי, לכן אני חייבת לומר משהו אחד.

<קריאה: איפה, בחיפה?

מירב בן ארי: בחיפה, כן, עם ראש הרשות שמתנגד באופן קבוע למבנה שבכלל לא שלו.

מירב בן ארי: אוקיי?

יעקב מרגי: תודה.

מירב בן ארי: רגע, חכה, תן לי רק לסיים את העניין של הנימבי, כי זה מעצבן אותי, כי עוד פעם זה קורה כאן.

מירב בן ארי: ועוד פעם אתה אומר שראש רשות חושב שמשכו אותו - - -

יעקב מרגי: ולמה את חושבת שאני - - -, כי אני גם מתעצבן.

מירב בן ארי: כי העניין הזה - - -

<קריאה: אולי הגיע הזמן להפנות את הסמכויות שלך מהבית הזה - - -

מירב בן ארי: יש נציג של השלטון המקומי כאן בדיון?

מירב בן ארי: תבין, אתה נותן להם והם חושבים, איך מישהו אמר לי?

מירב בן ארי: הוא חושב שהוא לא ראש העירייה, שהוא ראש העיר.

מירב בן ארי: והתפיסה הזאת, שאדם צריך להבין שהוא ראש העירייה.

מירב בן ארי: הוא ראש העירייה, ולכן יש דברים שגם האנשים שגרים - - -

יעקב מרגי: אהבתי, אהבתי את זה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: האמא המודאגת.

מירב בן ארי: אז אני יודעת שגם תשתמש בזה בדיונים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: כן, בבקשה.

<קריאה: לנו גם יש - - -

<שרון סטריק-חמו: כמה דברים קטנים.

יעקב מרגי: אני חוסך לך את התגובה, בסדר?

יעקב מרגי: את רצית לומר מה שיש לך ולא לשמוע אותם?

<קריאה: לא, מאה אחוז.

<קריאה: בסדר.

יעקב מרגי: אז אני סייעתי בידיך.

יעקב מרגי: כדי שתביני לאן הרוחות נושבות, כדי שתוכלי לנווט.

יעקב מרגי: אז ההערה לא הייתה במקום.

יעקב מרגי: יהיה לך הזמן כשאני אמצא לנכון לתת לך.

יעקב מרגי: סליחה.

<שרון סטריק-חמו: שמי שרון, אני אמא, כמו שאמרת מודאגת.

<שרון סטריק-חמו: ישבתי בכמה ישיבות לפני הישיבה הזאת בנושא הזה יחד עם ראש המועצה ואנשי המועצה הנכבדים שנמצאים כאן איתנו, וכהורים העלינו מספר שאלות.

<שרון סטריק-חמו: השאלה הבסיסית ששאלנו זה עם מי התייעצתם כשקיבלתם את ההחלטה הזאת, ככה מעכשיו לעכשיו.

<שרון סטריק-חמו: כי כל מי ששאלנו אמר אותי לא שאלו ואנחנו שומעים את זה גם פה גם מהרווחה.

<שרון סטריק-חמו: לא שאלו אף אחד.

<שרון סטריק-חמו: אז אמרו לנו התייעצנו עם בכירים במשרד החינוך.

<שרון סטריק-חמו: מי זה הבכירים במשרד החינוך אני לא יודעת עד עכשיו.

יעקב מרגי: נשמע, נשמע היום.

<שרון סטריק-חמו: מעבר לזה, הרי עכשיו עשו את המהלך הזה של לעבור מהחינוך ההתיישבותי למחוז חיפה.

<שרון סטריק-חמו: את החינוך ההתיישבותי, אותו היו צריכים לשאול, כי זה קודם כל היה שלו וזה עדיין שלו.

<שרון סטריק-חמו: ואותו לא שאלו.

<שרון סטריק-חמו: שאלו את מחוז חיפה, שאליהם עכשיו עוברים.

<שרון סטריק-חמו: אז זו נקודה אחת שהיא מאד מאד מטרידה בעיני.

<שרון סטריק-חמו: דבר שני, אנחנו התחלנו לחשוב, אם ההחלטה הזאת היא כל כך לא הגיונית וכל מי ששומע את זה אומר וואלה, זה לא עושה שכל ההחלטה הזאת, היא פשוט לא הגיונית.

<שרון סטריק-חמו: אז למה?

<שרון סטריק-חמו: למה באמת עושים את זה?

<שרון סטריק-חמו: ואנחנו שמענו את גברת זגול, מנהלת מחלקת - - - שמסבירה לנו - - -

יעקב מרגי: אני ההורים שלי חינכו אותי, אמא שלי שתהיה בריאה חינכה אותי – אל תשאל למה.

יעקב מרגי: כל תשובה שתקבל - - -

<שרון סטריק-חמו: לא, אני חייבת לשאול למה, כי זה לא נותן לי מנוחה.

יעקב מרגי: מותר לך.

<שרון סטריק-חמו: פשוט לא נותן לי מנוחה ההחלטה הזאת ואני כן שאלתי למה.

<שרון סטריק-חמו: למה עושים את זה?

<שרון סטריק-חמו: הרי אינטגרציה וזה, יאללה.

<שרון סטריק-חמו: זה לא נופל על אוזניים.

<שרון סטריק-חמו: והתחלנו לשאול שאלות ושאלנו גם את ראש הרשות.

<שרון סטריק-חמו: הרי השטח הזה הוא ליד המרכז המסחרי ביג, האם אתה מתכוון להפוך את זה למכרז מסחרי את השטח הזה?

<שרון סטריק-חמו: זה הסיפור?

<שרון סטריק-חמו: נגיד שכן, אז תיתן להם מקום אחר.

<שרון סטריק-חמו: אין בעיה.

יעקב מרגי: או פינוי בינוי.

<שרון סטריק-חמו: תפנה אותם, תיתן להם מקום אחר, לא נורא.

<שרון סטריק-חמו: אתה רוצה את זה למסחר?

<שרון סטריק-חמו: על הכיפאק, אין בעיה.

<שרון סטריק-חמו: אבל תן להם מקום אחר.

<שרון סטריק-חמו: הוא אמר לא, מה פתאום, השטח הוא שטח ציבורי, אני לא יכול להפוך אותו למסחר.

יעקב מרגי: אלף הוא יכול.

<שרון סטריק-חמו: רגע, זה מה שהוא אמר לנו.

<שרון סטריק-חמו: הוא אמר השטח ציבורי.

<שרון סטריק-חמו: אני לא יכול.

<שרון סטריק-חמו: זה יישאר שטח ציבורי.

<שרון סטריק-חמו: היום אנחנו שומעים שיש כוונה את השטח הזה פשוט להשכיר לבית ספר לאוטיסטים, פרטי, שזה כמובן יכניס שכר דירה גבוה חודשי.

<שרון סטריק-חמו: ואני שואלת את עצמי, נכון שזה לא יהיה שינוי ייעוד הקרקע, כי זה עדיין יהיה בית ספר, אבל זה ועוד איך נדל"ן להשכיר.

<שרון סטריק-חמו: ואם זאת הסיבה, שאלת מה הסיבות הסמויות, אז אם זאת הסיבה, זה עצוב מאד מאד שעבור השכרת השטח והפיכתו כן לנדל"ן, אנחנו בעצם - - -

יעל כהן-פארן: והשאלה אם זה בכלל חוקי, כשהוא לוקח שטח ציבורי- - -

יעקב מרגי: תודה, תודה, סליחה רבותי.

יעקב מרגי: אני מבקש לא לחזור על דברים, כי אנחנו באילוץ.

<שרון סטריק-חמו: אף אחד עוד לא סיפר לך על בית הספר לאוטיסטים, את זה אני אומרת לך עכשיו לראשונה.

<שרון סטריק-חמו: זה עוד לא עלה.

<שרון סטריק-חמו: אז זה דבר שבעיני כן צריך לשאול את השאלה הזאת, בעניין הזה של לקחת את השטח ולהשכיר אותו.

<שרון סטריק-חמו: לא לעשות שינוי ייעוד קרקע, כי זה לבית ספר, אבל זה ועוד נדל"ן וזה ועוד איך שכר דירה ואם שאלת על הסמוי, אז זה כנראה הסמוי.

<שרון סטריק-חמו: הדבר השלישי שמטריד אותנו - - -

יעקב מרגי: חיים געש עדיין יושב ראש קרן שלם?

<קריאה: כן.

יעקב מרגי: אלה אנשים עם מוגבלויות לא?

יעקב מרגי: אז יש מוגבלות ויש מוגבלות.

<שרון סטריק-חמו: ואתה בעצמך עולה על הקשר.

<שרון סטריק-חמו: עלית על הקשר.

<שרון סטריק-חמו: אתה עלית על הקשר בעצמך.

יעקב מרגי: הנחתי את דעתך או שאתה רוצה עוד?

יעקב מרגי: אתה עם הנגריות, הנחתי את דעתך או עדיין לא?

<שרון סטריק-חמו: אתה עולה על הקשר בעצמך.

יעקב מרגי: לא, סייעו בידי.

יעקב מרגי: גילוי נאות.

<שרון סטריק-חמו: אה.

<שרון סטריק-חמו: לגבי התכנית שתופרים לילדים האלה בתוך בית הספר החקלאי, אז בעצם באו לא באמת עם תכנית, והתכנית נבנית היום בימים אלה כנראה על ידי מנהל בית הספר החקלאי בעיקר, והמגמות שמציעים לחברה האלה, במקום נגרות, רתכות ומקצועות עמלניים שמשחררים אותם ומאווררים אותם משיעורים של ישיבה בכסא - - -

יעקב מרגי: לא משנה.

יעקב מרגי: מה מציעים להם?

<שרון סטריק-חמו: מציעים להם עיצוב גרפי ואדריכלות נוף.

<שרון סטריק-חמו: ואנחנו שואלים את עצמנו – האם המקצועות האלה באמת מתאימים לרוב הילדים האלה שנופלים בחתך?

<שרון סטריק-חמו: יש מספר בודד שזה אולי יתאים להם.

<שרון סטריק-חמו: לרוב כנראה שלא.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: חבל שלא ביקשת בהתחלה, הייתי פחות נדיב, אבל דברי.

יעקב מרגי: הגר, בבקשה.

איילת נחמיאס ורבין: אבל היא משמעותית, כי היא בעצם הייתה מובילת המאבק.

<הגר פרי יגור: אני ממש אקצר.

<הגר פרי יגור: שמי הגר פרי יגור, חברת מועצה.

יעקב מרגי: את בקואליציה או באופוזיציה?

<הגר פרי יגור: יושבת ראש האופוזיציה.

יעקב מרגי: חייב שזה ייאמר.

יעקב מרגי: צריך להיות הוגנים.

יעקב מרגי: אני צריך.

<הגר פרי יגור: אני יושבת פה כבר כמה זמן מתחילת הדיון?

<הגר פרי יגור: שעה וחמש דקות וסף ההתרגשות שלי הולך ועולה, כי הדברים שאתה אומר והדברים שהאנשים שהגיעו אותי מפרדס חנה אומרים, וכל מי שדיבר כאן, משרד הרווחה וחברי הכנסת – אני רוצה להגיד תודה על הדיון הזה.

<הגר פרי יגור: זה לא מובן מאליו עבורי.

<הגר פרי יגור: אני חשפתי את הנושא הזה בתחילת ינואר אצלנו במועצה.

<הגר פרי יגור: לא התקיים על זה דיון עם חברי המועצה, לא במליאה, לא בהנהלה, לא בשום מקום.

<הגר פרי יגור: עזוב את האופוזיציה, גם בתוך ההנהלה, בתוך הקואליציה לא התקיים דיון, וכשכבר הבאתי את זה לשיא ציבורי, מחאתי והגענו לדיון לפני בערך שבועיים או שלושה במליאת המועצה, אז סילקו את התושבים החוצה.

<הגר פרי יגור: אמרו זה בדלתיים סגורות, כי להתמודד עם תושבים מול העיניים זה כאילו קשה, אתה יודע.

<הגר פרי יגור: זה לא כמוך.

איציק שמולי: זה בדיוק אומר מה אתם צריכים לעשות, אגב.

<הגר פרי יגור: ואז ישבנו בפנים ואני יכולה להגיד, ואני לא מתביישת והפרוטוקול כבר כמעט כולו חשוף, אני לא מגלה פה שום דבר שלא חשוף במקום אחר, אני אומרת לראש המועצה, אני שומעת את אילנה זגול, מנהלת מחלקת החינוך ואיפה מנהלת מחלקת הרווחה והשירות הפסיכולוגי?

<הגר פרי יגור: אז הוא אומר לי – היא מתנגדת להחלטה, אבל היא לא רלבנטית.

<הגר פרי יגור: אז מעבר לזה שהאמירות האלה פסולות בעיני, יש עוד מעשים פסולים בעיני, שסותמים למורים פיות.

<הגר פרי יגור: מהלכים אימים על ילדים, הם מהלכים אימים על תושבים שבוחרים לעצמם פתאום כאילו לנקוט צד קצת פוליטי, זה מצטייר לא טוב בעיני כמה אנשים חזקים ביישוב שלנו.

יעקב מרגי: אז האמירה הזאת לא לשים את הביצים בסל אחד, היא נכונה גם בפוליטיקה.

יעקב מרגי: צריך לפזר את המנדטים.

<הגר פרי יגור: כן.

<קריאה: זה גם כואב.

<הגר פרי יגור: אז אני רוצה לחזור ולהגיד תודה.

יעקב מרגי: אין על מה.

יעקב מרגי: אבל אני חייב - - -

<הגר פרי יגור: יש על מה, כי אני נלחמת בקירות ואני נלחמת בסתימת פיות - - -

יעקב מרגי: תקשיבי, אני כמעט נפגעתי שזה לא מובן מאליו.

יעקב מרגי: אלף מובן, תעקבי אחרי הפורטל של הוועדה, תראי שזה מובן מאליו.

איילת נחמיאס ורבין: לא, אבל יעקב, אני מלווה את זה - - -

יעקב מרגי: זה מובן מאליו ואנחנו כאן בשביל התלמידים.

<הגר פרי יגור: לנו, לתושבים בפרדס חנה כרכור, זה לא מובן מאליו ששומעים אותם.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: משרד החינוך.

יעקב מרגי: תציגו את עצמכם.

<זלי מרון: לי קוראים זלי מרון, אני מרכז את הפיקוח על היסודי במחוז חיפה.

<זלי מרון: ברשותך, אם זה בסדר, אולי כדאי שהרשות תדבר לפני.

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: תקשיב, אני רוצה לעשות סדר.

יעקב מרגי: אתה רשאי גם להגיד שזה לא מתפקידך.

יעקב מרגי: כששאלו על משרד החינוך, התנדבתם לומר אנחנו פה.

יעקב מרגי: אני חייב, לפני שאני שומע את הרשות המקומית, את המניעים שלה, קודם כל הסתכלות.

יעקב מרגי: אני יושב ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט, אני לא יושב ראש ועדת הפנים, בסדר?

יעקב מרגי: יש רגולטור שאליו אני צריך לפנות.

יעקב מרגי: משרד הרווחה כאן.

יעקב מרגי: משרד החינוך כאן.

יעקב מרגי: בכל אופן זה ככה, אבל תגידו לא, אנחנו ברמת המחוז לא מסוגלים לתת לך תשובות למה שנאמר פה, זו גם תשובה.

<זלי מרון: לא, לא.

<זלי מרון: אני אתן לך.

יעקב מרגי: תתמודד קודם כל מבחינת צרכים של בית הספר, מענה חלופי.

יעקב מרגי: בוא תקשיב, יסלחו לי חברות הכנסת וחבר הכנסת.

יעקב מרגי: אני עכשיו נכנס, עושה סוויץ', מצב בורר חדש, אני הולך להיות קר.

יעקב מרגי: חושב אנאליטי.

יעקב מרגי: עומדת לו הזכות, רשות מקומית, משרד החינוך, חמור מי שלא משנה את דעתו, בסדר?

יעקב מרגי: כי בשנת 2010 ראיתי את ההתלהבות של חיים געש לקבל לידיו את בית הספר.

יעקב מרגי: קראתי בפרוטוקול.

יעקב מרגי: כנראה הוא רץ למרחקים ארוכים נראה לי.

<הגר פרי יגור: לא, לא, לא לעוד הרבה זמן.

מירב בן ארי: בואו נשמע.

יעקב מרגי: שנייה, לא להפריע לי בבקשה.

יעקב מרגי: אני צייר, זה המקצוע שלי.

יעקב מרגי: תקשיב, אני רוצה לדעת מבחינת משרד החינוך מה העמדה שלו, מה הוביל אותו להסכים - - -

איילת נחמיאס ורבין: למהלך הזה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: רגע, אני מבקש לאפשר למשרד החינוך להתבטא.

יעקב מרגי: שמע בסבלנות, שמענו בסבלנות את נציגי ההורים.

<זלי מרון: כן, שמענו בסבלנות.

יעקב מרגי: תציג את עצמך שוב, כי הפסקנו אותך.

<זלי מרון: אוקיי, קוראים לי זלי מרון, אני מרכז את הפיקוח העל יסודי במחוז חיפה, מנהלת המחוז בחופשה עכשיו.

יעקב מרגי: הגברת מתוקי, נכון?

<זלי מרון: גברת מתוקי.

<זלי מרון: ולכן אני - - -

יעקב מרגי: אתה יודע, כשאני זוכר שמות זו בעיה.

יעקב מרגי: אני חלש בשמות וכשאני זוכר, סימן שזו בעיה.

יעל כהן-פארן: אתה אומר שהאישיות היא בעייתית.

יעקב מרגי: לא, לא, אני לא אמרתי.

יעקב מרגי: אל תפרשי.

יעל כהן-פארן: סליחה.

יעקב מרגי: הבעיות, הבעיות במחוז.

יעקב מרגי: בבקשה.

<זלי מרון: טוב.

<זלי מרון: קודם כל אני אגיד בזהירות ובהסתייגות ביחס לרמיזות שאני שומע פה לגבי המעבר של בית הספר ממחוז החינוך ההתיישבותי למחוז חיפה.

<זלי מרון: מבחינת משרד החינוך, בתי הספר ששייכים לחינוך ההתיישבותי הם או בתי ספר של מועצות אזוריות או בתי ספר שיש בהם פנימייה, או בתי ספר שיש בהם משק חקלאי.

<זלי מרון: זה גם על פי הניסיון שלי כמנהל לשעבר של 7 שנים בהתיישבותי.

<זלי מרון: ולכן מה שהבנתי זה שחקלאי פרדס חנה לא עונה על אף אחד מהקריטריונים האלה.

<זלי מרון: לא מדובר במועצה אזורית, לא מדובר בבית ספר עם פנימייה ולא מדובר בבית ספר עם משק חקלאי.

יעקב מרגי: מה קרה שעד היום הוא היה תחת המטרייה הזו של החינוך ההתיישבותי?

יעל כהן-פארן: כי בעבר הוא היה - - -

יעקב מרגי: לא, אני מבקש, יעל.

יעקב מרגי: את מבינה - - -

יעל כהן-פארן: אני שואלת.

יעקב מרגי: רגע, תנו לו.

יעקב מרגי: את מבינה, אני עוזר לו לטובתכם גם, לטובתנו.

יעקב מרגי: אני לא רוצה להפוך את זה.

יעקב מרגי: אם רוצים אחר כך להשלים, אין בעיה, בכיף.

יעל כהן-פארן: כן, אנחנו ביחד.

<זלי מרון: הפנימייה שהייתה קיימת נסגרה.

<זלי מרון: אני רוצה לומר בזהירות ולמען הדיוק כדי לא לחטוא חס וחלילה, אני יודע שהיה שיח על הנושא הזה עוד בשנים קודמות, בין מנהלת המחוז לבין מי שמנהל החינוך ההתיישבותי, מר בני פישר, והמהלך הזה קיבל את אישורה של מנכ"לית משרד החינוך.

<זלי מרון: זה מה שאני יודע.

יעקב מרגי: הסברת לי, אדרבא, עכשיו חיזקת אותי.

יעקב מרגי: הסברת לי למה זה לא חינוך התיישבותי, קיבלתי, מקבל.

יעקב מרגי: היא הנותנת.

יעקב מרגי: אז זה מעיקרא צריך להיות תחת חסותו של המחוז.

יעקב מרגי: עכשיו תסביר לי אתה מבחינה מקצועית, מה הרציונאל - - -

איילת נחמיאס ורבין: לא סגירת הסדנאות, אגב.

יעקב מרגי: תנו לי רגע.

איילת נחמיאס ורבין: סגירת הסדנאות לא קיבל את עמדתה - - - אני דיברתי עם רחל - - - היא ידעה להסביר לי גם.

יעקב מרגי: אל תפריע לי.

יעקב מרגי: אל תלמד מחברי הכנסת.

יעקב מרגי: מה שמותר להם אסור לך.

איילת נחמיאס ורבין: לא, אבל אני הולכת עם זה הרבה.

יעקב מרגי: מותר לך.

יעקב מרגי: אני בא ואומר, עכשיו דווקא, הרציונאל הפדגוגי החינוכי, אני רוצה לשמוע.

<זלי מרון: עכשיו לגבי הרציונל החינוכי הפדגוגי.

<זלי מרון: לבוא ולומר אינטגרציה במובן של ניקח ילדים שלא מצליחים במסגרת החינוך העיוני הרגיל ונזרוק אותם בבית הספר הגדול כדי שייבלעו שם והעיקר שאנחנו נציג אחוזי נשירה נמוכים, זאת לא הכוונה, זה לא הכיוון ולא ככה אנחנו הולכים בשום בית ספר שהוא.

<זלי מרון: צריך לזכור טוב מאד שכשאנחנו באים ובודקים את הנעשה, המודל שלנו לכל המהלכים כמו לדוגמא העיר חיפה, או כפי בצפון המחוז, ששם אחוז הנשירה בעיר חיפה לדוגמא צנח מ-30% לפני כעשור והגיע לפחות מאחוז בימים אלה, ואחוז הזכאות לבגרות דרך אגב, וההצלחה בעיר הזו השתפר ב-10% מלפני 10 שנים.

<זלי מרון: המודל הוא לתת את הפתרונות לתלמידים הללו בתוך בתי הספר, מבלי שיחוו את ההדרה הזאת.

איילת נחמיאס ורבין: אבל יכול להיות שיש קבוצות אוכלוסייה שזה לא מתאים.

יעקב מרגי: חכי, נגיע לזה.

יעקב מרגי: איילת, אני רוצה לסייע לך, להשיג את המטרה של הדיון.

<קריאה: אבל - - -

יעקב מרגי: סליחה חברתי, אנחנו בלחץ זמן ואני רוצה להגיע ליעד.

יעקב מרגי: לכן אני גם קשה עם חברי הכנסת, לא נוח לי להיות קשה איתך.

יעקב מרגי: אני רוצה לומר לך, אתה כמחוז ער למידת ההצלחה של המסגרת הנוכחית הקיימת?

יעקב מרגי: אלא אם כן תגיד לי סליחה, מי אמר לך הצלחה, זה כישלון.

<זלי מרון: אנחנו באים ואומרים שכל הכלים, כל הכלים שהביאו את בית הספר למקום שהוא הגיע אליו, כל התקציבים שמשרד החינוך העביר דרך כיתות מב"ר, כיתות אתגר ואת כל התמיכה שהוא נתן במסגרת החינוך ההתיישבותי, הוא ימשיך לתת לאותם תלמידים במסגרות האחרות.

<זלי מרון: בדיוק - - -

<קריאה: נו, באמת.

יעקב מרגי: סליחה, אל תפריעו לי.

יעקב מרגי: אני מבקש מכם, אין זמן.

יעקב מרגי: אני שואל אותך שאלה, תקשיבו.

<קריאה: אבל זה לא נכון, הדברים לא נכונים.

יעקב מרגי: רגע, אני אוציא מי שיפריע לי, אני אומר לכם.

יעקב מרגי: אתה רואה שהקפצת פה את - - -

איציק שמולי: זה - - - של הוועדה.

איציק שמולי: ממש.

יעקב מרגי: אני רוצה לשאול שאלה.

יעקב מרגי: לפי התפיסה הזו אנחנו צריכים לבטל את החינוך המיוחד - - -

יעל כהן-פארן: בדיוק, נכון.

יעקב מרגי: רגע, תנו לי.

יעקב מרגי: רבותי, אין לי הרבה פריבילגיות.

יעקב מרגי: אני מפסיד מזה שאני יושב ראש ועדה, אני לא יכול לקפוץ מדיון לדיון, אז תנו לי למצות לפחות את ההנאה הזאת, בסדר?

איילת נחמיאס ורבין: זה לא כזה מהנה.

יעקב מרגי: אז תנו לי רגע.

יעקב מרגי: זה מלאה.

יעקב מרגי: תקשיב לי, אני רוצה לומר, תקשיב לי טוב טוב.

יעקב מרגי: אתה במילים שלך לא התכוונת לזה, שאתה כופר במסגרות הקטנות הייעודיות ולא התכוונת לזה.

יעקב מרגי: תקשיב.

יעקב מרגי: אני גם לא כופר במה שאמרת.

יעקב מרגי: יש רצון ואמרתי בדברי הפתיחה שלנו, הרציונל של השילוב של ילדים עם צרכים מיוחדים בתוך מערכת החינוך.

יעקב מרגי: זו לא האוכלוסייה.

יעקב מרגי: אם מישהו רוצה דוקטורט, פוסט דוקטורט על הילדים האלה, אני מוכן לספק לו את זה.

יעקב מרגי: אלה לא הילדים שאתה תוכל לשלב אותם בכיתה של 30, 28 - - -

<הגר פרי יגור: 40, למה 20?

יעקב מרגי: אני לא הולך לקיצון.

יעקב מרגי: אני בכוונה לא הולך לקיצון.

<הגר פרי יגור: בסדר, אבל זה המצב.

יעקב מרגי: תאמינו לי שאני מפעיל את כל השרירים כדי ללכת לכיוון ואני רוצה שתתייחס לנקודה הזאת.

<זלי מרון: זאת לא הכוונה לקחת את אותם תלמידים ולשלוח אותם לכיתות שבהן הם לא מסוגלים להסתדר.

<זלי מרון: בגלל זה גם דרך אגב אני ביקשתי שהרשות המקומית, זאת שתפתח, לא בגלל שחס וחלילה יש בכוונתי להתנער מאיזו שהיא אחריות, אלא מכיוון שהרשות המקומית היא זאת שמבצעת מיפוי ברמה השמית של תלמיד תלמיד, תוך פגישה עם התלמיד וההורים, במטרה לתפור לו את החליפה האישית המתאימה ביותר.

<קריאה: די, די עם החליפה.

יעקב מרגי: סליחה, סליחה.

יעקב מרגי: מה השם, תזכיר לי?

<זלי מרון: זלי.

יעקב מרגי: זלי.

יעקב מרגי: אתה רואה, לדוגמא את השם שלך לא זכרתי.

יעקב מרגי: זו ברכה.

יעקב מרגי: תקשיב זלי, אמרתי לך, אנחנו בוגרי הפקולטה של מדעי החיים.

יעקב מרגי: כולנו הורים, כולנו היינו תלמידים, כולנו מכירים את המציאות.

יעקב מרגי: זה לא בהכרח יעבוד ואני אעביר את רשות הדיבור לרשות המקומית.

יעקב מרגי: אני מכיר מה זה ועדות השמה.

יעקב מרגי: תאמין לי, אני מכיר את התהליך גם כן ואת הסגנון ואיך זה מתקיים ומה הרציונאל ומה מנחה את כולם באותו רגע של ועדת ההשמה.

יעקב מרגי: הילדים האלה, אני אומר לכם, זה שהם לא ברחוב או בסמוך, קצת דרומה, במתקן כליאה או במסגרות אחרות, או ברחוב ברמה שמהווים סיכון לעצמם ולאחרים, זה נס.

יעקב מרגי: חלקם, אני לא אומר כולם, חלקם.

יעקב מרגי: או שחלקם היו משלימים עם מר גורלם ואומרים אני נשאר אפס, אחיה אפס.

יעקב מרגי: יש גם ילדים כאלה, שהם לא הולכים לפשיעה אבל הם משלימים.

מירב בן ארי: לא, יש גם כאלה שרק יוצאים לעבוד.

יעקב מרגי: יש פה מחקר, לא צריך להזמין אותו.

יעקב מרגי: מחקר שנתן את תוצאותיו במידת ההצלחה של המוסד הזה.

יעקב מרגי: ההורים האלה, המודאגים שיושבים כאן, חלקם, הם לא באים כי נוח להם יותר, הרי הם היו השמחים, המאושרים, הראשונים בשולחן הזה, אם הילד שלהם או הילדה שלהם היו משתלבים בתיכון במסגרת הכי טובה והיו, אתה יודע מה, והיו מיועדים לחמש יחידות מתמטיקה ואפילו להיות בנבחרת המצוינת, לדחוף אותם לאקדמיה.

<אילנה זגול: ההורים האלה הם של החקלאי, הם לא של הסדנאות.

יעקב מרגי: תקשיבו, תעשי לי טובה.

יעקב מרגי: סליחה, מעדת פעם שנייה.

מירב בן ארי: לא, אבל אי אפשר לשלוח ילד - - -

יעקב מרגי: סליחה, זה תירוץ?

יעקב מרגי: זאת תשובה?

יעקב מרגי: לא היית צריכה.

יעקב מרגי: לא היית צריכה.

מירב בן ארי: סליחה רגע אדוני.

מירב בן ארי: אי אפשר לשלוח ילד לכיתת אומץ או לכיתת אתגר או לתלם, שזה הכיתות שהן יותר בקצה הרצף, לילד של מפתן.

מירב בן ארי: מי שלא מכיר, לא יכול להיקלט בכיתות של אומץ ותלם.

מירב בן ארי: אתם פשוט, אני מצטערת להגיד לכם - - -

יעקב מרגי: תודה.

מירב בן ארי: ואת זה אני אומרת לך אחרי 10 שנים.

מירב בן ארי: מי שלומד במפתן כבר עבר את אומץ ותלם ואתגר ומב"ר והוא לא מתאים להן.

מירב בן ארי: הוא מתאים למסגרת הזאת.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני אחזור למשרד החינוך.

יעקב מרגי: הרשות המקומית, בבקשה.

<רן גלר: רן גלר, אני מזכיר וגזבר המועצה.

<רן גלר: ראשית אני רוצה להתנצל מטעם ראש המועצה, יש לו היום בדיקה רפואית והוא לא יכול היה להגיע.

יעקב מרגי: מקבל את ההתנצלות.

יעקב מרגי: יש לו עוד כמה נקודת זכות אצלי.

<רן גלר: הוא מאד רצה להגיע, אבל נבצר ממנו להגיע.

<רן גלר: אני רוצה רק לתקן שהיו ישיבות של הנהלת המועצה וישיבות של מליאת המועצה וזה אושר בהנהלת המועצה, וזה נדון - - -

<הגר פרי יגור: אחרי שפורסמה ההחלטה.

יעקב מרגי: הגר.

<הגר פרי יגור: אני מצטערת, אבל זה לא נכון.

יעקב מרגי: הגר.

יעקב מרגי: אני לא בישיבת מועצה, עם כל הכבוד.

<רן גלר: ההחלטה למיטב זיכרוני, וזה גם רשום בפרוטוקול כמובן, הייתה החלטה פה אחד בהנהלת המועצה.

יעקב מרגי: זו עדיין לא תכלית הכל.

יעקב מרגי: אני מסייע לך.

יעקב מרגי: החלטה של מועצה - - -

<רן גלר: כן, כן, יש החלטה - - -

יעקב מרגי: לא לחינם הפוליטיקאים אמנם כעסו על ההחלטה הזו, שבחלק מהוועדות הממשלה, משרד הפנים - - - את משרד המשפטים, שיהיו גם פונקציות מקצועיות.

יעקב מרגי: אנחנו כשרוצים אומרים מה אתה רוצה, זו החלטה מקצועית.

יעקב מרגי: כשאין לנו החלטה מקצועית, מה אתה רוצה, זה עבר את 11 חברי המועצה.

יעקב מרגי: אותם פוליטיקאים "ידועים".

<רן גלר: כבוד יושב הראש, רק רציתי לציין את העובדה - - -

יעקב מרגי: אני רק עזרתי לך במחשבות שעולות לי כל הזמן.

<רן גלר: הנושא הזה של הסדנאות נדון כבר שנתיים, והשאלה הזו – הסדנאות לאן – מלווה אותנו כבר בהרבה ועדות וזה לא נכון להגיד שזה נפל כרעם ביום בהיר.

<רן גלר: שנתיים אנחנו בוועדות ולומדים את הנושא ולאחרונה הגענו למסקנה חד משמעית שאנחנו רוצים לשנות כיוון, ומה שהיה היה מצוין, אבל אנחנו מאמינים שיכול להיות הרבה יותר טוב.

<קריאה: למי?

<קריאה: למי?

<רן גלר: עכשיו אני רוצה להתייחס לכל הנושא של הסיבות הסמויות והגלויות.

<רן גלר: אני אפרט פשוט את כל הסיבות.

<רן גלר: הסיבה האמיתית והנכונה והיחידה זו הסיבה החינוכית ואנחנו אין לנו איזה רצון להפוך את המתחם למגורים או להפשיר או לעשות רווחים נדל"נים ואפילו גם לא להשכיר.

יעקב מרגי: אני מקבל, אני מאמין לך.

יעקב מרגי: איזו מסגרת חינוכית הולכת להיות?

<רן גלר: המתקן הזה מושקע בו כסף רב והוא משמש רק את מערכת החינוך ואפילו גם לא יושכר למערכת החינוך, אלא ישמש את מערכת החינוך של פרדס חנה.

<רן גלר: אוקיי, אז כל השאלות לגבי - - -

יעקב מרגי: סליחה, לא הקשבתי, הסיחו את דעתי.

יעקב מרגי: גנבו לי את העט פשוט.

יעקב מרגי: אז תחזור על זה, מה הולך להיות במתקן.

<רן גלר: בבקשה, כן.

<רן גלר: אני רוצה לציין שעל אף הקרבה של המתחם לביג ולאזור התעשייה - - -

יעקב מרגי: ירדתי מזה, אין לי - - -

<רן גלר: הוא ישמש רק את מערכת החינוך של פרדס חנה.

יעקב מרגי: אני נטול מחשבות קונספירטיביות.

יעקב מרגי: מה אתם הולכים לעשות.

יעקב מרגי: עכשיו, לו יצויר שכבר הסכמנו איתכם, מה עשיתם, אפילו אני לא רוצה לומר לך ש - - -

<רן גלר: זה ישמש או את מערכת החינוך הרגילה או המיוחדת של פרדס חנה.

יעקב מרגי: איזה רגילה?

יעקב מרגי: יש לכם תיכון אחד.

<רן גלר: יש תיכון אחד, יש לנו הרבה בתי ספר יסודיים, יש 11 או 12 ויש גם בית ספר שרוצה להצטרף אלינו להיות בית ספר מוכר שאינו רשמי.

יעקב מרגי: מר גלר, אתה יודע שהפרוטוקול רושם הכל.

<רן גלר: בוודאי ובוודאי.

<רן גלר: בגלל זה אני כמו בבית משפט, אומר הכל בשבועה.

<רן גלר: אין שום בעיה.

יעקב מרגי: הפרוטוקול רושם.

יעקב מרגי: אוקיי.

יעקב מרגי: מה המענה החלופי שאתם מציעים לילדים האלה?

<רן גלר: המענה החלופי, כל ההשקעות של המועצה שביצענו עד היום, ויעידו פה המורים והמנהל, שאנחנו לא החסרנו מהצרכים של בית הספר, כל מה שיכולנו להשקיע והשקענו גם בפיתוח וגם בתכניות ואנחנו נמשיך להשקיע לפחות את אותו הסכום - - -

יעקב מרגי: לכן הם מביעים אמון במסגרת הנוכחית.

יעל כהן-פארן: איפה?

יעל כהן-פארן: הם יהיו בחקלאי?

<רן גלר: כן.

<רן גלר: רוב הילדים, אני מניח יהיו בחקלאי.

<רן גלר: אחר כך מנהלת אגף החינוך - - -

איילת נחמיאס ורבין: מאיפה שהם נשרו ממנה.

<רן גלר: תוכל להתייחס לסוגיות הפדגוגיות.

<רן גלר: אני בכוונה לא רוצה להתייחס לסוגיה הפדגוגית.

יעקב מרגי: אני אתן לה.

<רן גלר: אני אשאר בנושא המנהלי.

יעקב מרגי: המנהלי בלבד.

<רן גלר: לעניין בלבד.

<רן גלר: אבל אנחנו נמשיך להשקיע לפחות אותם סכומים מה שהשקענו עד היום, והשקענו הרבה, כולל הסעות על חשבוננו, כי משרד החינוך לא משתתף.

<רן גלר: השקענו ועשינו את הכל - - -

איילת נחמיאס ורבין: אבל משרד החינוך - - -

יעקב מרגי: סליחה.

יעקב מרגי: אנחנו בוועדת החינוך והתרבות, וגם ספורט.

יעקב מרגי: זה לא אומר שנאמץ את היציעים של הכדורגל כאן.

יעקב מרגי: בבקשה, תמשיך.

<רן גלר: אז אנחנו אומרים – נשקיע את כל הסכומים וגם מעבר לכך שכל ילד יצליח.

יעקב מרגי: אני יכול לשאול שאלה?

יעקב מרגי: תראה, שלא תחשוב שאני משלים עם מר גורלי.

יעקב מרגי: אני לא משלים, אבל אני שואל שאלות.

יעקב מרגי: אני אדם רציונאלי.

יעקב מרגי: אותם ילדים שהם לא תושבי הרשות המקומית, אתם מתחייבים פה להמשיך לקבל אותם?

<רן גלר: יש ילדים שאנחנו מחויבים, אז אנחנו בטח נמצא פתרון.

יעקב מרגי: מה זה מחויבים?

יעקב מרגי: סליחה.

<רן גלר: ילדי היישוב וילדי המסגרות של הפנימיות של היישוב - - -

יעקב מרגי: זה בדין קדימה.

יעקב מרגי: אני שאלתי עכשיו - - -

<רן גלר: מי שיביע רצון להשתלב במסגרות שלנו, בוודאי אנחנו נקבל אותו.

יעקב מרגי: תושבי האזור שהיום המסגרות שלהם זה הסדנאות, זה המפתן - - -

מירב בן ארי: מביע רצון.

יעקב מרגי: ירצו להשתלב - - -

<רן גלר: מי שירצה להשתלב בבית הספר החקלאי, במגמות הקיימות, במגמות שיפתחו, מגמות חדשות, יוכל לעשות את זה.

מירב בן ארי: איך הוא ישתלב בבית ספר רגיל?

יעקב מרגי: אוקיי.

יעקב מרגי: שמעתי.

יעקב מרגי: מנהלת מחלקת החינוך נמצאת כאן?

יעקב מרגי: בבקשה.

<אילנה זגול: שלום, שמי אילנה, אני מנהלת אגף החינוך.

<אילנה זגול: אני דווקא אתחיל מהסוף ולא ממה שחשבתי להתחיל.

<אילנה זגול: הפרופיל של הילדים פה במפתן הוא קצת שונה מפרופיל של ילדים אחרים.

<אילנה זגול: אלה לא ילדים שעברו את כיתות אתגר ומב"ר ואומץ, ממש לא, אלא שהמתחם של הסדנאות עם מפתן, הוא חלק מבית הספר החקלאי ולכן, אתם יודעים, כשנפתחת מסגרת היא גם מתמלאת ובקשיים כאלה מסוימים של ילדים בקשיים כאלה ואחרים, העבירו אותם לסדנאות, אבל הם בהחלט ילדים.

<אילנה זגול: אני יכולה לומר שאני היום נפגשת, בימים אלה אנחנו נפגשים צוות כדי לבנות תכנית לילדים.

<אילנה זגול: אני באמת לא מתחילה ממה שרציתי להתחיל, אבל כיוון ששאלתם, אני נוגעת בשאלה הזאת.

מירב בן ארי: לא, זה מעניין מה שאת אומרת.

<אילנה זגול: אנחנו מחויבים לכלל התלמידים.

<אילנה זגול: גם לתלמידים של פרדס חנה-כרכור וגם לתלמידים החיצוניים שמגיעים אלינו.

<אילנה זגול: אנחנו ראשית מעלים את הכיתות, יש לנו שם שתי כיתות של חינוך מיוחד, שהן תעלנה ככיתה לחקלאי, עם המחנכת שלהם והסייעת שלהם.

<אילנה זגול: שתי כיתות של חינוך מיוחד, שמכילות כל אחת כ-10 תלמידים.

<אילנה זגול: כיתות י"א-י"ב, אלה שעולים ל-י"א ואלה שעולים ל-י"ב, עולים ככיתה קטנה – 10 ילדים עם המחנכת שלהם ילמדו בבית הספר החקלאי, עם מעטפת תומכת נרחבת כמו חונך, כמו מענה בתחום הלימודי, כמו המחויבות שלנו.

<אילנה זגול: שוב, כל תלמיד נמצא במקום אחר, עם המחויבות שלנו ל-12 שנות לימוד, לחלק מהבגרויות וכדומה.

<אילנה זגול: כך שהתלמידים האלה - - -

מירב בן ארי: כי הם לא יכולים לעשות - - -

<אילנה זגול: כי אחוז התלמידים במסגרת המפתן, סדנאות, ברובם לא הגיעו לבחינות הבגרות.

<אילנה זגול: הם לא נבחנו בבחינות הבגרות.

מירב בן ארי: לא, אבל אם המצב כזה אידיאלי, אז למה הם כל כך - - -

יעקב מרגי: מה האלטרנטיביות המקצועיות שאתם מציעים להם, מעבר לתעודת בגרות?

<אילנה זגול: אני מיד אענה על זה.

<אילנה זגול: אני מבטיחה לענות על השאלה הזאת, רק תנו לי - - -

יעקב מרגי: אני מבטיח לך לא לפספס, אבל השעון מאיץ בי.

יעקב מרגי: אני חייב לסיים.

<אילנה זגול: אוקיי.

<אילנה זגול: אני רוצה לומר שאנחנו נתמכים בהחלטה הזאת על ידי האקדמיה, על ידי משרד החינוך ועל ידי מבחנים עולמיים שמוכיחים שמערכות סגרגטיביות מחלישות את החלשים ורק בתוך מערכות אינטגרטיביות הם נמשכים למעלה.

יעקב מרגי: שיבוא הדוקטור הזה אלי.

איילת נחמיאס ורבין: תלוי איזה חלשים.

<אילנה זגול: אוקיי, אני מבקשת כאן לומר שגם השטח מוכיח את זה.

<אילנה זגול: אנחנו סגרנו לפני שנתיים בית ספר מאד חלש, - - - מבחינת משרד החינוך.

<אילנה זגול: הכנסנו בית ספר חזק, שילבנו בו את התלמידים שלנו ואנחנו עוקבים.

<אילנה זגול: יש לי נתונים.

<אילנה זגול: דרך אגב, יש לי גם מכתבים, את קראת מכתב של אם - - -

איילת נחמיאס ורבין: יש לי הרבה מכתבים כאלה אגב.

<אילנה זגול: יש לי גם הרבה מכתבים שתומכים במהלך.

<אילנה זגול: אני רוצה להגיד לכם שהמסגרת הזאת היא מתויגת - - -

<ורד הרוש: לא מבית הספר.

<אילנה זגול: סליחה, כן מבית הספר ואני יכולה להראות את המכתבים האלה.

<אילנה זגול: סליחה, יש לי מכתבים שתומכים במהלך.

<אילנה זגול: יש הרבה תומכים במהלך הזה.

<אילנה זגול: המסגרת הזאת היא מתויגת, היא סטיגמטית.

<אילנה זגול: יש לנו קושי להכניס לשם תלמידים - - -

יעקב מרגי: תגידי, וכשהוא יושב בבית הספר החקלאי, הוא לא יהיה מתויג?

יעקב מרגי: מה את חושבת?

יעקב מרגי: תקשיבי, אני מוכן לקבל את הדברים שלך בכנות מלאה.

יעקב מרגי: אל תנסו לקחת אותי למצבים שאני כביכול אתלה בזה – או, באמת.

יעקב מרגי: תקשיבי, את יודעת מה - - -

<אילנה זגול: אנחנו לא מצליחים להכניס לשם ילדים.

איילת נחמיאס ורבין: אני מתנצלת, פשוט מחכים לי בישיבה.

יעקב מרגי: תתנצלי ועוד מעט אני אתנצל שלא מיציתי את הדיון.

איילת נחמיאס ורבין: אני ממש מתנצלת.

<אילנה זגול: אני רק אשלים - - -

איילת נחמיאס ורבין: סליחה, הוא ייתן לך להשלים.

איילת נחמיאס ורבין: שלא כמנהגי בדיון שאני יוזמת אותו, אני יוצאת לדיון לפני הסוף כי מחכים לי מגרמניה.

איילת נחמיאס ורבין: אני באמת אומרת לכם, כבר ישבנו ואני לא מיציתי להקשיב את ההקשבה לרשות.

איילת נחמיאס ורבין: אני מוכרחה להגיד לך, בדיוק כמו שאתה אמרת, יבואו אלי כל המומחים ויראו לי איפה אותם ילדים.

איילת נחמיאס ורבין: בכל זאת אנחנו יודעים שעל הרצף יש קיצוני ברצף, ולילדים האלה, אותם אנחנו חייבים לראות איך מושכים למעלה ואני לא בטוחה שזה הפתרון שהרשות מציעה.

איילת נחמיאס ורבין: תודה.

יעקב מרגי: למה אני עצרתי אותך?

יעקב מרגי: תקשיבי, הקטע של הסטיגמה, היא קיימת, מה לעשות?

יעקב מרגי: אבל אנחנו כבר מחנכים את עצמנו לא להשתמש בסטיגמה.

יעקב מרגי: זה לא סטיגמה.

יעקב מרגי: ילד לא אשם שהוא נולד עם קשיים אובייקטיביים כאלה או אחרים.

יעקב מרגי: סליחה, לא כל האצבעות שוות.

יעקב מרגי: ואני אומר גם לכם משהו, זה לא חכמה, לכן הסטיגמה לא קיימת פה, עם כל הכבוד.

יעקב מרגי: זה חולשה של החברה - - -

מירב בן ארי: גם בבית הספר, בכיתה קטנה זה סטיגמה.

יעקב מרגי: זו חולשה של החברה שבכלל משתמשת בטיעון הזה, אבל גם אם ניקח את הילד הזה, על החשש שאת מדברת ודווקא היא הנותנת, כשאני נמצא, אני עם הקשיים שלי נמצא במסגרת הזאת של מפתן, אני שווה בין שווים.

יעקב מרגי: אני מתמודד עם אותם - - -

<קריאה: נכון מאד.

יעקב מרגי: אמרתי לך שאני בוגר הפקולטה למדעי החיים.

יעקב מרגי: למה אתם מפריעים לי?

יעקב מרגי: סליחה, תקשיבו, אני שווה בין שווים ואני נוטה לקבל את התשובות שלכם, באמת, ולא ללכת למשהו קונספירטיבי.

יעקב מרגי: ואני בא ואומר לכם, אם זה הטיעון, זה לא די.

יעקב מרגי: נכון, יכול להיות שיש ילדים במפתן, בסדנאות, שעם קצת התאמות, אני יכול לשנות.

יעקב מרגי: יכול להיות.

יעקב מרגי: אני מוכן לקבל.

יעקב מרגי: אבל שתבואי ותגידי לי כולם.

יעקב מרגי: לא.

<אילנה זגול: לא, אני - - -

יעקב מרגי: תני לי.

יעקב מרגי: כשתבואי להשתמש בטיעון של הסטיגמה – לא מקבל לגמרי.

יעקב מרגי: מוחלט.

יעקב מרגי: באופן מוחלט.

יעקב מרגי: אני עדיין אומר לך, הלוואי והיינו מגיעים לימים האלה שלא צריך את המסגרות האתגריות האלה.

יעקב מרגי: הלוואי והיינו שם.

יעקב מרגי: אבל אנחנו יודעים ואני מתמודד פה בדיונים פעם אחר פעם, פעם אחר פעם, על אותם ילדים שקופים בתוך התיכונים, באוטוסטראדות.

יעקב מרגי: אני קורא להם אוטוסטראדות של חינוך.

יעקב מרגי: הם נעלמים.

יעקב מרגי: הם לא קיימים.

יעקב מרגי: תפסיקו.

יעקב מרגי: תקשיבו, אני גם מסתובב בבתי ספר מתוקף תפקידי ואני רואה את העמדות שבנו לבתי הספר, כמו הדלפקים של בזק, לעוז לתמורה.

יעקב מרגי: אז יש דלפקים – ואין עוז ואין תמורה.

יעקב מרגי: יש את התמורה למורים, ומקרים הכי טובים ראיתי איזה תלמיד אחד או תלמידה שיושבים עם אחד, כשבית הספר מונה מאות של תלמידים.

יעקב מרגי: תקשיבו, החשש, והנה אני אומר לכם, אני לא מכיר את פרדס חנה, לא מכיר את הסיפור של מפתנים, פעם ראשונה אני נדרש לזה ואני אומר לכם, אני כולי בא מקטן, ויכול להיות, אתה יודע מה, יכול להיות שההורים לפעמים רוצים משהו והוא לא הכי טוב להם, אבל אני לא רוצה לצאת מהדיון הזה כשאני לא משוכנע, כשאני לא משוכנע שאני לא מפספס אפילו ילד אחד.

יעקב מרגי: אפילו ילד אחד.

יעקב מרגי: כל שכן שמדובר פה בעשרות של ילדים שבאים ואומרים סליחה, זו המסגרת.

יעקב מרגי: יש פה אנשי מקצוע.

יעקב מרגי: יש לי פה אנשי מקצוע משירותי הרווחה, משרד הרווחה שאומר שעבור הילדים האלה זו המעטפת האידיאלית כרגע בשבילם.

יעל כהן-פארן: לא, אבל איך קיבלתם את ההחלטה הזאת בלי להתייעץ עם הרווחה.

<אילנה זגול: אבל אני עוד לא סיימתי.

<אילנה זגול: מיד אני אומר לך.

יעקב מרגי: תנו לה לסיים.

<אילנה זגול: אני נפגשתי עם מרבית הילדים כבר ועם ההורים שלהם.

<אילנה זגול: אני אומרת לכם כאן בוודאות מוחלטת, נכון שצריך מסגרת לילדי קצה, אבל 50% מהילדים שנמצאים שם, אם הם יהיו בחברה נורמטיבית - - -

יעקב מרגי: מקבל.

יעקב מרגי: מה עם ילדי הקצה.

<אילנה זגול: ילדי הקצה, אנחנו גם מטפלים בהם אישית בכל אחד.

<אילנה זגול: ויש ילדים, בעיקר תלמידי י"א – י"ב, אני אתן כדוגמא, יש לי רשימה כמובן מסודרת, שרוצים להשלים את עיצוב השיער, או מה שנקרא ספרות, אנחנו כבר בקשר עם נעמ"ת בחדרה.

<קריאה: זורקים - - -

יעקב מרגי: סליחה, גברתי, אני מבין אותך, אבל אל תתפרצי.

<אילנה זגול: אנחנו מטפלים בכל ילד.

<אילנה זגול: יש לנו מסגרת באור עקיבא, שוב, זה באמת לילדי קצה.

<אילנה זגול: אנחנו לא נזניח אף אחד.

<אילנה זגול: יש לנו - - -

יעקב מרגי: ריבונו של עולם, סליחה, אני פונה לרשות ולמשרד החינוך, אני אומר לכם תקשיבו, ישנה מסגרת, יש שם מסגרת תומכת, מסגרת שמצליחה.

יעקב מרגי: אני אומר, אתם לא יכולים לקבל החלטה כזו – בואו ניקח את מה שאפשר, את השאר נפזר לפי הצרכים?

יעקב מרגי: זה לא מסגרת תומכת.

יעקב מרגי: את מוצאת פתרונות קלים – לשלוח לאור עקיבא, לחדרה - - -

<אילנה זגול: זה הבודדים.

יעקב מרגי: הבודד והבודד עושה את הכלל.

יעקב מרגי: תקשיבו, אני אתן לך לסיים.

יעקב מרגי: אני הולך לסכם את הדברים בצורה ברורה, חד משמעית.

יעקב מרגי: אז תסיימי, אני לא רוצה להפסיק אותך באמצע.

מירב בן ארי: אני רק רוצה לשאול שאלה.

מירב בן ארי: בשבילך, שתעני.

מירב בן ארי: אני רואה שאת מנסה, אנחנו לא יוצאים פה חוצץ, חלילה.

מירב בן ארי: אני רק רוצה להבין, את אומרת דברים שהם דברי טעם.

מירב בן ארי: אני רק שואלת אותך – איך יכול להיות שיש כזאת דיכוטומיה בין התסכול שמוצג פה, לבין הדברים שאת אומרת.

<אילנה זגול: אני רוצה לומר לך – אין דיכוטומיה, כי כמו בכל שינוי, יש לו מתנגדים ויש לו תומכים.

<אילנה זגול: יש הרבה תומכים במהלך וגם מקרב ההורים יש לי מכתבים - - -

יעקב מרגי: מסכים איתך.

יעקב מרגי: מסכים איתך.

<אילנה זגול: באותה כמות שיש לחברת הכנסת.

<קריאה: אבל את - - -

<אילנה זגול: אבל אני לא מצליחה לומר משפט.

<אילנה זגול: יש מכתבים, יש לי מכתבים - - -

יעקב מרגי: אמרת את זה.

<אילנה זגול: לא, כי היא שאלה.

יעקב מרגי: השלמת את זה שבע פעמים.

יעקב מרגי: אמרת את זה.

<אילנה זגול: אני רוצה שוב לומר, אתם יודעים את זה בוודאי, אני לא מחדשת כלום.

<אילנה זגול: אנחנו מהמדינות הגבוהות בעולם שמסלילות במסגרות שלהם.

<אילנה זגול: אין לי ספק שחייבות להיות מסגרות כאלה לילדי קצה, אבל לא בכמות.

<אילנה זגול: מקודם נדמה לי שאת הזכרת.

<אילנה זגול: לא בכמות שיש כאן בכלל במערכת החינוך.

<אילנה זגול: אותם ילדים שאני אתן להם הזדמנות בחקלאי לסיים 12 שנות לימוד ולהגיע לבחינות הבגרות, הצלתי אותם.

יעקב מרגי: הרגי המסגרת הזאת הוקמה בגלל שהם לא הצליחו בחקלאי.

<אילנה זגול: לא.

<אילנה זגול: ממש לא.

יעקב מרגי: למה לא? סליחה.

<אילנה זגול: ממש לא.

<אילנה זגול: אני אומרת שוב, הילדים האלה - - -

יעקב מרגי: לא, אני אעצור את הדיון בלי סיכום.

יעקב מרגי: אין לי בעיה.

יעקב מרגי: רבותי, אני יכול לנעול את הדיון.

יעקב מרגי: הייתי צריך לנעול אותו בשתיים.

יעקב מרגי: אני יכול לנעול.

יעקב מרגי: אם תתפרצו, אני לא אמצה, אני נועל את הדיון בלי סיכום.

<אילנה זגול: אני חוזרת שוב, הילדים האלה לא עברו, הם לא הילדים שעברו את כל המסגרות והגיעו למקסימום.

יעקב מרגי: אני שואל אותך שאלה, את אשת חינוך, נכון - - -

<אילנה זגול: יש שם ילדים - - -

יעקב מרגי: רגע, רגע, גברתי, אני לא יכול לתת לך לתת את ההרצאה המלומדת שלך ויש לך אותה ואין לי ספק.

יעקב מרגי: לכן אני חייב לשאול את השאלות הנקודתיות ואת תצטרכי לתמצת את הנקודות.

יעקב מרגי: יש לך ניסיון בחינוך, זה התפקיד שלך.

יעקב מרגי: את מבינה שבשינוי הזה, אלא אם כן תגידי אני בטוחה שבשינוי הזה לא תיפגע שערה אחת של ילדה או ילדה.

יעקב מרגי: בשינוי הזה אנחנו עלולים למצוא את עצמנו - לא יודע לומר לך את הכמות המספרית כי אני לא עשיתי אבחון לילדים, לא מכיר את הילדים – למצוא את עצמנו שאולי סידרנו עשרה פה והצליחו וסידרנו עוד חמישה פה והצליחו, והשאר אני אאבד אותם.

<אילנה זגול: אני אענה לזה ובזה אני אסיים.

<אילנה זגול: אנחנו ברשות מחויבים.

<אילנה זגול: לוקחים את זה כאתגר חברתי חינוכי, לצמצם את הפערים בין החלשים לחזקים.

<אילנה זגול: כשם שקיבלנו פרס חינוך ובין השאר אחד הנימוקים היה על מחויבות ואחריות בהובלת תהליכים, יש לנו כאן

<אילנה זגול: אחריות ומחויבות רבה לגבי כל ילד וילד.

<אילנה זגול: אני אישית כמנהל אגף החינוך, אעקוב אחרי ילד וילד שלא ינשור, שימצה את היכולות שלו, שיקבל את המעטפת שלו.

<אילנה זגול: זאת המחויבות שלנו, וכשאנחנו מחויבים – אין סיכוי שהמהלך הזה - - - ההצלחה - - -

יעקב מרגי: התחייבתם.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני לוקח את הדברים באמונה.

יעקב מרגי: התחייבת בשם 30 ילד.

יעקב מרגי: את לא יכולה להתחייב לי על ה-60 הנותרים.

<אילנה זגול: אני אעקוב אחרי כלל התלמידים.

יעקב מרגי: את לא יכולה.

יעקב מרגי: את לא יכולה.

יעקב מרגי: בואי תקשיבי.

<אילנה זגול: אני אענה לך גם על זה.

<אילנה זגול: תראה, יש לנו באמת מחויבות גם לתלמידים החיצוניים, אבל זה לא יכול לעמוד - - -

יעקב מרגי: זו לא אותה מחויבות.

<אילנה זגול: אבל זה לא יכול לעמוד בראש מערך השיקולים שלנו, כשיש שיקולים אחרים - - -

יעקב מרגי: יפה ולכן אני מבין אותך.

יעקב מרגי: הכרח שלא יגונה, לכן עומדת לי הזכות, מאחר שאמרה מירב שלימדה אותי היום, למדתי ממנה הרבה דברים, למדתי עוד משהו: הוא ראש עירייה, הוא לא ראש עיר.

יעקב מרגי: במילים אחרות היא רצתה לומר, מה שאנחנו היינו אומרים בשכונה, הוא לא השריף של השכונה והוא חלק בדיוק - - -

<קריאה: הוא מתנהג ככה, זה בסדר.

יעקב מרגי: לא, לא, הוא חלק מהגלובאלי.

יעקב מרגי: זה כמו שאני אומר לרון חולדאי, זה שאתה רשות חזקה ויציבה, זה לא בגלל שאתה הכי מוכשר.

יעקב מרגי: אתה מוכשר, אתה גבוה, נאה, היית טייס וזה, אבל גם המדינה השקיעה בך שם, הביאה לך את הקריה והביאה לך בתי חולים ומוזיאונים והכל, וזה עוזר לך להיות רשות יציבה.

יעקב מרגי: ונתנה לך גם את יפו והחזירה לך את תל אביב והמשאב הוא לא משאב שלך לבד.

יעקב מרגי: ככה, זו ההסתכלות שלי כנבחר ציבור.

יעקב מרגי: המשאב בפרדס חנה הוא לא משאב של חיים געש לבד ומליאת המועצה ככל שתהיה פה אחד.

יעקב מרגי: ולכן אני אומר, יש לי פה, כיושב ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט של כנסת ישראל, אחריות כללית לכל ילדי המוסד אותי.

יעקב מרגי: לא מעניין אותי אם הם תושבי פרדס חנה-כרכור.

יעקב מרגי: לא מעניין אותי.

יעקב מרגי: עומדת הזכות לראש הרשות לקבל החלטות לעשות שינוי, עומדת לו הזכות.

יעקב מרגי: ואתם יודעים מה, אם לא זיהיתי, בואו נאמר שלא זיהיתי מניעים אחרים כרגע.

יעקב מרגי: שמעתי את אלה מחד, זו מילה מול מילה, אני לא חוקר כאן.

יעקב מרגי: אני לא בשלב הזה שאני יכול להגיד לכם זיהיתי מניעים, בסדר?

יעקב מרגי: אני לא אוכל להרשות את זה.

יעקב מרגי: אני לא אסכן פה.

יעקב מרגי: אני לא אוכל להרשות את זה.

יעקב מרגי: אני אומר אמירה חד משמעית – אני אדרוש גם משרד החינוך להיות מעורב אישית ומהמנכ"לית להיות מעורבת, לקבל הסברים איך הם מאפשרים להניח את דעתי שאכן יינתן המענה המיטבי, המיטבי, במקסימום לאותם ילדים.

יעקב מרגי: כי אמרתי, רבותי, על ה-110 תלמידים האלה יש עוד אלפים שלא זכו לטיפול הזה.

יעקב מרגי: אז לפחות עליהם אני חייב לשמור.

יעקב מרגי: אני חייב לשמור ואנחנו נאמר את זה.

יעקב מרגי: אני אסכם בצורה כזו, יסלחו לי כל אלה שיש להם עוד הרבה מה לומר.

יעקב מרגי: אני חושב שהיה סך הכל דיון שהרבה דובר ואפשרתי גם לשחרר לכולם.

יעקב מרגי: בדרך כלל לא כל מי שמוזמן חייב לדבר בוועדה.

יעקב מרגי: אני יכול רק להצר.

יעקב מרגי: אם חיים געש היה מגיע לדיון, אני מצר על כך - אני מבין שהוא לא יכול היה – היינו שומרים דברים יותר, איך אומרים, להסתכל לו בלבן שבעיניים, לשמוע את הנחרצות.

יעקב מרגי: זה לא דומה, למרות שהוא יעיל ועשה גזבר ומזכיר.

יעקב מרגי: זו פעם ראשונה שאני שומע על זה.

יעקב מרגי: יפה.

יעקב מרגי: אני לא ציני.

יעקב מרגי: אני אמרתי משהו בציניות?

יעקב מרגי: יפה.

יעקב מרגי: הרשות המקומית גם שלחה לכאן את מנהלת המחלקה.

יעקב מרגי: מבחינת הרשות המקומית היא גילתה אחריות, באה לדיון באומץ.

יעקב מרגי: משרד החינוך, אני באמת לא מבין את החינוך ההתיישבותי, וזה חלק מהסיכום – החינוך ההתיישבותי.

יעקב מרגי: גם ככה הוא הולך מצטמק ורע לו על הנדיבות שלו לשחרר.

יעקב מרגי: שמעתי - - -

<אילנה זגול: אני יכולה - - -

יעקב מרגי: לא, לא, את לא יכולה לדבר בשמם.

יעקב מרגי: אם הם ירצו לדבר, שיבואו - - -

<אילנה זגול: לא, אבל בתור נציג של המועצה, לא שלהם.

יעקב מרגי: סליחה, שמעתי את ההסבר.

יעקב מרגי: אני חושב שההסבר מניח את דעתי בפרמטרים, אבל החינוך ההתיישבותי היה צריך להופיע לדיון הזה.

יעקב מרגי: אני חושב שצמרת משרד החינוך, כשיש דיון כזה על סכנה לעתידו של בית הספר, ברמה של מנהלת מחוז צריכה להגיע.

יעקב מרגי: היא שלחה, יפה.

יעקב מרגי: גם צמרת משרד החינוך הייתה צריכה להגיע לכאן ואני חושב שזה חבל שלא כך, כי היינו יכולים להיות יותר ממוקדים בסיכום.

יעקב מרגי: ואני אומר לכם, הסיכום יהיה כזה: הוועדה כמובן שמעה את כל חרדת ההורים, את חרדת תושבי העיר ואנשי משרד הרווחה, חשוב, בעלי המקצוע, אנשי המשרד.

יעקב מרגי: בדרך כלל אני כותב תוך כדי, אבל הייתי חייב להיות מרוכז בדיון, לא הספקתי.

יעקב מרגי: אני אומר את זה ומנהלת הוועדה תנסח את הסיכום ברוח הדברים האלה.

יעקב מרגי: הוועדה שמעה את נציגי משרד הרווחה והשירותים החברתיים ואת אנשי הרשות, את המתנדבים מאגודת הידידים, הורים מודאגים, אזרחים מודאגים תושבי פרדס חנה-כרכור, על הסכנה ועל עתידו של בית הספר ברנקו וייס, נכון?

<קריאה: סדנאות.

<קריאה: מפתן.

יעקב מרגי: סדנאות, חקלאי, מפתן, ברנקו וייס.

יעקב מרגי: החיים כל כך קשים ומסבכים אותם עוד יותר.

יעקב מרגי: ושמענו את החששות ושמענו גם כיוונים שיש חשש שיש מניעים לא הכי מקצועיים בקטע הזה.

יעקב מרגי: שמענו שהעירייה קיבלה את ההחלטה בהליך מנהלי לכאורה תקין.

יעקב מרגי: אבל אני הייתי שמח לשמוע גם חוות דעת מקצועיות מעבר.

יעקב מרגי: בוודאי שמנהלת מחלקת החינוך היא אשת מקצוע בתחום החינוך, אבל אין ספק שהעבודה שהייתה צריכה להיעשות כאן היא עבודת מטה, לבחון, לראות.

יעקב מרגי: לפחות כשבאים לדיון לבוא עם נייר עמדה שנוסח אחרי עבודת מטה, שבאה ואומרת מיפינו את הצרכים, מיפינו את היכולות, יש לנו יכולות לטפל וכו', אבל לא קיבלתי את זה.

יעקב מרגי: יש הבטחה.

יעקב מרגי: יש הבטחה של מנהלת מחלקת החינוך שהם מחויבים לכל ילד וילד, לנסות לשבץ אותם במסגרת מתאימה.

יעקב מרגי: אין ספק שבמסגרות שאתם מציעים אין את אותן אפשרויות שיש היום בסדנאות, שחלק מההורים יודעים שהילדים שלהם לא יכולים ללכת לעיצוב, לא לאדריכלות נוף ולא לדברים כאלה ואחרים; ובטח ובטח לא מסתפקים בתג"ת – תעודת גמר תיכונית.

יעקב מרגי: אז הוא יקבל ציון טוב בתלמידאות, אבל עם זה הוא לא יכול לצאת החוצה עם כלום.

יעקב מרגי: לפחות, ואני מעריך, אני אומר לכם, אני מעריך הורים שעדיין משלימים, כי לפעמים הורים מדחיקים וגורמים עוול לילדים שלהם ושמים אותם במסגרות כאלה, העיקר שלא לתייג אותם והם משלימים עם זה ודוחפים ונאבקים כדי שהילד שלהם ייצא עם מקצוע נגרות ומסגרות, מועיל לחברה, מועיל לחיים, מועיל לעצמו והוא יועיל למשפחתו בעתיד.

יעקב מרגי: ולכן אני קורא למשרד החינוך לעשות הכל לא לסגור את המסגרת הזו, ואם הולכים לסגירת המסגרת, הוועדה מבקשת תקבל לידיה מסמך מפורט על כל תלמיד ותלמיד והחלופות שמוצעות לו בטרם ייסגר המוסד.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: הישיבה נעולה.