ועדת הפנים והגנת הסביבה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 210, 2016-06-20 11:30

דוד אמסלם: צהריים טובים.

דוד אמסלם: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת הפנים והגנת הסביבה בנושא הבא: הצעת חוק להבטחת דיור חלופי לתושבי גבעת עמל, התשע"ו-2016 (פ/2573/20) של חברת הכנסת שולי מועלם, חבר הכנסת דב חנין, חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס, חבר הכנסת מכלוף מיקי זוהר, חבר הכנסת יוסי יונה, חבר הכנסת אלי כהן, חבר הכנסת איציק שמולי, חברת הכנסת סתיו שפיר, חבר הכנסת אורי מקלב, חבר הכנסת יעקב מרגי וחבר הכנסת אילן גילאון.

דוד אמסלם: הצעת חוק להבטחת דיור חלופי לתושבי גבעת עמל, התשע"ה-2015 (פ/166/20) של חבר הכנסת דב חנין, חבר הכנסת איימן עודה וחבר הכנסת עבדאללה אבו-מערוף.

דוד אמסלם: הצעת החוק להבטחת דיור חלופי לתושבי גבעת עמל, התשע"ה-2015, של חבר הכנסת אילן גילאון.

דוד אמסלם: כל הצעות החוק הן בעצם אותו דבר.

דוד אמסלם: הדיון יתקיים עד השעה 12:30.

דוד אמסלם: אני מבקש מחברי הכנסת להתייחס בקצרה, ואני רוצה לעבור להקראה.

דוד אמסלם: אני רוצה לקיים הצבעה על מיזוג שלוש ההצעות.

דוד אמסלם: הן כמעט זהות.

דוד אמסלם: בעד המיזוג – פה-אחד

דוד אמסלם: נמנעים – אין

דוד אמסלם: בעד- פה-אחד, נגד- אין, נמנעים- אין.

דוד אמסלם: המיזוג אושר.

דוד אמסלם: אני רוצה להעביר את זכות הדיבור לחברת הכנסת שולי מועלם בקצרה.

דוד אמסלם: בבקשה.

שולי מועלם-רפאלי: תודה, אדוני.

שולי מועלם-רפאלי: תודה על הזריזות לקבוע את הדיון החשוב הזה.

שולי מועלם-רפאלי: נאמרו דברים נכוחים במליאת הכנסת, ואני רוצה לתמצת אותם בשלושה משפטים.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו עומדים בפני עוול זועק לשמים.

שולי מועלם-רפאלי: מדינת ישראל בהקמתה שולחת אנשים להקים שכונות באזורי ספר, ובמקום לשאת אותם על נס מתנוסס בנקודה מסוימת מתחילים להתנכל להם, מתחילים לנסות לגרום להם לצאת מבתיהם.

שולי מועלם-רפאלי: דור אחרי דור, שנים רבות, המדינה מובילה מהלך מאוד בעייתי של הוצאת אנשים מהבתים על לא עוול בכפם; במקום לעשות את הדבר המתבקש, לאפשר להם כפי שאפשרו לשאר המקומות לקנות את הבתים שלהם ולגור בהם בשמחה ובטוב לבב.

שולי מועלם-רפאלי: הצעת החוק הזאת שמתייחסת לגבעת עמל היא בעצם רק נקודה אחת מבין שכונות נוספות בארץ כולה.

שולי מועלם-רפאלי: גם אדוני השתתף ביום המקסים שהוביל חבר הכנסת יוסי יונה בעניין השכונות האלה.

שולי מועלם-רפאלי: לדעתי, תיקון העוול כלפי מתיישבים האלה, כיוון שהוא לא נעשה לא על-ידי הרשות המקומית ולא על-ידי המערכת המשפטית הגיע למציאות שהוא יתוקן בחקיקה.

שולי מועלם-רפאלי: נכון היה לנו שזה לא היה מגיע למקום הזה.

שולי מועלם-רפאלי: אבל משעה שזה הגיע לכאן בתמיכה גדולה של שרת המשפטים שהובילה את זה בכנסת הקודמת ושל שר הבינוי והשיכון שאמר דברים מאוד ברורים מעל דוכן הכנסת בתמיכת שר האוצר, אני מבקשת שנעביר את החוק הזה, ונתחיל לטפל בתושבים – איפה הם יגורו, איך הם יגורו, מה מגיע למי, מי נכנס תחת הזכות לקבל את מה שמגיע לו על בסיס הבית בגבעת עמל.

שולי מועלם-רפאלי: בעזרת ה' זה יהיה רק החלק הראשון בתיקון כלפי המתיישבים כולם.

דוד אמסלם: תודה לחברת הכנסת שולי מועלם.

דוד אמסלם: חבר הכנסת יוסי יונה, בבקשה.

יוסי יונה: אדוני היושב-ראש, אני רוצה להצטרף לדבריה של חברתי שולי מועלם.

יוסי יונה: יש לנו הזדמנות לתקן עוול היסטורי ולמוטט באופן חד-משמעי את ההבחנה המעוותת הזאת שמתקיימת כבר הרבה מאוד שנים בארץ בין בניה ובנותיה החורגים של המדינה לבין בניה ובנותיה החביבים.

יוסי יונה: זה מקרה אחד מיני רבים, ואנחנו הולכים לנצח במאבק הזה.

יוסי יונה: אנחנו נלך הלאה גם למקרים הבאים.

יוסי יונה: אנחנו רוצים פתרון מבני לבנות ולבני השכונות שהובאו לשם על-ידי המדינה, והיום המדינה, מוסדותיה ורשויותיה השונות מתנכרת לזכויות שלהם.

יוסי יונה: הדבר הזה הוא לא הגיוני, בלתי מוסרי ומצריך תיקון.

יוסי יונה: אנחנו נמצאים כאן במעמד שחוצה גבולות פוליטיים מפלגתיים.

יוסי יונה: זה מלמד על הקונצנזוס הרחב ועל ההיענות הרחבה של כולנו לעוול הזה ועל הרצון לפתור אותו.

יוסי יונה: אדוני היושב-ראש, זאת הזדמנות היסטורית.

יוסי יונה: אני לא יודע אם הייתה קואליציה כזאת בעבר בין חברות וחברי הכנסת.

יוסי יונה: עלינו לנצל את המומנטום ואת ההזדמנות ההיסטורית הזאת ולעשות זאת מהר.

יוסי יונה: מדוע?

יוסי יונה: כי בהרבה מקרים בו-בזמן שאנחנו רוצים לתקן את העיוותים ואת העוולות ההיסטוריות הללו מתנהלים נגד התושבים תהליכים משפטיים כדי לעקור אותם מבתיהם.

יוסי יונה: לכן הדבר החשוב ביותר שעלינו לעשות בראשותך, זה ליצור הליך מאוד מזורז שהחוק הזה כבר ייכנס לתוקפו ויגביל את העושק ואת הפגיעה בתושבים של גבעת עמל, של שכונת הארגזים, של ליפתא ועוד שכונות רבות בארץ.

יוסי יונה: תודה, אדוני היושב-ראש.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.

דב חנין: תודה, אדוני היושב-ראש, על כינוס הדיון הזה ותודה על הכינוס שלו כל כך מהר.

דב חנין: אני מעריך את זה מאוד, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: אכן, כמו עמיתי, חברת הכנסת מועלם-רפאלי וחבר הכנסת יונה, אנחנו עוסקים בעוול קשה.

דב חנין: אנחנו עוסקים בעוול רוחבי, אבל עוול של קבוצת אנשים שלמרות שהמדינה שלחה אותם למקומות שבהם הם גרים או צאצאיהם גרים או צאצאי צאצאיהם גרים, לא מתייחסים אליהם כמו לאנשים אחרים ששלחו אותם לקיבוצים או למושבים שבהם אותה מדינה שלחה את אותם אנשים למקומות אחרים, מכבדת אותם, נותנת להם את הקרקע, יוצרת להם הסדרי התיישבות – הכול בצורה הוגנת וראויה.

דב חנין: משום מה לאנשים האלה אומרים, לא, אתם לא שייכים, אתם פולשים, אנחנו לא סופרים אתכם ולא יודעים לראות אתכם וכדומה.

דב חנין: הדבר הזה הוא בלתי נסבל ובלתי אפשרי.

דב חנין: לכן חשוב לייצר את הפתרון.

דב חנין: הפתרון הזה הוא גם מאוד אפשרי, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: אנחנו מדברים על קרקעות שהשווי הכלכלי שלהן הוא עצום.

דב חנין: כל האנשים האלה יושבים על קרקעות שהשווי שלהן הוא ממש כמו של מכרה זהב.

דב חנין: לכן יש כסף; הכסף הזה נמצא בקרקע.

דב חנין: מתוך הכסף הזה ניתן לייצר פתרונות מאוד ראויים לאנשים האלה.

דב חנין: עד היום, אדוני היושב-ראש, תושבי השכונות האלה לא באים ואומרים, אנחנו כמו הקיבוצים והמושבים.

דב חנין: נתתם לקיבוצים ולמושבים את הקרקע שלהם?

דב חנין: גם אנחנו רוצים את הקרקע.

דב חנין: אתם רוצים לבנות מגדל בגבעת עמל?

דב חנין: אין בעיה – תבנו מגדל.

דב חנין: הוא שלנו.

דב חנין: הקרקע שלנו.

דב חנין: הם לא באים ואומרים את זה.

דב חנין: הם מסתפקים בעמדה מאוד צנועה; הם אומרים בסך הכול – תנו לנו דיור חלופי, דירה תמורת דירה.

דב חנין: אנחנו עוזבים נכס – תנו לנו נכס חלופי בערך שלו כדי שנוכל לחיות.

דב חנין: זה המינימום.

דב חנין: האנשים האלה שדורשים את המינימום – המדינה אוטמת את אוזניה ועוצמת את עיניה ולא רואה אותם.

דב חנין: לכן אנחנו צריכים להתקדם בנושא הזה.

דב חנין: הכדור הזה נמצא בכנסת.

דב חנין: יש כאן באמת שיתוף פעולה חוצה גבולות שבעזרתו אפשר להתקדם.

דב חנין: לחץ הזמנים הוא מאוד גדול.

דב חנין: בגבעת עמל אנשים נמצאים במצוקה קשה; אנשים נמצאים בפני סכנת פינוי; יש כאלה שכבר פונו, יש כאלה שנמצאים ברחוב, יש כאלה בלי פתרון, יש כאלה שחוששים כל רגע מה יהיה מחר ואיך ייראה מחר.

דב חנין: זה לא רק בגבעת עמל, זה גם בשכונת הארגזים.

דב חנין: כמו שאתה יודע יש פינויים אוטוטו בימים הקרובים.

דב חנין: לכן ההתקדמות שלנו בכנסת מאוד חשובה.

דב חנין: ההצעה שלי ברמה המעשית – אני יודע, אדוני היושב-ראש, שאף על פי שהעיקרון של החוק הזה מאוד פשוט, של דיור חלופי – דירה תמורת דירה.

דב חנין: זה כל הסיפור של החוק הזה.

דב חנין: זה החוק הכי פשוט בעולם.

דב חנין: אני עדיין יודע שיש שאלות שאולי הייעוץ המשפטי יעלה – איך, ובאיזו צורה יעבוד המנגנון.

דב חנין: בהכנה לקריאה שנייה ושלישית יהיה לנו מספיק זמן להתעסק עם כל המורכבות, עם כל השאלות ועם כל הדילמות.

דב חנין: בחוק הזה כבר היו דיונים ובנושאים האלה היו דיונים מכאן ועד הודעה חדשה.

דב חנין: במהלך ההכנה לקריאה השנייה והשלישית.

דב חנין: אני מציע שהיום נאשר את החוק לקריאה ראשונה מתוך התחייבות של כולנו במהלך ההכנה לקריאה שנייה ושלישית, למצות את כל המורכבות וכל השאלות שנשארות פתוחות.

דב חנין: אפשר לעשות את זה, ונוכל לעשות את זה בהצלחה.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: חבר הכנסת אילן גילאון, בבקשה.

אילן גילאון: תודה, אדוני.

אילן גילאון: בלילה שהיה פינוי בגבעת עמל הגעתי לשם לא מתוך כך שחשבתי שאני יכול לעשות משהו, אלא מפאת הבושה שלי בתור חבר כנסת, אזרח במדינת ישראל, ומתוך תפיסתי המיושנת שיש לנו אחריות לאנשים שלנו.

אילן גילאון: אגב, אני מקפיד על כך בכל התחומים.

אילן גילאון: אין לי דין, שיח, ריב ומדון עם המתנחלים כי הם נשלחו שם על-ידי החלטות ריבוניות של מדינת ישראל.

אילן גילאון: כלומר זה נקרא "אחריות" – אחריות של מדינה כלפי אזרחיה; יצירת מצב שאדם לא צריך לחוש שבסוף נפילתו לא יהיה לבדו כמו שחשות המשפחות האלה.

אילן גילאון: פתאום ואקום ושום דבר לא קרה.

אילן גילאון: לא היינו מאפשרים את זה לעצמנו עם אף אחד.

אילן גילאון: תאר לעצמך, אדוני, שאנשי גוש קטיף, היו אומרים להם, לכו דברו עכשיו עם הנייה וסדרו את התנאים שלכם לעתיד.

אילן גילאון: זה בדיוק אותו דבר כמו ששמו את אלפסי מול כוזהינוף ומול תשובה ואנשים אחרים.

אילן גילאון: האחריות הבסיסית הזאת איננה קיימת, והיא יכול להתגלגל על כל אחד כי בגבעת עמל כל אחד בנפרד נלחם לבד, אבל במציאות הזאת נלחמים – איך אמרת, חבר הכנסת פרופ' יונה?

אילן גילאון: – יש בנים שהם בכירים יותר וכאלה שהם חורגים.

אילן גילאון: אלה החורגים הם רבים יותר.

אילן גילאון: זה המעמד של אלה שהם רבים יותר, ובסופו של דבר זה יתגולל על כל אחד אם לא נדע לתת אחריות כוללת.

אילן גילאון: בשבילי זה יום מר ונמהר להגיע למציאות שאני צריך לחוקק חוק על מה שמדינת ישראל ממילא הייתה צריכה לעשות.

אילן גילאון: משום שעוני הוא בסופו של דבר חלוקה לא נכונה של העושר; ומשום שמאבק צריך רק במקום שאין בו הגינות ואחריות בסיסית.

אילן גילאון: אנחנו אנשים ממפלגות שונות, וכולנו מציעים את אותה הצעה.

אילן גילאון: בסופו של דבר זה יוכרע כאשר גם החוק הזה יוכרע בפתרון של דירה תמורת דירה.

אילן גילאון: במנגנון הזה משרד השיכון ומשרד האוצר חייבים להיכנס לתמונה ולא להשאיר את אנשי גבעת עמל מול כל הבולענים האבו-נפחות האלה שכל הזמן אוכלים הכול.

אילן גילאון: זה לא יכול להיות.

אילן גילאון: הזכות היא זכות בסיסית שמגיעה לכל אדם מתוקף אחריותה של המדינה, קודם כול בלי לברר שום דבר.

אילן גילאון: החוק של כולנו הוא, כאמור, פחות או יותר זהה – לתת דירה תמורת דירה לכל בית אב ולכל מי שאינו נסמך על שולחן משפחתו.

אילן גילאון: אני מקווה שגם נעביר את החוק אבל גם נממן את הדירות; כי אפשר לגור בבנייה טרומית אבל אי אפשר לגור בקריאה טרומית.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: ברשות

דוד אמסלם: כם בעוד עשר דקות אני רוצה להתחיל את הקראת החוק.

דוד אמסלם: חבר הכנסת אבו מערוף, בבקשה.

עבדאללה אבו מערוף: יום טוב.

עבדאללה אבו מערוף: תודה לכבוד היושב-ראש.

עבדאללה אבו מערוף: אני לא אפרט הרבה.

עבדאללה אבו מערוף: החוק ברור פשוטו כמשמעו.

עבדאללה אבו מערוף: לא רק שמן הראוי, אלא חייבים להעביר את החוק.

עבדאללה אבו מערוף: חבל שזה הגיע לחוק.

עבדאללה אבו מערוף: המלצנו לחוקק חוק ולהציע הצעת חוק וטוב שאכן הדבר ייעשה.

עבדאללה אבו מערוף: אין מה להוסיף.

עבדאללה אבו מערוף: לא צריך.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס, בבקשה.

אורלי לוי אבקסיס: אדוני היושב-ראש, אני בהחלט מודה לך גם על הזימון של הישיבה הזאת.

אורלי לוי אבקסיס: אני אגיד לך מה החששות הכי גדולים שלי.

אורלי לוי אבקסיס: ראשית היינו בסרט הזה גם בקדנציה שעברה.

אורלי לוי אבקסיס: הבטיחו לנו שהדברים האלה יתוקנו.

אורלי לוי אבקסיס: אפילו תמכו בנו בקריאה הטרומית, אבל אז מסמסו את זה בצורה כזאת שקברו את זה קבורת חמור או מיתת נשיקה; בצורה כזאת שנתנו לגל מסוים לעבור כשהייתה התסיסה.

אורלי לוי אבקסיס: קיבלו את הטרומית, הרגיעו אנשים, ובמקביל – תקשיב לי, אדוני היושב-ראש – ההליכים המשפטיים של סילוק האנשים מהבתים שלהם, לחמוד את הקרקע שלהם ובחלק מהמקרים הכספים משמשים לעשות את העקירה הזאת.

אורלי לוי אבקסיס: כי זאת עקירה.

אורלי לוי אבקסיס: במה הם שונים מאחרים?

אורלי לוי אבקסיס: למה אחרים כשמפנים אותם מהמקומות שהמדינה שלחה אותם אליהם, מפצים אותם?

אורלי לוי אבקסיס: למה פה המקומות שאליהם המדינה שלחה אותם מאינטרס התיישבותי?

אורלי לוי אבקסיס: אני אגיד לך מה ההבדל – להם אין לובי חזק בכנסת, ואין להם מפלגה שתייצג אותם.

אורלי לוי אבקסיס: ודבר שלישי הקרקע שהם יושבים עליה זה אזור נדל"ני.

אורלי לוי אבקסיס: מדינת ישראל כבר הפכה את מחיר הקרקע לשווה הרבה יותר מאשר מחיר החיים במדינת ישראל או לפחות למחיר החיים של אוכלוסיות מסוימות.

אורלי לוי אבקסיס: זה עצוב.

אורלי לוי אבקסיס: אבל למה אני שמחה?

אורלי לוי אבקסיס: כי היום יושב בראשות הוועדה חבר כנסת שאני כל כך סומכת עליו שאי אפשר יהיה לסבן אותו או למסמס איתו.

אורלי לוי אבקסיס: עצם זה שקבעת לנו עכשיו כמה דקות נותרו להקראת החוק זה אומר שאתה לא תיתן למי שמעוניין רק לסתום לנו את הפיות, לקבל את מה שהוא רוצה.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו דרכך יחד אתך נוכל להביא לתיקון המעוות.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו סומכים עליך כי ראינו שיש לך גב חזק.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: חבר הכנסת זוהיר בהלול, בבקשה.

דוד אמסלם: אני לא הנושא, חבר'ה.

דוד אמסלם: רק לנושא.

אורלי לוי אבקסיס: לא, היו יושבי-ראש שמסמסו.

זוהיר בהלול: היישוב הזה נקרא בזמנו ג'מוסין אל-ע'רב.

זוהיר בהלול: ב-1948-1947 הוא היה מובלעת ערבית בין תל-אביב לבין רמת-גן.

זוהיר בהלול: מאוחר יותר אחרי המלחמה ממשלת ישראל רצתה לשכן אנשים מהיישובים הסמוכים והקימה את גבעת עמל - -

<קריאה: והביאה אותנו.

זוהיר בהלול: והביאה אתכם.

זוהיר בהלול: האנשים האלה חיו במקום מקולל.

זוהיר בהלול: המקום הזה הוא קללה כי הוא פונה לא מעט פעמים בשיבוט בל יתואר.

זוהיר בהלול: לכן לבי איתכם, ואני חושב שהחוק הזה שמסדיר את שיכונם במקום החדש הוא הבסיס שבבסיס שאפשר להעניק לאנשים האלה.

זוהיר בהלול: לכן אם הדבר יוסדר, וחקיקת החוק תתקבל, זה יהיה פיצוי דל למצוקה גדולה.

זוהיר בהלול: תודה רבה.

זוהיר בהלול: (מחיאות כפיים)

דוד אמסלם: לא, סליחה.

זוהיר בהלול: דודי, למה?

זוהיר בהלול: אוהבים אותי.

דוד אמסלם: אני אסביר.

דוד אמסלם: גם אני אוהב אותו מאוד, אבל כאן לא מוחאים כפיים.

דוד אמסלם: אנחנו לא בתיאטרון.

דוד אמסלם: לפני שאעביר את רשות הדיבור למלי אלפסי, נציגת השכונה, ואחרי זה נעבור להקראה, אני רוצה לומר כמה משפטים לגבי הנושא הזה.

דוד אמסלם: אני רואה את סיפור גבעת עמל, שכונת הארגזים, את שכונת ליפתא ואת בית דגן כאותו סיפור.

דוד אמסלם: רק אתם הקדמתם את האחרים.

אילן גילאון: אבל הם לא - - - את האחרים.

דוד אמסלם: אני מתבייש בכלל בדיון הזה, איך הגענו לנקודה הזאת.

דוד אמסלם: אני בשוק.

דוד אמסלם: עד שהעסק לא התגלגל לא האמנתי שזה יכול להיות.

דוד אמסלם: מדינת ישראל לוקחת אנשים.

דוד אמסלם: אני עשיתי דיון לגבי ליפתא לפני שלושה חודשים.

דוד אמסלם: בא בן אדם בן 82 עם רעייתו בת 80.

דוד אמסלם: הוא מספר את סיפור חייו.

דוד אמסלם: בשנת 1952 הוא הגיע לארץ, שמו אותו בשכונת ליפתא.

דוד אמסלם: ליפתא זאת שכונת ספר.

דוד אמסלם: 400 מטר משם בשנות ה-50 זה כבר הגבול.

דוד אמסלם: כנ"ל במוסררה וכנ"ל בממילא.

דוד אמסלם: את מי הביאו לשכונות האלה?

דוד אמסלם: אני אספר לכם – יהודים שבאו מצפון אפריקה או מכורדיסטן.

דוד אמסלם: אף אחד אחר לא הלך לשם.

דוד אמסלם: היהודים האלה הגיעו לארץ, נישקו את הקרקע, כמעט אכלו את האדמה, אמרו תודה רבה וישבו שם.

דוד אמסלם: גידלו את הילדים שלהם.

דוד אמסלם: דרך אגב, חיו שם עשר שנים בלי מים ובלי חשמל.

דוד אמסלם: אי אפשר להעלות את זה על הדעת היום.

דוד אמסלם: כשעבדתי בעירייה הייתי הולך לשם, עולה למעלה – כמעט נט"ן אני צריך.

דוד אמסלם: זה שיפוע כזה שאי אפשר כמעט לחיות שם.

דוד אמסלם: אנשים חיו שם שנים.

דוד אמסלם: ואז אני שואל את היועצת המשפטית של מנהל מקרקעי ישראל, מה את אומרת על מה שאומר הבחור?

דוד אמסלם: אז היא אומרת לי, הוא פולש.

דוד אמסלם: אז אני שואל אותה, למה?

דוד אמסלם: ואז תקשיבו היטב, רבותי, אני מצטט: בשנת 54' פרסמנו מודעה בעיתון "דבר", והוא לא בא.

דוד אמסלם: אז אמרתי לה, אם הוא היה יודע לקרוא עיתון "דבר" בשנת 54', והיה לו כסף, היום היו לו שני בניינים בבית הכרם.

דוד אמסלם: למה שהוא יבוא לגור פה?

דוד אמסלם: בושה.

דוד אמסלם: זה מה שקורה היום.

דוד אמסלם: לכן אני עושה "גזור הדבק" לסיפור הזה.

דוד אמסלם: אני אספר עוד סיפור קצר: אני קיבלתי טלפון מראש מועצת בית דגן ונסעתי אליו.

דוד אמסלם: הוא אמר לי, תבוא.

דוד אמסלם: אותו סיפור.

דוד אמסלם: אנחנו מגיעים לאיזשהו בית, דופקים בדלת – אף אחד לא פותח.

דוד אמסלם: אני אומר לו, כנראה האישה לא בבית, בוא נלך.

דוד אמסלם: אנחנו מגיעים לאוטו, אני רואה את הרפרפת של התריס נפתחת, והיא מציצה וקוראת לנו.

דוד אמסלם: ואז אישה בת 80 בוכה ואומרת לראש המועצה שאותו היא מכירה, תשמע, קיבלתי מכתב שהולכים לזרוק אותי מהבית.

דוד אמסלם: היא אומרת, לקחתי קצת כסף שהיה לי ונתתי לעורכי הדין.

דוד אמסלם: אישה שחיה שם משנות ה-50.

דוד אמסלם: אותו סיפור.

דוד אמסלם: מה היא עשתה?

דוד אמסלם: דרך אגב, עזבו אם יפנו אותה או לא – תראו איזו עגמת נפש עשו לה.

דוד אמסלם: היא בכתה.

דוד אמסלם: לי נקרע הלב.

דוד אמסלם: היא יכולה להיות סבתא שלי.

דוד אמסלם: על מה היא בוכה?

דוד אמסלם: איזה עוול היא עשתה?

דוד אמסלם: אני לא מקבל בכלל את הרעיון הזה.

דוד אמסלם: הרעיון הזה הזוי.

דוד אמסלם: אז פה אני מנצל את ההזדמנות.

דוד אמסלם: אני מתעסק פה ברמה היומיומית עם כל מי שמקבל צו פינוי.

דוד אמסלם: אני גם מתחיל לעשות טלפונים לכל מיני אנשים.

דוד אמסלם: אני מבקש משר האוצר להיכנס לתמונה.

דוד אמסלם: הוא יודע איתה, אני דיברתי איתו על זה עשרות פעמים, כולל אתמול.

דוד אמסלם: קודם כול להנחות את רשות מקרקעי ישראל לעצור את הפינוי ואת ההריסות.

דוד אמסלם: אפשר לדון בזה אחרי זה, הכול בסדר.

דוד אמסלם: קודם כול צריך לעצור את המהלך הזה, ואחרי זה לקדם את שאר הדברים.

אילן גילאון: מה הם אומרים?

דוד אמסלם: כרגע לא חשוב מה הם אומרים.

דוד אמסלם: אני מנסה בשארית כוחותיי כל היום שיעצרו את הפינויים ואת ההריסות.

שולי מועלם-רפאלי: זאת פגיעה על פגיעה על פגיעה.

דוד אמסלם: אני לא מדבר כרגע על הרמה העקרונית.

דוד אמסלם: יש שם כבר שם פרטי ושם משפחה, אז אני מזהה את הבן אדם ומסתכל עליו בעיניים, ואני יודע מיהו הבן אדם שרוצים לפנות אותו.

דוד אמסלם: זה לא פינויים של כולנו – יש בן אדם מסוים.

דוד אמסלם: יש שלוש משפחות כאלה כרגע שעומדות על הפרק.

דוד אמסלם: לכן לא יעלה על הדעת.

דוד אמסלם: יש לי הערכה לקיבוצניקים ולמושבניקים.

דוד אמסלם: להם קוראים "חלוצים", ולחבר'ה האלה אנחנו קוראים "פולשים".

דוד אמסלם: זאת נוסחה שלא מקובלת עלי.

דוד אמסלם: היא גם מזעזעת בכלל באמירה שלה.

דוד אמסלם: לכן אני אעשה כל שביכולתי.

<קריאה: אנחנו לא פולשים, אנחנו שומרים.

<קריאה: אנחנו שמרנו על האדמה הזאת.

<קריאה: אני מ-47' שם.

דוד אמסלם: אמרתי, אני בכלל לא מקבל את זה.

דוד אמסלם: אמרתי שעצם זה שאומרים את זה זאת בושה וחרפה.

דוד אמסלם: בדרך כלל אני לא מדבר באמצע הדיון, אבל פה הרגשתי צורך.

דוד אמסלם: אני מלווה את הסיפור הזה כמה חודשים, ואני לא מאמין על עצמי שזה יכול לקרות אצלנו.

דוד אמסלם: מלי אלפסי, נציגת גבעת עמל, בבקשה.

<מלכה אלפסי: כבוד יושב-ראש הוועדה מר דודי אמסלם, כבוד חברי הכנסת, תושבי גבעת עמל הנכבדים.

<מלכה אלפסי: תושבי גבעת עמל חוזרים היום לוועדת הפנים לדון בהכנת חוק גבעת עמל לקריאה ראשונה.

<מלכה אלפסי: אנחנו חוזרים לפה לאחר שבשנת 2014, השנה המקוללת ביותר בתולדות גבעת עמל, נערכו פה דיונים מרתוניים בניסיון לעצור זריקתם מהבית של ארבעה-עשר בתי אב שהם כשישים משפחות גרעיניות מתוך מאות בגבעת עמל – ניסיון שלא צלח.

<מלכה אלפסי: הפינויים האכזריים שבוצעו באמצעות מאות שוטרים ואנשי יס"מ תוך כדי פריצה לבתים, העמסת הרכוש על משאיות והוצאת האנשים פשוטו כמשמעו מהבית לרחוב היו בעבור משפחות אלה סיום נוראי, משפיל ואכזרי של שבעים שנות מגורים רצופות בשכונה מאז 1947 מאז נשלחו במלחמת השחרור על-ידי המוסדות הציוניים למקום שהיה כפר ערבי נטוש – ג'מוסין – הרחק מתל-אביב דאז.

<מלכה אלפסי: ב-1949 בן-גוריון הבטיח למשפחות שנשלחו לג'מוסין כי לא יפונו, והנחה את ראש עיריית תל-אביב דאז לספק לתושבי גבעת עמל משכן קבע.

<מלכה אלפסי: הבטחה זאת לא קוימה.

<מלכה אלפסי: בשנות החמישים פנו הורינו שוב ושוב לרשות הפיתוח בבקשה לרכוש את הקרקע ולבנות את בתיהם כראוי, אך לשווא.

<מלכה אלפסי: המדינה מנעה מהם לרכוש את הקרקע ולהסדיר את בעלותם, והסתירה מהם את תקנות חוק נכסי נפקדים שקבעו כי יש להציע ליושבים בנכסי נפקדים לקנות את הנכס כזכות ראשונים.

<מלכה אלפסי: בשנות השישים מנהל מקרקעי ישראל מכר את הקרקע על תושביה ללא מכרז ב-20% מערכה לחברות מסחריות.

<מלכה אלפסי: המנהל לא פעל לאכוף את ההסכמות המסחריות שעליהן חתם עם החברות המסחריות שלפיהן, יינתן לכל תושב גבעת עמל פתרון דיור בדירות אשר ייבנו במקום.

<מלכה אלפסי: התחייבות זאת לא מומשה עד לימים אלה, והביאה בכך לפינוי הכפוי של תושבי גבעת עמל על-ידי החברות המסחריות שרכשו את השטח תוך כדי גרימת נזק כלכלי וקנייני עצום לתושבי השכונה.

<מלכה אלפסי: בעקבות הפינוי משפחות רבות מהמפונים נקלעו למצב כלכלי חמור.

<מלכה אלפסי: ציון זפרני פונה מביתו על-ידי היזם כוזהינוף ללא פיצוי.

<מלכה אלפסי: ציון, איש עובד וחרוץ, ניסה להתאושש כלכלית וכשל.

<מלכה אלפסי: הוא חי היום באוהל תחת כיפת השמיים בגבעה עם שני ילדיו היתומים – עדן שהתגייסה לצבא לפני כחודש ואביב שעומד להתגייס לצבא בעוד כחודשיים.

<מלכה אלפסי: עדן ואביב הם הנכדים של מייסדי גבעת עמל, ונולדו במקום.

<מלכה אלפסי: ביולי שוב ייכנס לתוקפו צו הריסה לאוהל, שהוציאה להם עיריית תל-אביב.

<מלכה אלפסי: עיריית תל-אביב רוצה לזרוק אותם לרחוב.

<מלכה אלפסי: במשך כל השנים עיריית תל-אביב התנכלה לשכונה והזניחה את תשתיותיה באופן מכוון.

<מלכה אלפסי: עיריית תל-אביב קידמה יחד עם היזמים תב"ע חדשה לגבעת עמל, שלפיה, יוקמו במקום שבעה מגדלי יוקרה, אלף וחמש מאות יחידות דיור ואלפי מטרים של מסחר ומשרדים.

<מלכה אלפסי: לעיריית תל-אביב זכות למאה שישים ושש דירות יוקרה בפרויקט, לבד משטחי ציבור נרחבים.

<מלכה אלפסי: אני מזכירה שההגדלות עלו מארבע מאות לאלף חמש מאות וחמישים יחידות דיור.

<מלכה אלפסי: זכויות הבנייה המופלגות התקפות כיום על הקרקע הן תוצאה של לחץ מתמשך מצד היזמים על גורמי התכנון, והצורך לפצות את התושבים הוא הטיעון המרכזי לצורך בהגדלת הזכויות.

<מלכה אלפסי: תושבי גבעת עמל הפכו לבני ערובה לקבלת עוד ועוד אחוזי בנייה.

<מלכה אלפסי: כבעלים בקרקע עיריית תל-אביב מתקזזת עם היזמים ב-12% מעלויות פינוי תושבי גבעת עמל.

<מלכה אלפסי: ב-2014 במהלך הפינויים האכזריים קבעה שופטת בית המשפט המחוזי עופרה צ'רניאק, כי היזמים בגבעת עמל – ואני מצטטת: "משמשים הלכה למעשה ידה הארוכה של העירייה אשר מבקשת להציג עצמה כמי שאינה מעורבת בפינוי, ועל-ידי כך לחמוק ממילוי חובותיה ולנשל את המשיבים מזכויותיהם".

<מלכה אלפסי: בימים אלה מתחיל משפט גדול נגד כל תושבי גבעת עמל הנותרים כדי להשיג שוב צווי פינוי ולעשות "שידור חוזר".

<מלכה אלפסי: גזר הדין ידוע מראש.

<מלכה אלפסי: משלא הוסדר מעמד התושבים בקרקע על-ידי המדינה בית המשפט לא יכול לספק פתרון ראוי, מוסרי וצודק לתושבי גבעת עמל.

<מלכה אלפסי: הגענו עד הלום.

<מלכה אלפסי: כנסת ישראל הכירה בעוול ובהפקרה של תושבי גבעת עמל על-ידי המדינה.

<מלכה אלפסי: כנסת ישראל העבירה את חוק גבעת עמל בקריאה טרומית כדי לתקן את העוול הזה.

<מלכה אלפסי: אנו דורשים מהכנסת בשם כל תושבי גבעת עמל להעביר את החוק גם בקריאה ראשונה, שנייה ושלישית, ולהבטיח פיצוי הולם לתושבי גבעת עמל: לאלה שנזרקו ללא פיצוי לרחוב הן על-ידי תשובה והן על-ידי כוזהינוף; לאלה שאוימו, נכנעו וחתמו על סכומים זעומים שאפילו אינם מאפשרים קורת גג חלופית; ולכל תושבי השכונה שעדיין גרים במקום.

<מלכה אלפסי: אין לנו שיח ושיג עם העירייה שמנווטת את הזוועה בגבעת עמל, ואין לנו דרישות או בקשות מהיזמים כי איננו מבקשים נדבות ואיננו מבקשים חסדים.

<מלכה אלפסי: אנו פונים למדינה בלבד.

<מלכה אלפסי: בשבילנו זה הבית, הכבוד והמורשת.

<מלכה אלפסי: נילחם עד שננצח יחד איתכם.

דוד אמסלם: תודה רבה, מלי.

דוד אמסלם: זה היה מרגש מאוד.

דוד אמסלם: יש פה הליך טכני שאני מברר אותו – מה עבר בקריאה הטרומית.

דוד אמסלם: אבל בינתיים איגי פז ממשרד המשפטים, תתייחס, בבקשה.

<איגי פז: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

<איגי פז: אני רוצה להקריא, ברשותכם, את נוסח החלטת הממשלה ביחס להצעת החוק: "מחליטים לתמוך בהצעת החוק בקריאה טרומית בלבד, ובתנאי שהמשך הליכי החקיקה ייעשו בהסכמה עם משרד האוצר ועם משרד המשפטים".

שולי מועלם-רפאלי: לא בהסכמה עם משרד המשפטים – בתיאום עם משרד המשפטים.

<איגי פז: "בהסכמה".

<איגי פז: אני מקריא מהנוסח.

שולי מועלם-רפאלי: "בתיאום".

שולי מועלם-רפאלי: ראש המטה של השרה נמצא פה, והוא אמר "בתיאום".

<איגי פז: אני מקריא את הנוסח.

<איגי פז: גם תיאום לא נעשה, נכון?

<איגי פז: שלא לדבר על הסכמה על הנוסח.

<איגי פז: אני מקריא מהנוסח של החלטת הממשלה כפי שהועבר ממזכירות הממשלה.

<איגי פז: העניין הזה הוא לא רק עניין פרוצדורלי.

<איגי פז: אין לנו עניין של אגו שאנחנו רוצים שידברו איתנו - -

דוד אמסלם: מה העניין?

<איגי פז: אני מגיע לזה.

<איגי פז: העניין שלנו הוא שאנחנו לא מסכימים לנוסח המוצע כאן.

<איגי פז: אני אתן רק דוגמה קטנה כדי להמחיש.

<איגי פז: אין בהצעת החוק שום הבחנה בין מחזיקים במקרקעין שהגיעו ב-48' לבין כאלה שהגיעו ב-90'.

<איגי פז: הדין בהצעת החוק - - -

דב חנין: אפשר לדייק את זה בהכנה לקריאה שנייה ושלישית.

דב חנין: יש לנו המון זמן לעשות את כל הדיוקים.

<איגי פז: אנחנו מבקשים שההסכמות האלה ייערכו עכשיו לפני הקריאה הראשונה.

דב חנין: למה לעשות את אותו דיון פעמיים?

דוד אמסלם: בסדר, הבנתי, איגי.

<איגי פז: - - - מול המציעים.

<איגי פז: עוד משפט אחד.

דוד אמסלם: עוד משפט אחרון.

דוד אמסלם: הבנתי את הרעיון.

<איגי פז: נקודה מאוד משמעותית היא שלהצעת חוק כזאת יש השלכות רוחב גם על מקומות אחרים.

דוד אמסלם: אנחנו יודעים הכול.

דוד אמסלם: מה חידשת לנו?

שולי מועלם-רפאלי: מה החידוש?

שולי מועלם-רפאלי: עומדת שרת המשפטים, עומד שר השיכון ושניהם - - -

דוד אמסלם: שולי, רק שנייה.

דוד אמסלם: אורלי.

דוד אמסלם: איגי, הבנתי את העניין.

אורלי לוי אבקסיס: מה הדין לגבי הקיבוצים?

דוד אמסלם: אורלי, מספיק.

דוד אמסלם: בדרך כלל אני מכבד סיכומים.

דוד אמסלם: אני בכלל לא נכנס למהות.

דוד אמסלם: אני אעשה דיון אצלי במהירות.

דוד אמסלם: אני אשתדל לקבוע אותו השבוע, ואם לא לתחילת שבוע הבא.

דוד אמסלם: אני אזמין את הגורמים: כל מציעי החוק, את משרד המשפטים ואת משרד האוצר אתי.

<רונית אלדובי: ואת התושבים.

דוד אמסלם: לא, עוד לא.

דוד אמסלם: אני אזמין אתכם כדי לשמוע אתכם.

דוד אמסלם: אנחנו רוצים להתכנס סביב הנושא הזה.

דוד אמסלם: מבחינתי הנושא הזה מתקדם.

דוד אמסלם: שימו לכם את זה בראש.

דוד אמסלם: גם אתם תגידו במשרד האוצר, תגידו לשר האוצר.

דוד אמסלם: הוא יודע מהי עמדתי.

דוד אמסלם: אני מדבר איתו כל שבוע.

דוד אמסלם: גם לשרת המשפטים תגיד את העניין.

דוד אמסלם: יש כאן נושא שהוא ברמה המוסרית הכי מזוקקת שאני מכיר.

אילן גילאון: שיבוא לדיון הזה.

דוד אמסלם: יפה.

דוד אמסלם: אם הוא רוצה שיבוא גם לדיון.

דוד אמסלם: אבל אני מתכוון לעשות את הדיון במהירות.

דוד אמסלם: אני לא ידעתי על עניין התיאום אחרת לא הייתי מקיים את הדיון.

דוד אמסלם: רציתי לקדם במהירות.

דוד אמסלם: דחיתי חוקים אחרים בשביל הנושא הזה כי חשבתי שיהיה חשוב לקדם אותו כמה שיותר מהר.

דוד אמסלם: אבל פשוט לא הייתי ער להחלטת ועדת השרים.

דוד אמסלם: היות שהתכנסנו כאן, ויש לנו עוד עשרים דקות לעניין אני רוצה לשמוע את התושבים.

דוד אמסלם: לפני כן תומר, היועץ המשפטי שלנו.

<תומר רוזנר: אני לא מתייחס, כמובן, להחלטת ועדת השרים.

<תומר רוזנר: זה שיקול שאתם צריכים להביא בחשבון.

<תומר רוזנר: אני רוצה להפנות את תשומת לבכם לכך שגם אם נתעלם מהחלטת ועדת השרים לענייני חקיקה של הממשלה, כדי לקדם את הצעת החוק הזאת לקריאה ראשונה יש הכרח לקבוע את חוג הזכאים כי בשלוש הצעות החוק מופיעים חוגי זכאים שונים, ואתם צריכים לקבל החלטה לגביהם.

דוד אמסלם: אנחנו נעשה את זה בתיאום.

<תומר רוזנר: כן.

שולי מועלם-רפאלי: לפני הקריאה הראשונה?

<תומר רוזנר: כן.

דוד אמסלם: אנחנו נלטש את זה אצלנו.

<תומר רוזנר: אבל הנושא המהותי יותר שבלעדיו לא ניתן יהיה לקדם את הצעת החוק לקריאה ראשונה מבחינת תקינות הליכי החקיקה, הוא קביעת השאלה, מי נושא בעלויות הפיצוי?

<רונית אלדובי: המדינה.

דוד אמסלם: בגלל הנומרטור?

<תומר רוזנר: לא קשור לנומרטור.

<תומר רוזנר: אם מדובר ביזם או בגורם פרטי אחר יש שאלות חוקתיות שצריך לברר אותן.

<רונית אלדובי: המדינה בלבד.

דוד אמסלם: חבר'ה, לא להפריע.

<תומר רוזנר: אם מדובר במדינה או ברשות מקומית מדובר בשאלה של עלות תקציבית.

<תומר רוזנר: אז צריך לבקש מהאוצר את העלות התקציבית, ולציין אותה בהצעת החוק.

אורלי לוי אבקסיס: יש לי הערה משפטית.

דוד אמסלם: לא, לא.

דוד אמסלם: הדיון המקצועי כבר התחיל.

אורלי לוי אבקסיס: פשוט לעניין התקציב.

אורלי לוי אבקסיס: אם עברה בוועדת שרים הצעת חוק כזאת שברור שהיא עוברת את הרף של הצעת חוק פרטית – הרי כשהם אישרו אותה הם ידעו שהיא תקציבית.

אורלי לוי אבקסיס: לכן אנחנו לא כפופים לעניין של שישים וחמישה במקרה - - - לכן מראש ידעו שזאת הצעת חוק - - -

דוד אמסלם: אורלי, אני אתן תכף את התשובה.

דוד אמסלם: תומר, אתה צודק.

דוד אמסלם: אבל אני אגיד לך מה עמדתי, אבל אני לא רוצה לפתוח את זה.

<תומר רוזנר: אני לא אמרתי מה צריכה להיות התשובה.

<תומר רוזנר: אני אומר, מה הרכיבים ההכרחיים.

דוד אמסלם: בוודאי.

דוד אמסלם: אנחנו מבינים את זה.

דוד אמסלם: מבחינתי, זאת המדינה.

דוד אמסלם: תושב רגיל לא יודע מי זה יזם.

דוד אמסלם: תפקידו להרוויח כסף.

דוד אמסלם: גם אם הוא יכול להוציא את כל התושבים חינם, וגם שהם ישלמו לו על כך שהוא מפנה אותם.

דוד אמסלם: האחריות של המדינה היא מול התושבים.

דוד אמסלם: לכן זה סיפור אחר.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, יש לי שאלה ליועץ המשפטית.

דוד אמסלם: לא, לא.

דב חנין: משפט.

דוד אמסלם: לא.

דוד אמסלם: זה לא חשוב עכשיו.

דוד אמסלם: לגבי הנושא של התקציב, אנחנו עומדים בפתחה של שנה.

דוד אמסלם: יתקצבו את זה בשנה הבאה.

דוד אמסלם: מי עוד רוצה לדבר מהתושבים?

<מלכה אלפסי: אני רוצה שנעם חליף יציג את הדברים.

<נועם חליף: אני נולדתי בגבעת עמל.

<נועם חליף: אני תושב גבעת עמל.

<נועם חליף: אני בן 62.

דוד אמסלם: מאין ההורים שלך הגיעו?

<נועם חליף: מעיראק.

דוד אמסלם: מתי הם הגיעו?

<נועם חליף: ב-48'.

דוד אמסלם: הם הגיעו ישר לגבעת עמל?

<נועם חליף: לא.

<נועם חליף: הם היו במקום אחר, ואחר כך הביאו אותם לגבעת עמל.

דוד אמסלם: באיזו שנה?

<נועם חליף: ב-50'.

דוד אמסלם: זאת אומרת אחרי שנתיים הביאו אותם לשם.

<נועם חליף: כן.

דוד אמסלם: ואתה נולדת שם.

<נועם חליף: כן.

<נועם חליף: אני נולדתי שם.

<נועם חליף: היה לי שם בית גדול, והיה לי שם עסק.

<נועם חליף: גם אחי מנשה פונה ולא קיבל שום דבר.

<נועם חליף: לא קיבלנו אגורה.

<נועם חליף: פונינו לרחוב.

דוד אמסלם: מתי פונית?

<נועם חליף: לפני שנתיים.

<נועם חליף: ב-2014.

דוד אמסלם: מה אמרו לך?

דוד אמסלם: ספר לנו מה קרה, איך עשו לך את זה.

<נועם חליף: באו לבית שלי - -

דוד אמסלם: מה, יום אחד דפקו לך בדלת?

דוד אמסלם: מה אמרו לך?

<נועם חליף: באו שוטרים, דפקו לי בדלת.

דוד אמסלם: שוטרים?

<נועם חליף: יס"מניקים.

<נועם חליף: הוציאו אותנו בכוח.

<נועם חליף: אפילו להתלבש לא נתנו לי.

<נועם חליף: באו ב-5:00 בבוקר, הוציאו אותנו בכוח, זרקו אותנו לרחוב, לקחו את כל המטלטלים שלנו, אכסנו אותם במקום מסוים.

<נועם חליף: מאז אני ברחוב.

<נועם חליף: שכרתי דירה.

<נועם חליף: יש לי ילד ואישה.

<נועם חליף: היה לי עסק בשכונה.

<נועם חליף: הרסו לי הכול ולא נתנו לי שום דבר.

דוד אמסלם: זה אותו בית שאתה נולדת בו וגרת בו?

<נועם חליף: נולדתי בו, אני ואחי מנשה.

<מלכה אלפסי: אני קוראת פה לאלי לוי הנכבד, מנהל מחלקת הנכסים - -

דוד אמסלם: לא, לא, לא.

<מלכה אלפסי: - - לנסות לסדר את העניין שלו.

דוד אמסלם: מלי, אנחנו לא שם עכשיו.

דוד אמסלם: מה קורה לך היום?

<נועם חליף: אני שכרתי דירה, ואני עומד לצאת משם כי אין לי כסף לשלם.

<מלכה אלפסי: עיקלו לך חשבונות.

<נועם חליף: יש לי עסק קטן.

<נועם חליף: עיקלו לי את החשבונות.

<נועם חליף: תשובה.

<נועם חליף: עיקלו לי את החשבון בבנק ואני לא יכול לעבוד בגלל זה.

דוד אמסלם: למה עיקלו לך את החשבון?

<נועם חליף: הם אומרים שאני עוד חייב להם כסף.

דוד אמסלם: אה, אתה עוד חייב להם כסף?

דוד אמסלם: על מה, על זה שהם שומרים לך על הציוד?

אורלי לוי אבקסיס: - - -

<מלכה אלפסי: על דמי שימוש באדמה.

<נועם חליף: הם רוצים דמי שימוש בקרקע.

דוד אמסלם: זאת אומרת שכשפינו אותך אמרו לך שאתה צריך לשלם על התקופה שגרת שם?

<נועם חליף: כן.

<נועם חליף: עיקלו לי מהבנק כבר עשרים ושבעה אלף שקל.

דוד אמסלם: הם לקחו אותך לבית משפט?

אורלי לוי אבקסיס: מה עם התספורות של תשובה על חשבון האזרח הקטן?

אורלי לוי אבקסיס: למה לא תעשה לו קיזוזים?

<מלכה אלפסי: רק לעשירים.

דוד אמסלם: היה שם פסק דין?

<נועם חליף: כן.

דוד אמסלם: מה קבע פסק הדין?

<קריאה: שהוא פולש.

דוד אמסלם: שאתה פולש.

דוד אמסלם: ואתה צריך לשלם גם על התקופה שהיית שם.

דוד אמסלם: נכון?

דוד אמסלם: כי הם אמרו לך שאין לך חוזה.

דוד אמסלם: השופט שאל אותך, אם יש לך חוזה.

דוד אמסלם: אין לך חוזה.

<נועם חליף: לא, אין לי חוזה.

דוד אמסלם: בשנת 52' לא עשיתם חוזה.

דוד אמסלם: זאת הייתה השאלה בבית המשפט, אם יש לך או אין לך חוזה?

<נועם חליף: שאלו, אבל אין לי חוזה.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: כמה אתה חייב להם היום?

<נועם חליף: מאה עשרים ושישה אלף שקל.

דוד אמסלם: זאת אומרת הוציאו אותך מהבית, ואתה חייב להם מאה עשרים ושישה אלף שקל.

דוד אמסלם: אתה קיבלת שקל ממישהו?

<נועם חליף: מאף אחד.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: בית משפט קבע שאתה חייב להם.

דוד אמסלם: נכון?

<נועם חליף: בית משפט קבע.

דוד אמסלם: שופט במדינת ישראל.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: הוא שאל אותך, אם יש לך או אין לך חוזה; אם יש לך הרשאה להשתמש או אין לך, נכון?

<קריאה: אבל הוא יצא בזול.

<קריאה: אנחנו חייבים שני מיליון וחצי שקלים.

<נועם חליף: בשנה שהגענו לשם היינו תשעה ילדים קטנים.

<נועם חליף: אבי נפטר כשהייתי בן עשרה חודשים.

<נועם חליף: אימא שלי גידלה אותנו, והיינו אחת עשרה נפשות.

<נועם חליף: בכוח היא גידלה אותנו, מהיד לפה.

<נועם חליף: לא היה לנו מה לאכול ומה לשתות.

<נועם חליף: עכשיו כשהאדמה נהייתה יקרה באים לזרוק אותנו ככה בלי כסף ובלי דיור חלופי?

דוד אמסלם: כמה משפחות גרתם בבית הזה כשהייתם כבר נשואים?

דוד אמסלם: אתם חייתם שם שתי משפחות או רק אתה לבד?

<נועם חליף: לא, יותר משתי משפחות.

<נועם חליף: כשאימא שלי נפטרה הרסו את הבית שלה.

<נועם חליף: היה אתנו עוד אח, כדורי, וגם אח שלי סמי שנפטר.

דוד אמסלם: אז פינו את כל האחים.

דוד אמסלם: אותו סיפור?

<נועם חליף: חוץ מאחי כדורי שקיבל סכום מסוים, והלך.

<נועם חליף: הוא היחידי שקיבל מהמשפחה, כי הוא אדם לא בריא.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: בבקשה, אדוני.

<יוסי כהן: אני יוסי כהן מגבעת עמל.

<יוסי כהן: אבי היה חבר הגנה.

<יוסי כהן: הגיעו חמש עשרה משפחות, חברי ההגנה, והתיישבו במקום כדי לשמור שלא תהיה כניסה של ערבים.

אורלי לוי אבקסיס: אבל לא שמרו שלא תהיה כניסה של טייקונים.

דב חנין: זאת הייתה השגיאה.

<יוסי כהן: במשך כל שנות החמישים התושבים נלחמו לקנות את האדמה, ולא נתנו להם אותה.

<יוסי כהן: עד שמכרו את זה ב-61' ואמרו, שאנחנו בני רשות.

<יוסי כהן: אבל מתוקף ההסכם הם חיכו שההורים שלנו ימותו, ואנחנו שגרים במקום ולא עזבנו אותו הפכנו לפולשים.

<יוסי כהן: בית המשפט אמר, אתם פולשים.

<יוסי כהן: ההסכם היה עם ההורים, ולכן אנחנו פולשים.

<יוסי כהן: אני רוצה לציין שהיזמים מכרו שכונת צמרת.

<יוסי כהן: בנו אחד עשר מגדלים והוציאו משם מיליארדים של כסף.

<יוסי כהן: הם כבר חלבו את הפרה מכל הכיוונים.

<יוסי כהן: הם עשו ניוד זכויות של האדמה במקום במשך כל השנים.

<יוסי כהן: אין מה לחשוש לבקש מהם לתת פיצוי כי האדמה נקנתה ב-19% מערכה תמורת הפינוי.

<יוסי כהן: התב"ע על המקום הייתה ארבע מאות וארבעים יחידות דיור, וכיום מגיעה לאלף חמש מאות.

<יוסי כהן: זאת אומרת יש מספיק כסף לתת לכל אחד מגדל.

דוד אמסלם: יוסי, גם אותך פינו?

<יוסי כהן: לא, אני במקום.

<יוסי כהן: אבל יש משפטים נגד מאה אחוז מהתושבים.

דוד אמסלם: כמה אנשים נשארו במקום, מלי?

<מלכה אלפסי: שמונים משפחות.

דוד אמסלם: אז למה דווקא אותו פינו?

<מלכה אלפסי: כדי לקבל את ההיתרים הראשונים צריך היה לפנות ארבעה עשר בתי אב.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: הוא היה במעגל החיצוני.

<יוסי כהן: התביעה הייתה תמורת חדר שהוא בנה.

<יוסי כהן: על סמך התביעה הזאת של הפינוי של החדר הזה נתנו פסק דין על הבית שלו, של אחיו ושל ההורים.

דוד אמסלם: הבנתי, יוסי.

דוד אמסלם: בבקשה, גברתי.

<רחל לוי: אני רחל לוי.

<רחל לוי: אימא שלי נולדה בחברון.

<רחל לוי: כמו שזרקו אותנו גם זרקו אותה.

<רחל לוי: העבירו אותה לשבזי.

<רחל לוי: אנחנו נולדנו שם, והעירייה שמה אותנו במשאית, וב-47' העבירו אותנו לג'מוסין.

<רחל לוי: אני שם ארבעה דורות.

<רחל לוי: אני, הילדים שלי, הנכדים שלי והנינים שלי.

<רחל לוי: בעלי ואני באנו מאותו מקום, שנינו מאותה שכונה.

<רחל לוי: אנחנו פולשים?

<רחל לוי: איך אנחנו פולשים?

<רחל לוי: אנחנו שמרנו על המקום.

<רחל לוי: כל החיים שלנו לא היה חשמל, לא מים, כמו שאמרת.

<רחל לוי: לא היה לנו שום דבר.

<רחל לוי: עד היום הזה אין לנו ממ"ד, אין לנו איפה להתחבא במלחמה.

<רחל לוי: לא מעניין.

<רחל לוי: אנחנו שקופים, כאילו לא חיים שם.

אורלי לוי אבקסיס: ומה עם שאר האחים?

<רחל לוי: האחים שלי והמשפחה שלי, אלפסי – זרקו את כל המשפחה.

<רחל לוי: חבר הכנסת היה שם באותו יום.

<רחל לוי: היו מכות.

<רחל לוי: גם לו.

דוד אמסלם: זאת לא הבעיה כרגע, שהוא קיבל מכות.

דוד אמסלם: זאת בעיה אחרת.

<רחל לוי: יס"מניקים הרביצו לו.

<רחל לוי: הם - - - על כל המשפחה שלי.

<רחל לוי: שבע משפחות ברחוב.

<רחל לוי: שכרו דירות וגם גרים באוהלים.

דוד אמסלם: וגם שם השופט שאל אם יש לו חוזה או לא, נכון?

<רחל לוי: השופט אמר לו, הפרצוף שלו לא מוצא חן בעיניו.

<רחל לוי: ככה הוא אמר לאחי שנולד שם, והבת שלו נפטרה באדמה הזאת.

<רחל לוי: הפרצוף שלך לא מוצא חן בעיניו, לא רוצה לתת לך.

<רחל לוי: באים אלינו ארבע מאות יס"מניקים ומרביצים.

<רחל לוי: מה זה הדבר הזה?

<רחל לוי: אתה באת לפה וקנית את האדמה.

<רחל לוי: הממשלה נתנה את האדמה בגרושים שתפצה את האנשים.

<רחל לוי: תפצה אותנו, תן לנו.

<רחל לוי: אנחנו לא רוצים וילות.

<רחל לוי: אני רוצה בית תמורת בית.

<רחל לוי: מה הסיפור פה?

<רחל לוי: בעלי בן 76 ואני בת 73, למה אני צריכה לסבול במדינה הזאת?

דוד אמסלם: נמצא פה נציג מנהל מקרקעי ישראל?

<שירה תם: כן.

דוד אמסלם: מה את אומרת על זה?

<שירה תם: אני יועצת משפטית של החטיבה לשמירה על הקרקע, רשות מקרקעי ישראל.

<שירה תם: לפני כן אני רוצה לציין שאנחנו פקידי ממשלה - -

דוד אמסלם: ברור.

<שירה תם: אנחנו משתדלים לעשות את העבודה שלנו נאמנה.

דוד אמסלם: ברור.

<שירה תם: אתה יודע, לפעמים - - -

דוד אמסלם: את כאן נציגת המנהל.

דוד אמסלם: אני ציפיתי לראות כאן את יושב-ראש המנהל שיבוא ויענה.

דוד אמסלם: אבל לפעמים נוח להם לשלוח מישהו בדרג קצת יותר נמוך, אבל אין ברירה, את השליח.

דוד אמסלם: לכן אני אשאל את השאלה הבאה שמעניינת אותי ברמת העיקרון – עזבי פרוצדורה, אני לא איש של פרוצדורות של סוגים של חוזה.

דוד אמסלם: מה ההבדל בין בן אדם כזה לבין קיבוץ שעלה על הקרקע בשנות השישים, לא החמישים; או בין מושב שהיום אתם נותנים לבן בית שלישי בנחלה שלו.

דוד אמסלם: תסבירי לי את העיקרון, את תפיסת העולם.

דוד אמסלם: עזבי אם עשה חוזה או לא.

אורלי לוי אבקסיס: הוא נולד לקרקע הנכונה.

<שירה תם: לגבי הקרקע הספציפית הזאת – הקרקע הזאת נמכרה בשנות השישים ליזמים פרטיים - -

<קריאה: בלי מכרז.

<שירה תם: - - זה אומר שהמדינה היא כבר לא הבעלים של אותה קרקע - -

אורלי לוי אבקסיס: אבל היו זכויות מעוגנות.

אורלי לוי אבקסיס: למה לא שמרתם שהזכויות האלה - - -

<קריאה: את יכולה להקריא את החוזה שהמדינה חתמה עליו.

<קריאות: - - -

דוד אמסלם: חבר'ה, אני יכול לסיים את הישיבה.

דוד אמסלם: יש לנו חמש דקות.

דוד אמסלם: מעניין אותי לשמוע את שירה.

דוד אמסלם: אל תתקיפו אותה, זה לא הרעיון.

דוד אמסלם: אני רוצה לשמוע את הרציונל.

באסל גטאס: חשוב לדעת מה הם חושבים.

באסל גטאס: מעניין לשמוע מה האויב חושב.

<שירה תם: למה אויב?

דוד אמסלם: מי מכר את הקרקע בשנות השישים?

<שירה תם: המדינה מכרה את הקרקע.

דוד אמסלם: מי זאת המדינה?

<שירה תם: רשות הפיתוח מכרה את הקרקע.

<שירה תם: לא היה חוק חובת מכרזים.

דוד אמסלם: שאלתי שאלה, האם אין להם זכות הראשונית לרכישה.

דוד אמסלם: אני שואל שאלה בקטע המשפטי.

דוד אמסלם: נניח שהמדינה מכרה קרקע לא שלה בשנות השישים.

<שירה תם: המדינה מכרה קרקע שלה.

דוד אמסלם: נגיד שהיא לא שלה.

דוד אמסלם: אז האם הטענה תהיה – מכרתי את הקרקע?

דוד אמסלם: האם אין להם זכות סירוב ראשונית?

<שירה תם: - - -

דוד אמסלם: אני שואל אותך מבחינת הערכים שלך.

<שירה תם: - - - לא רלוונטי.

דוד אמסלם: אני רוצה לעשות סדר בעניין.

דוד אמסלם: זה לא שיש פה שני עניים שרבים.

דוד אמסלם: יש פה מדינה עשירה כקורח, ויש פה אנשים עניים.

דוד אמסלם: תביני מה קורה פה.

דוד אמסלם: אין פה סימטריה.

דוד אמסלם: אז אני שואל אותך שאלה לעניין הזה.

דוד אמסלם: מכרו את הקרקע בשנות השישים כשהם ישבו עליה בשנות החמישים.

דוד אמסלם: האם, לדעתך, המכירה ברמה העקרונית בפרמטרים של היום היא חוקית?

<שירה תם: אנחנו, כמובן, לא מדברים על דעתי האישית.

<שירה תם: המכירה נעשתה כדין בשנות השישים ברשות הפיתוח.

<שירה תם: לכן - - -

דוד אמסלם: למה לא הציעו להם לקנות את הקרקע?

דוד אמסלם: יש להם זכות סירוב ראשונית.

דוד אמסלם: הרי סביר להניח שאדם שיושב על הקרקע שהוא גר בה יש לו זכות סירוב ראשונית.

דוד אמסלם: קודם כול באים לבן אדם ושואלים אותו אם הוא רוצה לקנות או לא.

<שירה תם: - - - זה בהיבט המשפטי.

אורלי לוי אבקסיס: אתה יודע מה הכי נורא?

אורלי לוי אבקסיס: שאם היו נותנים להם - - -

<שירה תם: אין זכות ראשונים שקבועה בחוק.

דוד אמסלם: אין זכות כזאת?

<שירה תם: - - -

אורלי לוי אבקסיס: אם היו נותנים לתושבים לקנות ב-20% מהערך כמו שנתנו לטייקונים, זה היה אחרת.

דוד אמסלם: אם כך, אני אשאל שאלה אחרת: איזה מעמד היה לעולים החדשים במדינת ישראל שהגיעו בשנות החמישים?

<שירה תם: אם אנחנו רוצים לדבר על העלייה אנחנו - - - גם על עיירות הפיתוח - -

אורלי לוי אבקסיס: גם על ההגרלות בארלוזורוב ועל ההגרלות בצפון תל-אביב - - -

<שירה תם: - - וגם על תושבים בפריפריה.

דוד אמסלם: אני אגיד לך מה הבעיה שלי כאן.

דוד אמסלם: לפני כמה שנים נחקק חוק הדיור הציבורי שבא להסדיר את הסוגיה שאת מדברת עליה.

דוד אמסלם: נניח בן אדם כזה היה אמור לרכוש היום את ביתו בהנחה של 80%.

דוד אמסלם: זאת השאלה על עיירות הפיתוח.

<רחל לוי: לא נתנו.

<רחל לוי: חמי רצה לקנות, ואמרו לו, לא.

<רחל לוי: זה לא נכון מה שהיא אומרת.

<רחל לוי: זה מרגיז.

דוד אמסלם: אני רוצה להבין ברמה החוקית.

דוד אמסלם: אני עדיין לא ברמה הפרוצדורלית.

דוד אמסלם: אני שואל שאלה פשוטה – היום יש מושב שעלה לקרקע בשנות השישים וקיבוץ שעלה בשנות השבעים.

דוד אמסלם: מה דינו של אותו בן של קיבוצניק או מושבניק שמקבל היום נחלה שלישית – באיזו זכות הוא מקבל את זה, והוא לא?

<שירה תם: אדוני היושב-ראש היה אתנו במהלך החקיקה של חוק הותמ"ל, ושמענו גם שם את התרעומת שגם הם חושבים שאנחנו לא מספיק מתייחסים ולוקחים - - -

דוד אמסלם: לא, לא, שירה - -

<שירה תם: - - - כל אחד מדבר מהרהורי לבו.

דוד אמסלם: לא.

דוד אמסלם: את זורקת דבר שאולי הם התבלבלו.

דוד אמסלם: מדובר שם על קרקע חקלאית שמעבדים עליה חיטה.

דוד אמסלם: אם היית מדברת אתי על הבית של אותו חקלאי היינו מדברים אחרת.

דוד אמסלם: דרך אגב, זה לא עלה ב- - - להפך, לא נתתם עוד בית.

דוד אמסלם: כדי לפצות אותו שישתוק אמרתם לו, לא אתה והבן שלך שזה בסדר, אלא גם הבן השלישי ייקח.

דוד אמסלם: אז אני שואל שאלה אחרת, מה ההבדל ברמה המוסרית – בלי קשר לסוגי חוזים – בינו לבין אחד כזה?

<שירה תם: אני לא כאן כדי לענות על הרמה המוסרית.

<קריאה: היא לא יודעת לענות על זה בכלל.

<קריאה: מכרתם אותנו.

<שירה תם: - - אבל אני אומרת שבמקרה הנדון זאת קרקע פרטית מבחינתנו.

<קריאה: אתם מכרתם אותה לקרקע פרטית.

דוד אמסלם: תודה רבה.

<קריאה: מכרתם אותנו.

דוד אמסלם: יוני, בבקשה, משפט אחרון.

<יוני יוחנן: מכיוון שהיועצת המשפטית אמרה פה כמה דברים אני רוצה להבהיר את הנקודה.

<יוני יוחנן: יש נוהל נכסים של רשות הפיתוח להכשיר את הזכויות בשנות החמישים שאותו פרסמו בעיתון "דבר".

<יוני יוחנן: אבל מה שחמור מכך הוא שיש נוהל מכירת נכסים של רשות הפיתוח.

<יוני יוחנן: הם הוציאו את הנוהל, לא אף אחד אחר, דודי.

<יוני יוחנן: בנוהל מכירת הנכסים מצוין שחור על גבי לבן: "לא תימכר קרקע שיש בה תושבים, אלא אם ניתנה זכות ראשונים לאותו תושב".

<יוני יוחנן: ובאותו נוהל של מכירת נכסים יש גם טופס בדואר רשום איך מחתימים את אותו דייר ואיך מקבלים את הסכמתו למכירה.

<יוני יוחנן: מה שקרה בגבעת עמל שהוא חמור ופשע זה שהנוהל יצא ב-60', וב-61' מכרו שם את הקרקע.

אורלי לוי אבקסיס: בניגוד ל - - - שלהם.

<יוני יוחנן: כשגלעד חריש ואני הגשנו עתירה לבג"ץ על הנהלים האלה ב-2012 זאת הייתה התשובה של בג"ץ של מנהל מקרקעי ישראל: "בימים אלה הוקם צוות מטה במנהל מקרקעי ישראל שאמור להשליך על עניינינו.

<יוני יוחנן: מטרת צוות המטה להכשיר את זכויות התושבים שעזבו בשנות החמישים".

<יוני יוחנן: אני שואל פה את המִנהל או את כולכם כחברי כנסת – זה מ-2012, ואפילו תשובה עניינית לא קיבלנו מהם.

<יוני יוחנן: הם עדיין זורים לנו חול בעיניים, הם עדיין מורחים אותנו, ועדיין מגרשים אותנו.

דוד אמסלם: לגבי הנושא הזה הקמתם צוות?

<שירה תם: לגבי כפר שלם ושכונת הארגזים במסגרת הזאת יש אותם דברים שאתה מדבר.

<שירה תם: נעשים דיונים.

דוד אמסלם: את מדברת על 2013.

אורלי לוי אבקסיס: ארבע שנים?

אורלי לוי אבקסיס: כמה דיונים היו?

<שירה תם: אני רוצה לעדכן - - - נעשים דיונים.

אורלי לוי אבקסיס: שיעבירו לך את הרשימה של הדיונים, ומה היה בדיונים.

אורלי לוי אבקסיס: איך התקדמו?

אורלי לוי אבקסיס: ארבע שנים – בוא נדע מה קורה.

<שירה תם: יש החלטת מועצה - - -

אורלי לוי אבקסיס: כמה דיונים היו בארבע שנים?

<שירה תם: הוא צריך להגיש את ההמלצות.

<דניאל מלצר: אדוני היושב-ראש, יש דיונים במועצת מקרקעי ישראל שמטפלת בזה.

<דניאל מלצר: זה מטה הדיור בראשות אביגדור יצחקי.

אורלי לוי אבקסיס: הוא רק שנה בתפקיד.

אורלי לוי אבקסיס: אתם אומרים שיש ארבע שנים דיונים.

דוד אמסלם: דקה, רבותי.

אורלי לוי אבקסיס: כמה דיונים היו?

אורלי לוי אבקסיס: מאיזו נקודה התחלתם?

באסל גטאס: אדוני היושב-ראש.

דוד אמסלם: לא, אני רוצה לסיים.

באסל גטאס: שאלה קטנה.

באסל גטאס: משפט.

באסל גטאס: אנחנו נקיים דיון דומה על אום-אל-חירם?

באסל גטאס: האם יפנו את התושבים ויבנו?

דוד אמסלם: כשאתה תפנה אלי אני אחליט על מה מקיימים את הדיונים.

דוד אמסלם: שירה, אני מבקש את רשימת הדיונים, את הפרוטוקולים ואת ההחלטות לגבי הנושא הזה מאז 2012.

<תומר רוזנר: לפי ההודעה שנמסרה לבית המשפט הגבוה לצדק.

דוד אמסלם: כן.

דוד אמסלם: לפי ההודעה שאתם מסרתם לבג"ץ תעבירו לי כדי שאראה את זה.

<תומר רוזנר: תקיים על זה הצבעה כדי שזאת תהיה החלטת ועדה.

דוד אמסלם: אני מבקש לקיים הצבעה על נושא של הפרוטוקולים כדי שזאת תהיה החלטת ועדה.

דוד אמסלם: מי בעד ההצעה שלי?

דוד אמסלם: מי נגד?

דוד אמסלם: מי נמנע?

דוד אמסלם: בעד החלטת הוועדה – פה-אחד

דוד אמסלם: נמנעים – אין

דוד אמסלם: ההחלטה אושרה.

דוד אמסלם: זאת החלטת הוועדה אז אני מבקש לקבל את הפרוטוקולים, לפי סעיף 42 לחוק יסוד: הממשלה.

דוד אמסלם: אני אקיים דיון מקצועי אצלי כדי לתאם את כל העניינים האלה, ואנחנו נקבע במהירות את הישיבה הבאה להקראה.

דוד אמסלם: תודה רבה לכולם.