ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 152, 2016-03-01 11:30

יעקב מרגי: שלום לכולם.

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ועדת החינוך התרבות והספורט של הכנסת.

יעקב מרגי: 1 במרץ 2016, כ"א באדר א' תשע"ו והנושא על סדר היום: מסגרות הטיפול והתמיכה בבני הנוער חסרי העורף המשפחתי המתגוררים בפנימיות, לרגל יום העובד הסוציאלי הבינלאומי.

יעקב מרגי: אני לא מבין את מי שקבע את הכותרת הזו, סוף סוף יש יום חג שרוצים להציע לעובדים הסוציאליים, אז דוחפים להם עבודה ומטלות.

יעקב מרגי: ככה, זו דרכנו אבל אנחנו גם נעבוד ולא נשכח להצדיע לכם, ולהראות לכם כמה שאנחנו, ביומיום, למרות שאתם לא מרגישים את זה.

יעקב מרגי: אנחנו גם נצדיע לעובדים סוציאליים שזה היום שהכנסת מציינת אותו ואתנו חבר הכנסת חיים ילין, יש לו קצת ניסיון, היה ראש מועצת אשכול, חיים ילין היה ראש מועצת אשכול, ויש בה היום הרבה כלניות, אנחנו ברוח אופטימית, אנחנו בתקופת "דרום אדום", ואתנו חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס, גם היא יש לה קילומטראז' בסוגיות האלו, שאתם, העובדים הסוציאליים מלווים אותן, הן כיו"ר ועדת זכויות הילד בקדנציה הקודמת והן בחקיקה מסיבית והעלאת נושאים לסדר היום, אז תודה רבה.

חיים ילין: סוף סוף אומרים תודה כמו שצריך אז גם לא - - -

יעקב מרגי: אנחנו מיד נתגבר על התקלה.

יעקב מרגי: אנחנו נמשיך מאחר ואלה דברי נימוסין ודברי פתיחה.

יעקב מרגי: אני אומר דברי פתיחה ואתן לחברי הכנסת להוסיף.

יעקב מרגי: ואני רוצה לשמוע גם את האורחים שלנו ואנחנו נצא בסוף הדיון גם עם אמירות, אמירות סיכום וקריאה למערכות השונות.

יעקב מרגי: אין ספק שהעובדים סוציאליים במשך שנים רבות, מהווים את חוד החנית ונמצאים בחזית בכל הטיפול בכלל האוכלוסיות שאנחנו אמורים לחזק אותן וללוות אותן, כל אחת בתחנה כזו או אחרת, כמו בנושא של היום, הטיפול והתמיכה בבני הנוער חסרי העורף המשפחתי המתגוררים בפנימיות.

יעקב מרגי: היה לנו יום נפלא בכנסת שראינו כמה דוגמאות בהן כן ניתן מענה לאותם נערים, אחרי הגיל שבו מסתיים המוסד החינוכי הכפרי ולאחר שהם משתחררים מצה"ל, וכשהם נקלטו בידיים חמות ותומכות ומקצועיות אז השמים הם הגבול.

יעקב מרגי: ראינו סיפורי הצלחה, אבל ככל שאתה רואה את סיפורי ההצלחה לבך נחמץ, מתכווץ, המעיים מתהפכות, על כמה כאלה, הרי מתוך ה'הן' אתה יודע כמה ה'לאו', כמה לא זכו, וכמה יש לנו עוד הרבה, עוד הרבה מה לעשות סביב הסוגיה הזו.

יעקב מרגי: הנה, הפרוטוקול הגיע, הוא כבר מתמקם.

יעקב מרגי: - - - בינתיים, בינתיים, "עד ש", אנחנו לא מאשימים אותך, אנחנו מודים לך שבאת, ואתם, העובדים סוציאליים, האם יש לנו עובדים סוציאליים?

<קריאה: בטח.

יעקב מרגי: לפי המבטים חשבתי שהם לא פה ואני מדבר.

יעקב מרגי: תחייכו, תגיבו.

יעקב מרגי: אני מכיר את התחושה שלכם.

יעקב מרגי: אתם בחזית, מתמודדים עם הבעיות הקשות, התמורה לא משולמת, האגרה לא משולמת, "אין תמורה בעד האגרה" – נקח את זה, המקצוע כמעט נשכח על ידי מי שהיה צריך להעצים אותו, להעצים את המעמד של העובד הסוציאלי, לעתים גם הייתם בצמתים של כפיות טובה וחטפתם את האש, חטפתם את האש מאותם מטופלים שלכם, הוציאו עליכם את התסכול ואת הזעם, עד שהכנסת סוף סוף החליטה לחוקק, הנה, הגיע אלינו שר הרווחה לשעבר, שהוא היוזם של היום הזה, נכון?

יעקב מרגי: הוא גם ראש עירית דימונה לשעבר וגם ידיד יקר וחשוב, אני עוד מעט אתן לך את רשות הדיבור, אני במילות הפתיחה.

יעקב מרגי: עד שברוך השם הכנסת השכילה, בחקיקה פרטית לחוקק חוקים שהם נגד – אני אקרא לעובדת סוציאלית כדי להשתיק אתכם, השכילה בקדנציה הקודמת לחוקק חוק ראשון, וזכיתי ליצור רציפות לחוק על שם של חברך לסיעה, שמעון סולומון, שהוא בעצמו עובד סוציאלי ואני קידמתי אותו השנה, החלתי עליו דין רציפות ולפיו, גם אלימות מילולית, לא רק אלימות פיזית תיחשב עם סנקציה וזו רק ההתחלה.

יעקב מרגי: אני חושב, מאיר, זו עבודה שלנו, לגרור את המדינה, את הממשלה, את כל הנוגעים בדבר, כמו שעשינו עם מעמד המורה ועדיין יש מה לעשות אבל, שמנו את זה על השולחן.

יעקב מרגי: צריך להעצים, לשים את מעמד העובד סוציאלי, לתת לו את הכבוד הראוי בשולחן הזה שנקרא שירות המדינה, הן בהעצמת מעמד, הן בשכר הולם והן בתנאי העבודה.

יעקב מרגי: גם תנאי העבודה, סביבת העבודה, לא פחות חשובים מתנאי השכר ו- - - זה משיק למעמד, כי אני לא יכול לומר: "הוא מהמעמד", כי זה חלק מהמעמד.

יעקב מרגי: אז אני מודה לך על היום הזה, אני תמיד אומר, בימים מרוכזים, מי שמבין קצת בריפוי, יש אנטיביוטיקה בכדור ויש כאלה שרוצים זבנג וגמרנו, אז הוא מקבל זריקה דוראביוטיק, אז אני אומר, יום כזה שהוא יום של העובדים הסוציאליים, שמצדיע לעובדים סוציאליים, הכנסת מציינת את זה בהרבה ועדות, בדיון במליאה, מציפים את הנושאים ואחרי דברי הפתיחה שלך, נשמע את חברי הכנסת אבל אני לא רוצה - - -

מאיר כהן: אני מעדיף לשמוע את חברי הכנסת, אני יושב פה.

יעקב מרגי: אתה יושב אתנו?

מאיר כהן: זה לא הוגן, נכנס מישהו שמארגן ואז נותנים לו את זכות הדיבור.

<קריאה: אבל זה היום שלך.

יעקב מרגי: אז רבותי, חבר הכנסת חיים ילין ולאחר מכן חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס אבל, אני לא רוצה במנותק, אני לא רוצה שזה יהיה מנותק מהנושא שהוא "מסגרות הטיפול והתמיכה בבני נוער חסרי העורף המשפחתי המתגוררים בפנימיות".

יעקב מרגי: חבר הכנסת חיים ילין, בבקשה.

חיים ילין: כבוד היושב ראש, תודה רבה.

חיים ילין: ולכל העובדים הסוציאליים שנמצאים פה, הדבר הכי חשוב להגיד לכם הוא שאני משוגע עליכם, אני באמת אוהב אתכם, אני תמיד אמרתי שבעוטף עזה יש שני סוגי חיילים, אחד שמסתער עם שכפ"צ כדי להגן עלינו פיזית ואחד שמגן עלינו נפשית, רגשית.

חיים ילין: זה אתם.

חיים ילין: זה אתם, העובדים הסוציאליים, אז קודם כל להגיד תודה לכל מי שמכיר את הסיטואציה בעוטף עזה, למרות שאתם לא כולכם הייתם שם אבל אתם מבינים מה אני אומר.

חיים ילין: אני פה בכובע אחר, דווקא בכובע של אב, שלושת הילדים שלי, שכבר סיימו צבא, היו במסגרות של התנדבות בשנה שלישית, לפני צבא, והשכיל אחד, שגם נפצע ב"צוק איתן" והוא רצה, אחרי שהוא עשה את "קריית יערים", הוא הלך לעבוד ב"כנות" כמדריך בוגר.

חיים ילין: הדיבור שלו כל הזמן, מעבר לנוער שהוא מטפל כמדריך בוגר, זה על השילוב של העובדים סוציאליים בתוך המסגרת הזו.

חיים ילין: אני רוצה להעביר מסר, מסר שאני שומע אותו, לא חוויתי אותו אבל לפחות שאתם תשמעו אותו, שהחיבור הכי חשוב שלו זה להבין שהוא עושה את הדברים הנכונים, ומי שאומר לו שהוא עושה את הדברים הנכונים זה העובדים הסוציאליים.

חיים ילין: שלפעמים הנוער, מרוב התלהבות הוא מנסה לעזור ולפעמים הוא לא נותן לאותו נער להתמודד עם הקושי ועם הבעיה.

חיים ילין: לפעמים צריך לעטוף ולפעמים צריך לא לעטוף ולכן אני נמצא פה בדיון הזה, שמבחינתי הוא מרתק, כי אני חושב שכל פנימייה, כל מקום כזה, שאנחנו מסוגלים, שאתם מסוגלים להעמיד על הרגלים את הנוער שיילכו במסלול, יגיעו בסופו של דבר לצבא ויחוו את הדבר הכי חשוב שיש בחיים – יחוו הצלחה, שזה מה שכולנו רוצים.

חיים ילין: אם אנחנו מצליחים להביא אותם למקום הזה, אז זה כמו שביהדות אנחנו אומרים שאם הצלנו נפש אחת זה כאילו הצלנו עולם ומלואו, אז אני אומר לכם שכנראה הצלתם הרבה מאוד עולמות והרבה מאוד משפחות והרבה מאוד נערים, ובסופו של דבר, אני מאוד מקווה שאנחנו, פה, בעבודה שלנו בכנסת, נצליח להילחם למענכם וכל מי שתמיד פנה אלי, כשהם עובדים סוציאליים או פסיכולוגים קליניים, זו אצלי נקודת חולשה מאוד לא פשוטה ולכן, אתם יכולים לגייס אותי תמיד, מתי שאתם רוצים.

חיים ילין: זאת הזדמנות להודות למאיר, שהוא גם חברי לסיעה ולמפלגה, והיה אתי לאורך כל הדרך כשר רווחה ושנינו מהפריפריה, שנינו מבינים את הקשיים ואנחנו פה למענכם ותודה על היום הזה.

חיים ילין: אני חושב שחבל שאנחנו צריכים לחכות ליום הבינלאומי של העובדים הסוציאליים, הרי יש לנו את העובדים הסוציאליים פה אבל, אני חייב להודות שתמיד מחפשים את ה title כדי לנסות לשים על סדר היום את עבודתכם - - - שיש.

חיים ילין: תודה רבה.

יעקב מרגי: לפני שאני אעביר את רשות הדיבור לחברת הכנסת אורלי לוי, הצטרפו אלינו חברת כנסת איילת נחמיאס ורבין וחבר הכנסת מוטי יוגב.

יעקב מרגי: בבקשה, אורלי.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה לך אדוני היושב ראש, תודה רבה לשר הרווחה לשעבר, מאיר כהן, שיזם את היום הזה, כי מגיע, באמת, שיהיה גם יום כזה, למי שכמו שאמרת קודם, נמצא בחזית כמעט יום יום.

אורלי לוי אבקסיס: אני מראש רוצה להתנצל, כי עוד מעט מתחילה וועדה שאני חלק מן הדיונים שלה, ועדת הכספים, וכאן, אני רוצה לנסות לאחד את שני הנושאים, היום המיוחד של העובדים סוציאליים והנושא של הילדים חסרי ההורות המשפחתית.

אורלי לוי אבקסיס: תראו, המקצוע הזה שבחרתם לעמכם הוא מקצוע כפוי טובה בשני מישורים.

אורלי לוי אבקסיס: הוא מקצוע כפוי טובה מבחינת הלקוח, שזה אותן משפחות וילדים שאתם מתעסקים אתם, הרי מן הסתם, לא הייתם נכנסים לתמונה אם הכול היה בסדר וורוד, וזורם על מי מנוחות, והילד היה מתפתח בצורה נורמטיבית בבית שבו הוא אמור להיות הכי מוגן, ומצד שני, הוא כפוי טובה מבחינת הנושא של הראייה של המימסד קרי, הממשלה והמדינה את מעמד העובדים סוציאליים.

אורלי לוי אבקסיס: אני שמעתי שהוזמן מחקר ממשרד הרווחה, לגבי העובדים סוציאליים – מעמדם, קידומם, ההכנסות שלהם ביחס לעובדים של משרדים אחרים ולמספקים של שירות שהמדינה אמורה לתת.

אורלי לוי אבקסיס: הפלא ופלא, מעמדם הוא הכי מוחלש, בין כל העובדים, בין כל משרדי הממשלה.

אורלי לוי אבקסיס: עכשיו אני שואלת, מה מביא אותם לשָם אם כך?

אורלי לוי אבקסיס: ולמה המדיניות הזו?

אורלי לוי אבקסיס: הרי היינו רוצים את הכוחות הטובים ביותר, שיראו שם גם אופק תעסוקתי כדי שאנשים יבחרו במקצוע הזה, לא רק בגלל תחושת השליחות, כי זה מגדיל באמת את תחושת השליחות של אותם אנשים, כי אנשים שהולכים לשם יכולים היו לבחור במקצועות אחרים, הרבה יותר מתגמלים.

אורלי לוי אבקסיס: והתחושה היא שלפעמים כאשר אנחנו מתעוררים לכל מיני אירועים, ביניהם אירועים טראגיים, שאלת הש.ג.

אורלי לוי אבקסיס: מיד עולה.

אורלי לוי אבקסיס: והש.ג.

אורלי לוי אבקסיס: פה זה העובד סוציאלי.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו מצפים מהם לעלות הרים וגבעות, כשלאורך השנים הצטרפו עוד חובות על העובדים הסוציאליים וחוקים שיזמנו –וטוב מאוד שכך, אבל מנגד, לא הפחתנו מאותו עובד סוציאלי את העומס של התיקים.

אורלי לוי אבקסיס: הרחבנו לו את האחריות ואת החובה, ומנגד לא נתנו לו לא ארגז כלים ולא הפחתנו את העומס.

אורלי לוי אבקסיס: אם אותו עובד סוציאלי צריך לטפל בבין מאה ומשהו תיקים לשלש מאות תיקים – וגם לזה זה מגיע, אז איך תצפו ממנו להיות מאוד יסודי, אתם יודעים מה, מבחינת זמנים נטו, מתי הוא יכול לבקר, להכין את התסקיר, לראות, למנוע טעויות, כי לפעמים טעויות קורות בגלל שלא הצליחו להיחשף לתמונה המלאה מקוצר זמן טיפול.

אורלי לוי אבקסיס: זה כמו שאתה נכנס לרופא המשפחה והוא אומר לך: יש לך שתי שניות לטעון טענותיך ולהגיד איפה כואב לך.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו מתריעים על זה שנותנים לנו שבע דקות "מטכליות" מה שנקרא בקופות השונות ואילו פה מדובר בדיני נפשות, ולא אחת העובדים סוציאליים באים ומפצירים בנו: תנו לנו ארגז כלים, תנו לנו את היכולות לטפל בנושאים שבהם אנחנו מתעסקים.

אורלי לוי אבקסיס: תנו לנו לעשות עבודה מספיק יסודית כדי שלא יפלו טעויות ותסלחו לי, עם כל הכבוד – ויש באמת כבוד לעבודה שלכם, העבודה היא סיזיפית, חד וחלק.

אורלי לוי אבקסיס: אף אחד לא מנסה להגיד שזה מקום ורוד לעבוד בו, זו עבודה שוחקת, המקרים קשים, לפעמים אתה מפתח עור עבה מדי ואתה הופך להיות פחות רגיש, או שאתה פשוט נשבר בדרך, מהסיפורים של הילדים, של המשפחות.

אורלי לוי אבקסיס: ולפעמים מול האטימות השלטונית שלא נותנת לכם את הכלים ואני אביא לראיה דבר אחד.

אורלי לוי אבקסיס: צפרא, היושבת ראש שלכם, בדיון שערכתי כיושבת ראש הועדה לזכויות הילד, בנוגע לפינוי ילדים מבתים של דיור ציבורי, הוציאה מכתב מאוד מאוד חריף, 'על פניו' מקומם מאוד, אבל כשאתה יורד לעומק הדברים, היא רצתה לזעזע והצליחה לזעזע.

אורלי לוי אבקסיס: היא ביקשה פטור מלהתעסק עם האוכלוסייה הזו.

אורלי לוי אבקסיס: היא אמרה: תִפְטרו אותנו, העובדים סוציאליים, מלהתעסק בפינויים ובטיפול בדיירי או זכאי הדיור הציבורי.

אורלי לוי אבקסיס: וכשאתה אומר: אם אתם לא אז מי כן?

אורלי לוי אבקסיס: אז היא באה ואומרת: אם אני על הנייר יש לי סמכות אבל בפועל אין לי שום כלי לעזור לאנשים האלה, ואין לי שום סמכות וגם אם אני כותבת דוח אז לאן הוא הולך – הוא הולך למגירה ואף אחד לא מעיין בו בכלל, אנחנו רוצים לזעזע כי אנחנו חושבים שלאנשים האלה מגיע יותר.

<קריאה: תודה.

אורלי לוי אבקסיס: שניה.

אורלי לוי אבקסיס: אותם אנשים נמצאים בצומת הכי מרכזי של ילדים שבמקרים מסויימים מוצאים מביתם – ואנחנו מכירים גם את המחקר של אוניברסיטת חיפה וכד', לעתים בשל חוסר בנתונים, בצורה שיכולה לעורר ביקורת, אבל במקרים אחרים אנחנו אומרים: איך לא הוציאו את הילד?

אורלי לוי אבקסיס: הוא נמצא בסכנה, וזה מתעורר לאחר שקרו אירועים מסויימים.

אורלי לוי אבקסיס: הנושא הזה הוא נושא שצריך לעשות בו חריש עמוק, לתת לעובדים סוציאליים את הכלים לעזור לאוכלוסייה שעליה הם אמונים, כדי לעשות את העבודה הטובה ביותר.

אורלי לוי אבקסיס: להוריד מהם קודם כל את העומס, לתגמל אותם ויותר מזה, כן, גם לבקר, כי רק ביקורת תביא גם לשינוי של השיטה אבל תביא לכך שיעשו מינימום טעויות.

אורלי לוי אבקסיס: אתם צריכים להבין, הגורלות של הילדים האלה בידיים שלכם ואנחנו לא יכולים לעבוד כצ'ק ליסט, אוקיי, עשינו, סימנו וי, ביקרנו, כי אנחנו צריכים גם לספק פתרון לאותה בעיה שנמצאת.

אורלי לוי אבקסיס: והילדים שנמצאים, חסרי העורף המשפחתי, הבעיה שלהם מתחדדת בגיל שמונה עשרה, שביום בהיר אחד נגמרה החובה של המדינה, באותו היום שנסגר להם אותו מוסד, הם נזרקים החוצה.

אורלי לוי אבקסיס: אני שמעתי על ספור של נער שהלך מיד איך שהגיע לגיל ולא היה לו איפה לישון, כי הוא חסר עורף משפחתי, לא היה מי שיקבל אותו, הלך, ביצע איזושהי גניבה בכוונה כדי שיעצרו אותו, כי שם יש לו קורת גג ואוכל.

אורלי לוי אבקסיס: ואני שואלת על אותה נערה שאנחנו זורקים החוצה, מה הכלים שאנחנו יכולים לתת לה כדי להבטיח גג מעל לראשה או מה היא תידרש לתת בתמורה לאותה קורת גג, שהמדינה לא מספקת לה.

אורלי לוי אבקסיס: מי יספק לה ובאיזה תנאים – אנחנו יכולים רק לדמיין.

אורלי לוי אבקסיס: הנושא הזה של 18 נולד אצל ירון בראון, עוד בכנסת ה-18 בדירת הבוגרים, שהייתה ראשונה אולי בראשון לציון וזה היה דוגמה.

אורלי לוי אבקסיס: האב טיפוס הזה, המודל הזה, צריך להוות נושא שיטפל באותם ילדים רוחבית ולא רק בפיילוטים כאלה ואחרים.

אורלי לוי אבקסיס: אין מנוס מכך, בגיל שמונה עשרה לא צצה להם משפחה ובטח לא משפחה חזקה שיכולה לתת להם את הכלים.

אורלי לוי אבקסיס: תודה.

יעקב מרגי: לכן אני רוצה לתת את רשות הדיבור של חברי הכנסת, נעשה הפוגה, ירון בראון.

איילת נחמיאס ורבין: בסדר גמור.

יעקב מרגי: מאיר נתן לי.

יעקב מרגי: הוא יסמן לי מתי שהוא ירצה, הוא ילד גדול.

יעקב מרגי: האם ירון בראון נמצא אתנו?

יעקב מרגי: בבקשה, הצג את עצמך, תספר לנו כמו שאומר פלאטו שרון: מה עשית בשביל מדינה?

<ירון בראון: שמי ירון ואני מנכ"ל עמותת "ילדים בסיכוי".

<ירון בראון: אני אגיד שני משפטים.

<ירון בראון: עמותת "ילדים בסיכוי" היא עמותה שפועלת כבר שלושים שנה לטובת ילדי הפנימיות והאומנה.

<ירון בראון: מפעילה הרבה תכניות, אנחנו לא מנהלים פנימיות, אנחנו מפעילים תכניות לטובת הילדים.

<ירון בראון: זו הזדמנות נהדרת דבר ראשון לתת ברכות והוקרה ענקית, לכל העובדים הסוציאליים ולאנשי הפנימיות, ששופכים את דמם - - -

יעקב מרגי: האם יש לנו כאן אנשי הפנימיות?

<קריאה: כן.

<ירון בראון: יש פה.

יעקב מרגי: האם נרשמתם לדבר?

<קריאה: כן.

<ירון בראון: ששופכים את דמם על לא עוול בכפם, ואני חייב להגיד בצער רב, כולל על ידי גורמים שאמורים להגן עליהם ולהיות ידידותיים אליהם, ולהבין בדיוק את הסיטואציה שהם נמצאים בה.

<ירון בראון: לצערי, הנושא הזה של תקשורת רדודה ושטוחה ו'צהובה', פוגשת ציבור שלא מודע לפרטים ולכן נעשה פה עוול ענק ואני חושב שזו במה נהדרת פה, להרים קול ולהגיד שהפנימיות והרווחה והעובדים סוציאליים עושים עבודה גדולה, כמו שאורלי אמרה, בתוך מערכת קצרת תקציב עם עומסים ענקיים, ודי בודדים בדבר הזה וזה הדבר הראשון שחשוב לי לציין אותו.

<ירון בראון: הדבר השני, לגבי הנושא של חסרי עורף, "ילדים בסיכוי" ביחד עם משרד הרווחה, עם השירות לילד ונוער, ועם "אשלים" ועם "חוט השני" ועמותת מנהלי הפנימיות, אצל כולנו כבר כמה שנים הנושא הזה של חסרי עורף נמצא על האג'נדה בצורה מאוד משמעותית.

<ירון בראון: רק בשביל לשבר את האוזן, היום יש פחות או יותר 5,600 ילדים בפנימיות הרווחה, שגם זה לא המספר שהוצג בתקשורת, הוא ב 20% שונה, אני לא מדבר על משרד החינוך אלא רק על הנושא של פנימיות הרווחה, ומתוך ה-5,600 ילדים סדר גודל של עד 15% מוגדרים כחסרי עורף משפחתי.

<ירון בראון: ההגדרה לחסר עורף משפחתי היא ילד שפעם בשבועיים, כשילד יכול לצאת הביתה, אז הוא לא יכול לצאת.

<ירון בראון: הוא לא יכול לצאת, מכל מיני סיבות.

<ירון בראון: אני אקח את ההגדרה הכי פשוטה.

<ירון בראון: לטובת העניין, המערכת היום –ואני אומר עוד פעם, המערכת היא מורכבת, אנחנו חלק ממנה, היא מפעילה כמה וכמה פעילויות ותכניות לטובת חסרי העורף.

<ירון בראון: דבר ראשון, יש משפחות מלוות.

<ירון בראון: אנחנו רק שנה שעברה הצלחנו לעשות "שידוך" של מאה משפחות עם ילדים ומשפחות מלוות, זו כמות ענקית של שידוכים, אנחנו עושים תהליכי הטמעה, אנחנו מגייסים משפחות - - -

חיים ילין: סליחה, דרך איפה אתם עושים את זה?

<ירון בראון: דרך הפייסבוק, דרך אמצעי התקשורת, אנחנו מגייסים משפחות - - -

חיים ילין: למה לא דרך השלטון המקומי?

<ירון בראון: אנחנו עושים דרך כולם, עושים גם פעילויות ברשויות המקומיות, עושים אסיפות הורים - - -

יעקב מרגי: אני מבקש, בדיון, הדיבורים הצדדים מפריעים, סליחה, רגע, סליחה ירון, הדיבורים הצדדיים האלה מפריעים לדיון, אז אני מבקש.

יעקב מרגי: תקשיבו.

<ירון בראון: לפני חודש הגיעה משפחה מעוטף עזה אלינו, לתל אביב, עם חמישה ילדים שלהם, להיות משפחה מלווה.

<ירון בראון: מעוטף עזה הגיעו.

<ירון בראון: אז, דבר ראשון, יש משפחות מלוות.

<ירון בראון: דבר שני, כמו שאורלי ציינה, יש תכנית ענקית היום ל 18 שיש לה המון שותפים, גם פנימיות וגם עמותת "למרחב" - - -

יעקב מרגי: האם המדינה שותפה?

<ירון בראון: המדינה שותפה, אגף 'התקון' שותף, יש צורך ענק, הכול במחסור.

יעקב מרגי: בסדר, בסדר.

איילת נחמיאס ורבין: התהליך התחיל.

<ירון בראון: אנחנו צריכים לשלש ולרבע את זה, לפחות, לפחות אבל יש היום - - -

יעקב מרגי: משרד החינוך אגף רווחה כאן?

<קריאה: משרד הרווחה כאן.

יעקב מרגי: החינוך כאן?

<קריאה: החינוך פה והרווחה פה.

<ירון בראון: אני אומר עוד פעם, יש מקום לעשות עבודה ענקית, עדיין - - -

יעקב מרגי: גם אם לא היית מציין את זה, היה ברור לנו שזה בחוסר.

<ירון בראון: נכון, נכון להיום - - -

אורלי לוי אבקסיס: דרך אגב, החוק שלי עדיין לא אושר אז צריך לזכור את זה.

אורלי לוי אבקסיס: פועלים אולי לפי רוחו של החוק אבל החוק עדיין לא אושר, מה שאומר שבכל רגע נתון, התכניות האלו יכולות להיות מופסקות או לא להתרחב.

יעקב מרגי: נשמע סקירה מן המשרדים.

<ירון בראון: יש היום, רק בתכנית אצלנו, כמעט שלושים ואחת דירות, אנחנו מלווים כמעט 350 צעירים, 95 עושים שירות צבאי מלא, כולל קרבי, יש לנו 70 סטודנטים בתכנית, יש המון עבודה והגרעין מראה שיש פוטנציאל שם שצריך להשקיע בו אז לכן יש עתיד.

<ירון בראון: הדבר השלישי - - -

יעקב מרגי: אתה יודע משהו?

יעקב מרגי: סליחה, אמרתי בפתיחה שכשאתה רואה את ההצלחה אתה מתכווץ, על מי שפיספס.

יעקב מרגי: כשאתה אומר לי 350, לפי הערכתך, כמה לא מגיעים?

יעקב מרגי: כמה לא נחשפים?

יעקב מרגי: כמה חסרי עורף לא נחשפים?

<ירון בראון: לפי ההערכה שלנו - - -

<קריאה: בשנה - - -

<ירון בראון: זה לא בשנה, בשנה מדברים בערך על 450 צעירים חסרי עורף משפחתי, שמסיימים כל שנה מחזור.

<ירון בראון: עכשיו תקח שלש שנים אחורה, ארבע שנים אחורה, אז במצטבר מגיע ל-3,000, 2,000, 4,000.

<ירון בראון: 3,000-4,000 צעירים צריכים - - -

אורלי לוי אבקסיס: זה קצת יותר מזה בגלל שלא רק ה-15% שמוגדרים כחסרי עורף משפחתי הם אלה שבאמת אין להם, יש עוד קבוצה מאוד גדולה שאין להם לאן לחזור.

יעקב מרגי: לפחות בהגדרה - - -

<ירון בראון: אחרי - - - מרחיב את המעגלים, אין ספק.

יעקב מרגי: לפחות בהגדרה אנחנו צריכים לדעת.

<ירון בראון: כן.

<ירון בראון: נקודה נוספת וחשובה ואני דווקא גם פה יכול לפרגן.

<ירון בראון: "ילדים בסיכוי" הם אפוטרופוס, אנחנו היום עם כמעט מאה ילדים שאנחנו אפוטרופוסים שלהם.

<ירון בראון: אנחנו הגוף היחיד שלא גובה כסף ומשרד המשפטים, בפעם הראשונה ב-2016 נכנס למימון, עד היום מימַנו את זה רק מתרומות.

<ירון בראון: זו נקודה.

<ירון בראון: הנקודה הכי משמעותית שאני רוצה להגיד, קורית היום.

<ירון בראון: אנחנו מסיימים בימים אלה ועדה משותפת, יחד עם משרד הרווחה, "אשלים" עמותת "חוט השני", מנהלי פנימיות ומפקחים, ששנה שלמה ישבה על המדוכה, בנושא של חסרי עורף, להגדיר אותם, לאפיין אותם, לזהות אותם, מהרגע של ועדת ההשמה עד גיל 25 - - - אותם, מהם הצרכים שלהם, ברגע שהוא מגיע לפנימייה איך העובד הסוציאלי ומנהל הפנימיה יודעים ישר לזהות אותו, מה צריך לתת לו – כולל אפילו להגיע לסל מיוחד עבור הילדים האלה.

<ירון בראון: זו ועדה שממש בימים האלה מסיימת את הפעילות שלה, הובילה אותה דר' מוריה לוי, היו בה שותפים המון גורמים ואני מאמין, שברגע שנגיש את התוצאות האלו למשרד הרווחה – ומשרד הרווחה שותף בתהליך הזה, אני מאמין שזו תהיה פריצת דרך מאוד גדולה בנושא של חסרי עורף משפחתי.

<ירון בראון: רק כדי לסכם, בימים שתמיד רק מחפשים את השלילי, קורים דברים חיוביים, לא מספיק, צריך להגדיל את זה, צריך לתת לזה יותר תקציבים, יותר תשומת לב אבל, אפשר גם בימים כאלה, של עובדים סוציאליים, לדבר על דברים טובים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: כדי להשלים את התמונה אני רוצה לשמוע את נציגי הפנימיות.

<קריאה: האם אפשר לפני זה להציג את האנשים שלנו פה?

יעקב מרגי: אדוני, יש פה אחד שתפקידו והוא מקבל משכורת עליו, הוא לנהל את הועדה.

יעקב מרגי: אין לו פריבילגיה אחרת, תשאירו אותו.

יעקב מרגי: כל מי שידבר יציג את עצמו, אין אחד שלא יציג את עצמו ומי שחסר לי אני אבקש אותו.

יעקב מרגי: יואב אפלבוים.

יעקב מרגי: הצג את עצמך.

<יואב אפלבוים: אני יואב אפלבוים.

<יואב אפלבוים: אני מנכל כפר ילדים ונוער "אהבה" ויו"ר העמותות הטיפוליות והשיקומיות בישראל.

<יואב אפלבוים: תראו, אני עובד סוציאלי ואני לא אדבר כרגע בשבחם של העובדים סוציאליים וגם לא על התנאים והשכר שאנחנו כולנו, העובדים הסוציאליים, עובדים בהם.

<יואב אפלבוים: אני היום משמש כמנכל אבל כשהייתי עובד סוציאלי וכשאני עֵד לשכר ולתנאי העבודה, בעיקר בקהילות ובלשכות, אז איך אמרת?

<יואב אפלבוים: לבנו נחמץ, אני לא אכנס ולא אחזור על זה.

<יואב אפלבוים: אני הקמתי, ואני אתחיל דווקא מהסוף, את הבית הראשון לחסרי עורף משפחתי, לא אחרי שילד או ילדה שלי הסתובבו ולא היה להם לאן לחזור מהצבא, אלא אחרי שילד שם קץ לחייו והוא כתב במכתב "הייתי ב"אהבה" תשע שנים, לאחר מכן הצבא דאג לי כחייל בודד, אין לי לאן לחזור" ותאמינו לי, רבותי, לא היה לו לאן לחזור.

<יואב אפלבוים: אני, עד היום, שתים עשרה שנה אני מקיים את הבתים האלה, היום אני מחזיק ארבעה בתים כאלה, בסיוע של "ילדים בסיכוי", עד היום אני אוסף חצי מיליון שקל כל שנה, כדי לקיים את המסגרות האלו.

<יואב אפלבוים: אני בארבעה משפטים קצרים רוצה להתייחס לילדים בסידור החוץ ביתי - - -

יעקב מרגי: כמה ילדים יש לך בארבעה בתים האלה?

<יואב אפלבוים: עשרים וארבעה ילדים שחיים פיזית בארבעה הבתים האלה, משמונה מסגרות חוץ ביתיות, בוגרי מסגרות חוץ ביתיות, יש עוד 62 ילדים – אני קורא להם עדיין ילדים, הם עומדים אתנו בקשר, גם שכבר בגרו את המסגרות האלה, ואנחנו נמצאים אתם בתהליכי יעוץ ותמיכה.

<יואב אפלבוים: הם גרים כבר בדיור עצמאי.

<יואב אפלבוים: אני רוצה לדבר בשלושה משפטים קצרים על הנושא של ילדים בסידור חוץ ביתי, כי זה הנושא ותוקפים אותנו ואת העובדים סוציאליים, גם בתקשורת, גם בעל פה, בכל דרך אפשרית.

<יואב אפלבוים: רבותי, אני אומר לכם, כיושב ראש העמותה – עמותת הפנימיות הטיפוליות והשיקומיות בישראל, אנחנו הראשונים שתומכים במציאת פתרונות לילדים בסיכון בתוך הקהילות.

<יואב אפלבוים: ואנחנו נהיה הראשונים - - -

יעקב מרגי: לא בכל מחיר.

<יואב אפלבוים: רגע, תאמין לי, אני מכיר את האג'נדה.

<יואב אפלבוים: תן לי לסיים, אתה תשמע ממני את הכול, אפילו יישאר זמן לשאלות.

יעקב מרגי: שרירי הבטן שלי מאוד חזקים.

<יואב אפלבוים: אנחנו הראשונים, אנחנו יודעים היטב, שעם הניסיון שלנו, יש לנו מה לתרום לפיתוח העשייה בתוך הקהילות, רק רבותי, כדי לעשות את העבודה האמיתית בתוך הקהילה, צריך מישהו בקרב מקבלי ההחלטות, ובממשלה למעלה, להחליט שהולכים על זה.

<יואב אפלבוים: החלפתי כבר ממרומי קרחתי וארבעים וארבע שנות עבודתי, רק בשדה שלי שהוא ילדים בסיכון מחוץ לבית, החלפתי כבר שבעה שרי רווחה, עברתי תקופות שאף אחד לא רצה לקחת את משרד הרווחה, כמספר כזה מנכ"לים.

<יואב אפלבוים: כל שר, כל מנכל, בא עם האג'נדה שלו, ואנחנו, האנשים בשדה, נלחצים וחייבים להתחבר לאג'נדה.

<יואב אפלבוים: עד שאנחנו מתחברים, עוברים לאג'נדה אחרת.

<יואב אפלבוים: הגיע הזמן שמישהו יוביל ויעשה שינוי במציאות, לא ינהל את המציאות.

<יואב אפלבוים: ויחליט שצריך לחשוב ברצינות, על תיקנון מתאים בקהילות, על תקציבים מתאימים בקהילות ועל פתרונות מתאימים בקהילות.

<יואב אפלבוים: גם אחרי זה, לשאלתך ולהערתך, יש ילדים שלעולם לעולם לעולם יצטרכו לצאת למסגרות פנימייתיות או משפחות אומנה.

<יואב אפלבוים: רבותי, הגיע הזמן של אותם מקבלי החלטות, שאני קורא להם, לפתח בתוך הקהילות, להקציב תקנים, אני לא פוחד מזה למרות שאני פועל וחי בפנימייה, להיפך, אני מברך ואני חוזר ואומר, אני מברך.

<יואב אפלבוים: הגיע הזמן שתוקם רשות אחת, שתגדיר מהו ילד בסיכון שצריך לצאת מן הבית, מה התקנים שצריך לתת לסידור חוץ ביתי כזה - - -

יעקב מרגי: רגע, בזמנו, מוטי וינטר, לא עשה זאת?

<יואב אפלבוים: לא, לא, הוא לא - - - מספיק.

יעקב מרגי: הטיפול בקהילה - - -

<יואב אפלבוים: סליחה, מר מרגי.

יעקב מרגי: סליחה, בזמנו הוא הוביל קו - - -

<יואב אפלבוים: עשה ולא מספיק.

<יואב אפלבוים: אני חוזר ואומר - - -

יעקב מרגי: בסדר, שאלתי, קיבלתי תשובה.

<יואב אפלבוים: משרד החינוך, משרד הרווחה, משרד הבריאות, כולם מטפלים בילדים ונוער בסיכון.

<יואב אפלבוים: רבותי, הגיע הזמן לתפוס את כל המשרדים האלה יחד, להגדיר מיהו ילד בסיכון, לְמה הוא זקוק כשהוא יוצא לסידור חוץ ביתי ואיך מתקצבים את זה.

<יואב אפלבוים: תודה רבה.

יעקב מרגי: אני מאוד מודה לך.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת השר לשעבר, מאיר כהן.

מאיר כהן: שלום לכולם, אדוני היושב ראש, תודה רבה על הדיון.

מאיר כהן: היו לי דיונים במקביל, וכשפניתי לראשי הוועדות אז רוב ראשי הוועדות הרימו את הכפפה בשמחה גדולה, אנחנו מנסים ביום הזה שני דברים לא לעשות.

מאיר כהן: מצד אחד לא להפוך את זה ליום חגיגי ואז כולם מסתפקים ב"כמה אנחנו, כמה אתם" כי כולם עושים דברים טובים ואז אנחנו נפספס את היום, לכן חשבתי שמן הראוי שיהיו דיונים בנושאים כמו הנושא הזה, שהם משמעותיים, ולהגיד לכם שביום כזה אנחנו יותר מתמיד, עובדים אצלכם, כי אנחנו רוצים לשמוע את הדברים הבוערים, לקחת אותם ולתרגם אותם לשאילתות וחוקים וכן הלאה.

מאיר כהן: אני רק רוצה להגיד שבניגוד לעמדתה של הקואליציה, החוק שלי אישר הגבלה לששים תיקים.

מאיר כהן: עובדים על זה, קשה מאוד לעבוד על זה, יש טרוניות גדולות – גם של האוצר, כנגד העובדים סוציאליים, אני התחייבתי שאנחנו נעשה מיפוי אמיתי של מספר התיקים ורק אחרי שנעשה, שכל רשות תעשה את המיפוי הזה, אנחנו נתחיל לתקצב את זה, באמת מתוך ההכרה והידיעה שאכן, העובדים סוציאליים, ברובם, ואתם תשמעו את זה למגינת לבכם, ברובם, עושים עבודה מצויינת ואין המיעוט מעיד על הכלל, אבל אי אפשר לבוא ולדבר ואתם גם לא עושים עבודת קודש, כי כשאומרים – ואני רוצה לצטט את תמר זנדברג, היא אמרה משהו נכון הבוקר, "כשאומרים על מישהו: אתה עושה עבודת קודש זאת אומרת ששכרך הוא קטן", אז כשאין מה להגיד אומרים "עושה עבודת קודש".

מאיר כהן: עכשיו לך, אדוני, לגבי - - -

יעקב מרגי: אם היית מקבל שכר גבוה היית מופיע בתוך הממונה - - -

מאיר כהן: אז זו עבודת קודש, זו אמירה לכך שמקבלים מעט כסף.

מאיר כהן: אכן, באמת, העורף המשפחתי של אותם ילדים הוא אחד הדברים שלא מטופלים לאורך זמן אבל, בניגוד למה שאתה אומר, אדוני, אילו הייתי נשאר שר הרווחה, הייתי נותן היום חצי - - - אצלכם.

מאיר כהן: אני קיבלתי החלטה לצמצם כל שנה ב-150.

מאיר כהן: אני זוכר את הכעס שלכם ועדיין מה שאני אומר ממש לא מצדיק את ה'עליהום' שהיה בתקשורת.

מאיר כהן: לבי לבי ואני כועס מאוד ואמרתי על זה שאנשים שהיו צריכים להגן עליכם ולחבק אתכם, דיברו סרה בגנותכם.

מאיר כהן: הכעיס אתי מאוד ותאמינו לי שמי שמכיר אותי יודע, אני מאותה תפוצה של - - - זה הכעיס אותי מאוד.

מאיר כהן: כי מצד אחד הוא היה צריך להגן עליכם והוא לא עשה את זה, ויחד עם זה, אין לי שום ספק, אין לי שום ספק שצריך לעשות חשיבה מחודשת וכן, מתוך ה-5,600 ואני מדבר על אנשי הרווחה, כן, לפחות אלפיים יכולים לחזור לביתם.

מאיר כהן: במציאות עכשיו.

יעקב מרגי: אבל כפי שהוא אומר, עם תקינה, עם תכניות - - -

מאיר כהן: במציאות עכשיו, ובתנאי, שהכסף הזה יושג בתבונה ובחכמה ובשיתוף פעולה עם ראשי רשויות, לפעילות קהילתית ולתמיכה קהילתית בתוך הערים, דבר שלצערי, אנחנו לא כל כך רואים שיתוף פעולה, ראו ראש עיר מסוים בשבוע שעבר.

מאיר כהן: לכן העסק הוא מאוד מאוד מורכב.

מאיר כהן: אני רוצה להוסיף עוד משהו, אדוני.

מאיר כהן: הילדים חסרי העורף המשפחתי הם הרבה יותר מהנתונים שאנחנו מכירים.

מאיר כהן: אל תשכחו שיש פה אלפים של ילדים שנחלצים מתוך המערכת ולא צריכים את העזרה שלנו.

מאיר כהן: אני פוגש אותם יום יום.

מאיר כהן: חבר'ה שבסיטואציה אחרת היו באים ומבקשים את הסעד שלנו.

מאיר כהן: אני מכיר מאות חיילים, אני אישית מכיר, אני מטפל בהם, חיילים בודדים שזה סוג של חיילים שאין להם עורף, והם נמצאים בתוך המערכת, די שקופים אבל הם בונים להם יסודות עזרה משלהם.

מאיר כהן: צריך באומץ גדול, משרד הרווחה, אני מאוד מקווה, כל שר עושה את חלקו, זה לא אג'נדה, בסופו של דבר אם אתה מחבר את הדברים של כולם, אז אין שום שר שהאג'נדה שלו היא אג'נדה שלילית.

מאיר כהן: יש בעיה של רצף - - -

<יואב אפלבוים: לא אמרתי שלילית.

מאיר כהן: שניה, לא אמרתי שאתה אמרת, יש בעיה גדולה מאוד בסוגיה של הרצף השלטוני, אתה צודק, בוודאי, אבל יחד עם זה, אני חושב שהיום יותר מתמיד, במשרד הרווחה, אני יודע שכחלון וגם - - - דיברתי אתו על זה, הגיע הזמן – התחלתי עם זה, לעשות חשיבה, ניווט מחדש, בכל מה שקשור לפנימיות.

מאיר כהן: זה לא ניווט מחדש שבסופו יהיו פחות ילדים כי יכול מאוד להיות שהמציאות תוכיח שלא, שהילדים צריכים להגיע לפנימיות אבל, התעריפים, הטיפול, השיח אתכם, הפיקוח, יש עוד כל כך הרבה דברים, שהתחלנו לגעת בהם וכמעט כל דבר שנגענו בו, ראינו שזה עולם ומלואו שצריך חשיבה הרבה יותר הוליסטית, הרבה יותר מעמיקה.

מאיר כהן: לסיכום הדברים אני רוצה להגיד כך.

מאיר כהן: דווקא על הרקע של אותה תכנית ביום הזה חשוב שהדברים יישמעו.

מאיר כהן: בסקר שנעשה על ידי הקרן לידידות, וצפרא הצטרפה אליו, אחד הדברים הכואבים ביותר הוא שכל כך הרבה עובדים סוציאליים צריכים הם בעצמם עזרה כלכלית – זה מדהים.

מאיר כהן: אגב, אני אמרתי את זה כל השנים ולצפרא אני אומר ולך אדוני, אנחנו כחברי כנסת, נדמה לי שההסכם - - - בסוף השנה הזאת, נכון?

מאיר כהן: הסכם השכר של העובדים סוציאליים.

מאיר כהן: את תשמעי מאתנו ומעוד הרבה חברי כנסת התחייבות, שאנחנו נהיה צמודים אליכם במאבק הזה.

מאיר כהן: אני ניהלתי מאבק מסוים כשהייתי מורה, על שכרם של המורים ואמרו לי: מאיר, תשמע, מאבקים זה תוספות כאלו ואחרות, ואנחנו מדברים על מאבק שהוא היה מאבק משמעותי, כי מאבקים שמסתיימים באחוז וחצי תוספת ושקט לשבע שנים, אין בזה כלום, שום דבר.

מאיר כהן: אני מאוד מקווה כי באמת, מעומק הלב ולא בשביל היום הזה ולא בשביל כותרות, מי שהיה ראש רשות בפריפריה יודע שהחברה הישראלית תתרסק אם היא תתייחס לעובדים הסוציאליים כאל מובנים מאליהם.

מאיר כהן: העובדים הסוציאליים והעבודה שלהם לא מובנת מאליה.

מאיר כהן: חיים שכח לספר סיפור – ועם זה אני מסיים, אני יושב אצל חיים כשהוא ראש מועצת אשכול, תוך כדי המלחמה, יושבים במרחב מוגן ומדברים.

מאיר כהן: ויושבת לידינו עובדת סוציאלית והיא מקבלת שיחת טלפון ואומרים לה – זה היה מדהים, אומרים לה בטלפון: טיל נפל על הבית שלך.

מאיר כהן: אתה זוכר את זה?

מאיר כהן: טיל נפל על הבית שלך והיא אומרת: "או.

מאיר כהן: קיי, הילדים שלי אצל ההורים שלי, בעלי לא נמצא בבית, או.

מאיר כהן: קיי.

מאיר כהן: , אני אבוא יותר מאוחר".

מאיר כהן: סוגרת את הטלפון ומספרת לנו על החבר'ה שהיא מטפלת בהם.

מאיר כהן: זה הדהים אותי.

מאיר כהן: אמרתי: איפה יש עוד אנשים שמודיעים להם שטיל נפל על הבית, פירק אותו והם אומרים: ברוך השם, הילדים שם, הכול בסדר וממשיכים לטפל כאילו שום דבר לא קרה.

מאיר כהן: אני חושב שזה היה הרגע, קו פרשת המים מבחינתי, שהבנתי שהעובדים הסוציאליים הם הרבה מעבר לפקידים, כי הם שמים את הנשמה שלהם על השולחן.

מאיר כהן: תודה רבה.

יעקב מרגי: לפני שאני אשמע תלמידה, נציגת אחד הכפרים, אני אומר לצפרא, שגודל ההסכם או השיפור או המעמד יהיה תלוי גם בכם.

יעקב מרגי: עד כמה תדעו – ואני לא מזמין אתכם לנהל את המאבק הזה או לגייס לטובת

יעקב מרגי: כם את כל הסקטורים האחרים, כי אנחנו, כפי שאמר לכם מאיר כהן, אנחנו נשמח לעמוד לרשותכם בזמן, כל דבר בעתו, בזמנו.

יעקב מרגי: אני אתן לך את רשות הדיבור בהמשך.

יעקב מרגי: עכשיו ניקול רויטמן, נציגת מועצת התלמידים והנוער הארצית, תלמידה בכפר הנוער "אלוני יצחק".

יעקב מרגי: בבקשה.

<ניקול רויטמן: שלום, קוראים לי ניקול, אני מתחנכת שנה רביעית בכפר הנוער "אלוני יצחק" באיזור גבעת עדה- בנימינה.

<ניקול רויטמן: אמנם אני לא חסרת עורף משפחתי ברוך השם אבל יש אתי בקבוצה בפנימייה הרבה ילדים שאני יודעת שאין להם כל כך לאן לחזור הביתה, והיה לי חשוב להשתתף בדיון הזה, כי זה משהו שמגיע אלי ביומיום וגם לחברים שלי.

<ניקול רויטמן: יש מספר דברים שאני רואה כדוגמה אישית בכפר שלי, שנעשים ובאמת מדהימים ועוזרים, ברמה מטורפת.

<ניקול רויטמן: אנשים באים ותוך שנה שנתיים משתנים ומתפתחים ויש לנו המון דוגמאות של רוב הבוגרים שלנו, שמסיימים לימודים גבוהים וצבא והם קצינים, נציגות מאוד גבוהה.

<ניקול רויטמן: קודם כל לדעתי, מה שמאוד חשוב כחניכה זה נגיד, הצוות החינוכי שהוא אמור להוות דוגמה אישית, ואני לא חשבתי על זמן הדיון - - -

יעקב מרגי: דברי חופשי.

<ניקול רויטמן: או.

<ניקול רויטמן: קיי.

<ניקול רויטמן: , קצת מתרגשת.

יעקב מרגי: מותר לך, זה גם טוב.

<ניקול רויטמן: קודם כל, זה מתן הדוגמה האישית מהצוות החינוכי ומבוגרי הפנימיה שסיימו.

<ניקול רויטמן: אצלנו מתקיים מדי שנה אירוע של מתן מילגות לבוגרים שבו באים בוגרים שסיימו לפני חמש שנים, שנתיים, שלש ובעצם, הם מציגים את כל מה שהם עושים, מה הם לומדים, איפה הם עובדים, וזה נותן דוגמה מאוד טובה לילדים שמתחנכים, והם מספרים סיפורי אישיים, כמו נגיד, "אני באתי לפה, הייתי ילד עם בעיות" וכשהם מספרים מאיפה הם באו ולאן הם הגיעו - - -

יעקב מרגי: זה תורם לקבוצה.

<ניקול רויטמן: כן, אז ילדים קטנים מסתכלים וזה נותן להם תקווה.

<ניקול רויטמן: עוד דבר שלדעתי הוא חשוב וכבר דיברו עליו - - -

<קריאה: הפנימיה - - -

<ניקול רויטמן: כיתות ז'-י"ב.

<ניקול רויטמן: אני אישית הגעתי בכיתה ט'.

יעקב מרגי: איפה זה "אלוני יצחק"?

<קריאה: גבעת עדה – בנימינה.

<ניקול רויטמן: עוד דבר שקורה אצלנו והוא מאוד טוב וכבר דיברו עליו, זה הבתים לבוגרים, משהו שהוקם אצלנו לפני שנה או פחות, בית לבוגרים שאני אישית נכנסתי לשם למרות שזה לא מותר אבל בסדר, נכנסתי לשם וזה נראה ממש מעולה.

<ניקול רויטמן: יש אצלנו עכשיו בוגרים שסיימו שנה שעברה, שעדיין לא התגייסו לצה"ל, הם בוגרי תכנית "נעלה", שכרגע גרים שם והפנימיה נותנת להם אפילו מקום לעבוד, בתוך הפנימייה, בחדר אוכל, זאת אומרת, הם לא יצאו לעולם ואיבדו את עצמם.

<ניקול רויטמן: לדעתי זה מאוד חשוב כי ברגע שאתה מתחנך בפנימייה ואתה רגיל למסגרת הזאת, ובמיוחד אם אין לך ערוץ משפחתי, אז לסיים את הפנימיה נראה לך מפחיד.

<ניקול רויטמן: "עכשיו דואגים לי, עכשיו אני במסגרת" יש כאלה שגם המסגרת - - - פחות טובות משלי, אצלי זו דוגמה מאוד טובה, למשל, אני מבינה שזה לא תמיד ורוד, וברגע שהם ישתחררו מהצבא אז זה יכול לגרום עוד בלבול.

<ניקול רויטמן: אצלנו שומרים על קשר קבוע עם בוגרים, אפילו שנים אחרי שהם מסיימים, המון גם באים לעובדים הסוציאליים, קורה להם משהו ומקבלים אותם באהבה אצלנו, נגיד נותנים להם יעוץ ועזרה בצבא, אלה דברים שהם מאוד חשובים, כי אם אין להם עורף משפחתי ואתם רוצים שהם יצליחו ולא ילכו לשוליים של החברה ולא יהיו פושעים ועוד בעיות למדינה, אז לדעתי זה מינימלי.

<ניקול רויטמן: עוד משהו אחד.

<ניקול רויטמן: לדעתי מאוד חשוב, משהו שאצלנו קצת בעייתי, גם מבחינה של מדריכים ומשמרות ודברים כאלה, יש ילדים בפנימיות שהן לא קשות מדי, וגם, הם חסרי עורף משפחתי ואצלנו, נגיד, יוצאים פעם בשבועיים בדרך כלל, ולפעמים הם לא יכולים לבוא אז לפעמים יש בעייתיות עם הישארות אצלנו, מאשרים ממש לבודדים, אז זה משהו שצריך להיות יותר פתוח ויותר לאפשר שיהיה, כי יש כאלה שמחזק אותם לצאת הביתה ויש כאלה שזה גם יכול להזיק להם.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: הצגת לנו את הצד הזה גם מן הצד של התלמידים.

יעקב מרגי: לפני שאני אתן, בהסכמתךְ, לחבר הכנסת מוטי יוגב, מי שרוצה להתבטא מעבר למשרדי הממשלה שאני אבקש מהם, פשוט להשאיר לי פה פתק עם שם ותפקיד, אני אתן לו את רשות הדיבור.

יעקב מרגי: בבקשה חבר הכנסת מוטי יוגב.

מרדכי יוגב: אני מתנצל, בדרך כלל אוהב לשמוע יותר.

מרדכי יוגב: ברשות היושב ראש, חברת הכנסת איילת ורבין, שנתנה לי את זכות הדיבור, צפרא ואחרים.

מרדכי יוגב: אני אהיה קצר.

מרדכי יוגב: הנושא קרוב ללבי מפני שאני מכיר את עצמי, יואב מכפר "אהבה" דילג פה אבל אני מניח שעבד עם אבי ז"ל, שהיה מנהל שרות המבחן לנוער בחיפה, שנים ארוכות מקום המדינה, שלושים שנה.

מרדכי יוגב: לאחר מכן גם עסקנו – והיום, הישוב שאני גר בו, זה הישוב דולב, משום שיש בו אולפנה שכזו ואנחנו מלווים את הבנות כבר חמש עשרה שנה.

מרדכי יוגב: גם זכיתי בחמישי האחרון, מתוך אותו רצון, הייתי בפנימייה ובמשפחתון של "סעד", שעושה גם הוא - - - מזון בסיפור.

מרדכי יוגב: את הקשים הם שולחים אלינו, לדולב, את המקרים הקשים.

מרדכי יוגב: אני חושב, היושב ראש, העובדות הסוציאליות – ואני מתחיל בעובדות כי רובם הן כאלה, אני זוכר את אבי שעבד בחסן שוקרי, אז 90% היו נשים גם אז ורק שניים גברים.

מרדכי יוגב: אחד, לוי קראו לו והשני מנצרת.

מרדכי יוגב: פרח מזכרוני כרגע שמו.

מרדכי יוגב: והן כולן, רבות מהן לוקחות את הסיפורים גם לתוך הבית ולשינה, כי הסיפורים לא קלים ואני חושב שאנחנו צריכים לחבור יחד, אולי בוועדה משותפת עם ועדת העבודה והרווחה, כדי לדון בזה.

מרדכי יוגב: אני רוצה להיות כרגע ממוקד לנושא הועדה הזו, שהוא הבוגרים והבוגרות.

מרדכי יוגב: אולפנת דולב הקימה בית בוגרות ראשון ובית בוגרות שני, בשיתוף, ובמודיעין בית בוגרות שלישי, ובאמת הדבר הזה, שלא עוזבים את הבת או את הבן וממשיכים, עד שיש לו אפשרות או מקצוע או יכולת לעמוד עצמאי בחיים, זה דבר גדול.

מרדכי יוגב: איך מחוקקים את זה או איך מביאים לזה שזה יהיה מתוקנן וייתן את המענה, כי בן שמונה עשרה נופל ואין לו באמת את הגב, וציינתְ פה את החברים ואת החברות, אז זה דבר אחד.

מרדכי יוגב: הדבר השני, נצטרף בוודאי לחקיקה של התקן של העובדים והעובדות והדבר השלישי, שעלה גם בוועדות קודמות הוא השאלה, איך מגיעים למצב שבו עובדים סוציאליים הם לא עובדי קבלן, לא ברשויות ולא בשום מקום, אלא עובדים בהעסקה ישירה על כל המשתמע, עם תנאי השכר הפנסיוניים והקרנות השונות, זה דבר שיכול להיות שגם פה היינו צריכים לייצר - - - ואם לא אז חקיקה.

מרדכי יוגב: אני אסיים בזה שיכול להיות שצריך לנסות לעשות את זה, לתקוף את הנושא של הבוגרים בוועדה משותפת ובאמת בהערכה גדולה.

מרדכי יוגב: קודם חברתי, חברת הכנסת אורלי לוי, שאלה איך עושים את זה, אז אין ספק שהעובדים הסוציאליים והעובדות הסוציאליות עושים עבודת קודש הרבה מעבר לעבודה, כשליחות של חיים וכתחושה שזה מה שהם מצווים לעשות בחיים, להציל נפשות ולעזור לאנשים שונים, 'ישר כח' גדול.

יעקב מרגי: הפסדת את דברי הפתיחה שאמרנו בשבח ובצורך לחזק את המעמד של העובד הסוציאלי, הן בסביבת עבודה, הן בתנאים והן בשכר הולם, שיבטא את המעמד ואת המאמץ של העובד.

מרדכי יוגב: ממש מתנצל, אנחנו בתוך יום שבו צריך להיות עכשיו גם בהצבעה אבל לבי ממש פה ולא שם.

יעקב מרגי: בבקשה.

יעקב מרגי: איילת, האם את רוצה לשמוע את צפרא או - - -

<צפרא דוויק: אני אשמח לשמוע את איילת גם.

יעקב מרגי: אז איילת, בבקשה.

איילת נחמיאס ורבין: אני ישבתי פה והקשבתי כי זה יום מאוד מרגש.

איילת נחמיאס ורבין: צפרא, רוני רקח, ירון בראון לצערי יצא וכל האנשים שעושים פה מלאכה מקודשת, ואני חושבת שהבעיה היא לא רק המלאכה המקודשת אלא העובדה שבסוף, כשאנחנו בודקים איפה מושקעים המשאבים לטיפול בילדים שלנו ולצערי, זה לא נוגע רק לאותם נערים ונערות חסרי עורף משפחתי, אלא החל מגיל שלושה חודשים, שלש שנים, איפה שאנחנו נוגעים בסייעות, ויעקב, אתה ואני כל הזמן מדברים על שכר הסייעות, איפה שנמצא הציבור היותר חלש, גם כשמדובר בקשישים, ואתם מטפלים בהרבה מאוד קשישים בודדים ותסלחו לי על השימוש במילה האיומה, אני מתנצלת – ועזובים, כי המדינה במידה רבה פשוט עזבה אותם ונטשה אותם.

איילת נחמיאס ורבין: אני מוכרחה להגיד לכם ששם אנחנו מוצאים את השכר, הכינוי "השכר הכי פחות מתגמל" יעקב, הוא פשוט חסר- אחריות, כי זה השכר המביש, המשפיל, שבפירוש לא מצביע על המשימה המורכבת והמטורפת – צריך לומר הרבה פעמים, שלוקחים על עצמם העובדים הסוציאליים.

איילת נחמיאס ורבין: ואני זוכרת שכשמאיר הביא את החוק על כמות התיקים שעובד סוציאלי יהיה לו מותר לטפל בהם, אני זוכרת שלחצתי על ה'בעד' חמש פעמים בתקווה שזה כבר יעביר אותנו - - -

יעקב מרגי: זה הצליח, בניגוד לעמדת הקואליציה.

איילת נחמיאס ורבין: בדיוק, כי, אתה יודע משהו, אני מוצאת גם בחקיקה שאני הגשתי ואני, אתה יודע, אתה מכיר אותי, מגישה חקיקה בזהירות, ביראת קודש ממש, אני רואה - - - יודעת שמשהו הוא נכון הוא נכון הוא נכון, זה הכול.

איילת נחמיאס ורבין: והדברים שאת דיברת עליהם, ניקול, נאמרים מהלב ומגיעים ללב ואנחנו שוכחים שמי שהוא חסר עורף משפחתי, הוא לא מקבל פתאום עורף משפחתי כשהוא יוצא מהפנימייה, הוא לא פתאום מקבל את הכלים ואת המשאבים ואת רשת הביטחון - - -

יעקב מרגי: המציאות לא מותאמת לקריטריונים.

איילת נחמיאס ורבין: בדיוק, זה בדיוק, לשם אני מכוונת יעקב, אתה כבר קורא אותי, כי זו בעיה ברצף הטיפולי, כי בסופו של דבר אנחנו מוכרחים לראות איך אנחנו ממשיכים את התהליך הזה, של העצמה, של לתת להם כלים ואתה יודע, בבחירות, ביקרתי באיזושהי פנימייה, מאוד מורכבת, באיזור הצפון והגענו לשם, חברי כנסת בהווה ההוא ולעתיד, ואני לא אשכח בחיים את הבחורה, את הילדה בת השש עשרה שניגשה אלי ואמרה לי: לי אמרו – אני לא אומר את שמה, נקרא לה א', כי מה שנקרא "פרטיה שמורים במערכת" - - -

יעקב מרגי: קחי אות אחרת.

איילת נחמיאס ורבין: "פרטיה שמורים במערכת" כי אני עוקבת אחריה, היא אמרה לי: אני רוצה להיות רופאה.

איילת נחמיאס ורבין: אה! כן, קחי אות אחרת.

יעקב מרגי: זה נצרב בתודעה.

איילת נחמיאס ורבין: ברור, ברור, נכון, היא אמרה לי: אני רוצה להיות רופאה.

איילת נחמיאס ורבין: ילדה שעלתה מרוסיה.

איילת נחמיאס ורבין: והיא אמרה לי: כל מה שאני שמעתי כל החיים זה שלא ייצא ממני כלום, פשוט כלום, כלום, כלום ואני אמרתי לה, אני הסתכלתי עליה - - -

יעקב מרגי: מישהי אמרה שעד שהיא הגיעה לאיזו מסגרת היא חשבה שקוראים לה 'תשתקי'.

איילת נחמיאס ורבין: כן, נכון, וא', אני אמרתי לה – ואני מלווה אותה, אגב, ואני אמרתי לה: את תהיי רופאה.

איילת נחמיאס ורבין: מה שלא יהיה את תהיי רופאה.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו נדאג ללוות אותך ואת תהיי רופאה.

איילת נחמיאס ורבין: ולכן, אנחנו צריכים לראות, היום היא בת שבע עשרה ואנחנו צריכים להבין איך אנחנו מייצרים את אותו סל, סל קריטריונים, שהוא כל כך לא פשוט, תסלחו לי על ההשוואה הלא מתחייבת אבל היא כן משמעותית, כשאנחנו דנו, למשל, בחוק האותיסטים, אנחנו גם שאלנו את עצמנו, רגע, נכון, מהו סל הפתרונות?

איילת נחמיאס ורבין: למה אנחנו לא מסתכלים על אנשים שסובלים ממוגבלויות ומתאימים להם איזשהו סל?

איילת נחמיאס ורבין: גם פה אנחנו מוכרחים להבין שזה לא כל כך טריוויאלי – ואני חתומה על החוק של חברינו, חבר הכנסת מקלב, זה לא כל כך טריוויאלי לייצר את הדברים האלה אבל בעיקר, אנחנו חייבים להבין שאם אנחנו לא נייצר רשת בטחון אמיתית, רשת בטחון מאוד מאוד צפופה, שהחורים בה מאוד מאוד קטנים, אז אנחנו, את אותם נערי ונערות בסיכון, שמתגוררים בפנימיות, אנחנו נפגוש אותם גם אחר כך.

איילת נחמיאס ורבין: ורק לסיים, מוכרחה להגיד לך, נאזם, אתה יודע שאני מאוד אוהבת אותך, יושב כאן נאזם באדר בשקט, הוא סגן מזכירת הכנסת, צריך להגיד, הסגן המיתולוגי של מזכירת הכנסת המיתולוגית, הוא יושב כאן בשקט ומקשיב לדיון ואני מוכרחה להגיד לך שאני מאוד מתרגשת מזה.

<נאזם בדר: הכבוד כולו שלי.

יעקב מרגי: כל פעם שהוא מגיע לדיון שלנו - - -

איילת נחמיאס ורבין: אני יודעת.

איילת נחמיאס ורבין: זה באמת.

איילת נחמיאס ורבין: אני אומרת את האמת.

איילת נחמיאס ורבין: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: צפרא, תקשיבי, אני רוצה לומר לך - - -

איילת נחמיאס ורבין: אני אקשיב לצפרא ואני אצטרך ללכת לוועדת כלכלה.

יעקב מרגי: תקשיבי, מלים גבוהות וזה, בסדר.

יעקב מרגי: אמרנו אותן, את מכירה אותן וככל שתאמיני בהצלחה שלך במאבק הבא, בהסכם עבודה הבא שלך, כך תהיה מידת ההצלחה של ההסכם.

יעקב מרגי: אני יודע שיש מקצועות מסויימים, שקשה לשבות אתם והאוצר מנצל את זה.

יעקב מרגי: אני יכול להביא עוד הרבה דוגמאות והם נמצאים בתחתית סולם השכר של האוצר, של הממונה על השכר באוצר.

יעקב מרגי: אבל חייב להיות, כי גם המורים בשלב מסויים חשבו שזהו, זה לא זה.

יעקב מרגי: והרופאים חשבו שלא זה ורק שהם יצאו למאבק וידעו לגייס גם את הציבור לטובתם, הצליחו המאבקים.

יעקב מרגי: ואני חושב שזה צורך שהוא לא שלכם בלבד אלא צורך של החברה בישראל, צורך שלנו, ואנחנו נשלב ידיים, עם המגבלה הקואליציונית, מאבק עובדים זה לא קשור – קואליציוני - - -

איילת נחמיאס ורבין: יעקב, אתה זוכר שבאנו לסייעות בזמנו, אמרנו, שאם היו יוצאים למאבק למשל, על שכר הסייעות, גם על בתי אבות וגם במעונות, אז אני אמרתי שאני אקשור את עצמי לדחפור, באמת.

יעקב מרגי: לכן אני אומר לכן - - -

איילת נחמיאס ורבין: זה בדיוק האירוע.

יעקב מרגי: אני אומר לך, צפרא, על נערים חסרי עורף דיברנו, אתן לך את הרשות, בוודאי תדברי את על מה שחשבת לומר אבל אין ספק, שתדעי לך, הכנסת עשתה סוויץ', ואני חייב לומר, הייתה התלהמות בקדנציה הקודמת ואני זוכר את עצמי, כשיצאתי מדיון מסוים בוועדת זכויות הילד שלא הסכמתי עם הדובר, שהוא היה חבר לסיעה שלי, לא הסכמתי עם הדובר, כל הכבוד לו, יש גם נערים - - -

<צפרא דוויק: הוא כבר לא בכנסת, לשמחתי.

יעקב מרגי: יש נערים, יש נערים, תראי, יכול להיות שזה בא לו מאיזה מקום אבל אי אפשר לקבוע קביעה חד משמעית, כי יש גם נערים ונערות שיש להם עורף משפחתי והאינטרס הגדול לטובתם הוא להוציא אותם מהבית, כי הכלים והתנאים וסוג הבעיה.

יעקב מרגי: העניין של חינוך מחדש, זה לא בדיוק נכון, זה לא שחור לבן לכאן ולא שחור לבן לכאן ואנחנו כן חייבים לסמוך עליכם וסומכים עליכם שאתם תתנו, ואתם נותנים את חוות הדעת המתאימות ואנחנו רואים את ההצלחות ורואים גם את הכישלונות אבל, אין ספק, אין ספק שבסוף בסוף בסוף, כמו שאמרו שם בני ישראל במצרים "לבנים אומרים לנו עשה, ותבן לא ניתן לעבדיך".

יעקב מרגי: אנחנו מבקשים מכם תוצרת ולא נותנים לכם את הכלים, לא נותנים לכם כלי עבודה, לא נותנים לכם תנאי עבודה ולא אויר.

יעקב מרגי: יום כזה, שהוא יום גדוש בדיונים וסיכומים, ועוד יהיו לנו נאומים במליאה, אני חושב שיביא תועלת וברכה ואני, חשוב לי לשמוע את הדברים שלך, הפרוטוקול גם חשוב לו, כדי לנסח ולגמור עם הודעת סיכום.

יעקב מרגי: בבקשה, צפרא.

<צפרא דוויק: אז "קלעתי לדעת גדולים" כששאלו אותי היום, באחת הרשתות, איפה אנחנו עומדים עם הסקר הזה ואמרתי שאנחנו כמו העבדים במצרים, מקוששים קש ותבן ולא מצליחים ללבן לבנים.

יעקב מרגי: אז אני כיוונתי לדעת גדולים ולא שמעתי אותך.

<צפרא דוויק: זו גירסא דינקותא, גם שלך וגם שלי ושל כולנו.

<צפרא דוויק: קשה לי באמת, אני מוכרחה להגיד, עם האמירה הזאת ש"הכול תלוי בנו" ו"ככל שאנחנו נאמין במאבק" ואתה צודק, קשה לנו לשבות.

<צפרא דוויק: קשה לנו לעצור את כל הסיוע שאנחנו נותנים למאות אלפי משפחות ופרטים, בעיקר לחסרי ישע כמו קשישים וילדים, ואמנם ילדים שבפנימיות כבר יש להם איזושהי רשת ביטחון אבל אחרים ורבים, אין להם רשת ביטחון, קשה לנו מאוד לנקוט באמצעים קיצוניים.

<צפרא דוויק: כשאנחנו מגיעים לאוצר אז כך, המשנה לממונה שאחראי על הרווחה אומר:

<צפרא דוויק: אני לא יכול לדון בעניינים שלכם כי הבת שלי עובדת סוציאלית, ואומר הממונה על השכר: אני גם לא יכול לדון כי אחותי עובדת סוציאלית, אז היינו צריכים לחפש מישהו שהוא ערירי אבל הגענו לכחלון שהוא אמר: אין בעיה, אני אטפל בעניין הזה ומאז לא שמענו, אז מי שאנחנו צריכים שהוא יתחייב שהוא לצידנו, האחד והיחיד שבאמת יכול לבצע, זה שר האוצר.

<צפרא דוויק: כששר האוצר יעמוד בכנסת היום ויגיד: אני מתחייב לסייע לעובדים הסוציאליים לתקן את סולם השכר, שאנחנו לא נלך הביתה עם מינוס בבנק, שעובדת סוציאלית בת ארבעים עם תואר שני ושלושה ילדים, תביא הביתה רק 8,000 שקל – מזה אי אפשר לחיות, שלא יתייחסו אלינו כך, כי רובנו נשים, 83% מהמועסקים נשים, ונשים כידוע, לא בדיוק האוכלוסייה המועדפת, אנחנו עדיין מודרות ועדיין מוגדרות כנחותות ולא יסתכלו עלי - - -

<קריאה: תלוי אצל מי.

<צפרא דוויק: אצל מי שקובע.

<צפרא דוויק: כששואלים אותי "מה בעלך עושה?" - - -

יעקב מרגי: בכללי.

<צפרא דוויק: כשמישהו שואל אותי: מה בעלך עושה?

<צפרא דוויק: אז לפני שאני אומרת לו: אללה ירחמו, נפטר, אז שיבדוק טוב מאוד למה הוא בכלל שואל אותי את השאלה הזאת.

<צפרא דוויק: את כל אחת מהנוכחות כאן שואלים את השאלה הזאת ומצפים ממנה שתהיה נשואה לאיזה איש הייטק או לאיזה, סלח לי, חבר כנסת, כדי שתהיה מספיק הכנסה בבית, אז אנחנו לא במקום - - -

יעקב מרגי: אל - - - לא ממליץ.

<צפרא דוויק: אז אנחנו במקום שבו אנחנו צריכים שכנסת ישראל תעמוד ותגיד: אני דורשת ממשרד האוצר.

<צפרא דוויק: דורשת ממשרד האוצר, שיתחייב, שבשנת 2016 הוא משנה את סולם השכר שלנו, נותן לנו לחיות באופן ראוי ולא שנקבל סקר כל כך עצוב, כל כך עצוב, ששליש מהעובדים אומרים שהם צריכים עזרה משפחתית ואני אומרת לך, כבודו, הרבה יותר משליש, הם פשוט התביישו להודות בזה.

<צפרא דוויק: פשוט התביישו להודות בזה וגם, לא כל המשפחות יכולות לעזור.

<צפרא דוויק: יש עובדים סוציאליים שעובדים בחלקיות משרה כי זה פטנט שמדינת ישראל המציאה, עושים מכרזים גם בפנימיות ונותנים להם 40% משרה או 60% משרה, לכו תחפשו עוד חלקי משרה במקום אחר אבל איך אתה יכול לעשות את זה, כאשר אומרים לך שאת חצי המשרה שלך או את ה 40% או את ה-60%, תעשה בחמישה או ארבעה ימים בשבוע, איפה תמצא עבודה אחרת?

<צפרא דוויק: וכשאתה עובד בפנימיות אתה עובד בלי שעות בכלל, אתה עובד 24/7, 365 יום בשנה, אתה לא מקבל אפילו כוננות אחת, ואתה צריך להיות זמין כי אם ילד מציק לו משהו, וילד בורח וילד צריך מישהו וילד מתפרע – ואנחנו לא מקבלים בפנימיות רק ילדים שכל כך טוב להם, שבאו ממקום כל כך תומך, כמו שסיפרה כאן ניקול על הילדה שאמרו לה כמו לאחרים שכל החיים אמרו להם, אתם לא שווים, אתם לא יכולים, אתם לא מסוגלים, או שבכלל אין מישהו שיגיד להם משהו לטוב או לרע, הילדים האלה צריכים אותנו 24/7, 365 יום בשנה, אף אחד לא משלם על זה.

<צפרא דוויק: יש לנו כאלף עובדים סוציאליים בסידורים החוץ ביתיים, לעניין הועדה הזאת, והם מועסקים רובם בהעסקה קבלנית על ידי כל מיני עמותות שנותנות שירות למשרד הרווחה, למשרד החינוך ולמשרד הבריאות, יש לנו גם פנימיות פוסט-אשפוזיות.

<צפרא דוויק: ואני רוצה כאן לציין לשבח את דר' בני שיפר, מנהל החינוך ההתיישבותי, שאחרי שישבנו אתו פעמיים, הבין עניין והכריז, שלא יהיה יותר מכרז לפנימיות שמפעיל המינהל לחינוך התיישבותי, שלא לפי הסכם השכר של העובדים הסוציאליים, אלא רק לפי הסכם השכר של העובדים סוציאליים שזה היה הישג לא נורמאלי וכך יהיה.

יעקב מרגי: למה הוא לא הגיע היום?

<קריאה: הגיעה נציגה שלו.

<נתמר הלל: אני נציגה שלו.

<צפרא דוויק: גברת נתמר הלל, עו"ס נתמר הלל, שמנהלת השירות הסוציאלי - - -

יעקב מרגי: הוא לא פה?

יעקב מרגי: סיבה מיוחדת?

<נתמר הלל: עניין אישי.

יעקב מרגי: הרבה עניינים אישיים.

יעקב מרגי: גם בדיון קודם אמר לי: "עניין אישי" ולא הגיע.

<צפרא דוויק: אבל יש לו סיבות בכל זאת, למרות שהוא לא הגיע, יש לו זכויות כי הוא פתח את הדלת והוא אמר: לא יהיה יותר כדבר הזה.

יעקב מרגי: למי שמתרגש, אני אוהב לחשוב בקול.

יעקב מרגי: בבקשה.

<נתמר הלל: אנחנו נעביר את זה.

יעקב מרגי: אני אוהב לחשוב בקול.

<צפרא דוויק: עדיין, עדיין זה פותר בעיה חלקית כי כמו שאמרנו, השכר שלנו, גם אם הוא על פי ההסכם הוא לא מציאה גדולה ועדיין אין תנאים נילווים כמו שצריך.

<צפרא דוויק: מה שייתקן אבל, ואדוני כבר ציין את זה, או איילת ציינה את זה – זה סל.

<צפרא דוויק: אנחנו מדברים כבר שנים רבות מאוד על שצריך לחוקק חוק שירותי רווחה.

<צפרא דוויק: כולנו נסמכים על חוק הסעד משנת 1957 שמי שמסתכל עליו לא מבין בכלל על מה מדברים, מה זה הסעד הזה?

<צפרא דוויק: מה זו הבושה הזאת?

<צפרא דוויק: אנחנו דורשים שיחוקקו חוק חדש שייקרא שירותי רווחה 2016 - - -

יעקב מרגי: צפרא, את יודעת איך הוא ייראה?

יעקב מרגי: הרי לו יצויין שמישהו מכם, רגע, האם עשיתם עבודת מטה?

<צפרא דוויק: בוודאי שעשינו עבודה.

<צפרא דוויק: ביום העו"ס לפני שנתיים הגשתי הצעה לשולחן ועדת הרווחה, שח"כ כץ, שאז היה ח"כ, השר כץ אז היה ח"כ, הגשנו את זה כהצעה והוא אמר: יהיה.

<צפרא דוויק: ואילו היום כשהוא שר אז 'לא יהיה'.

<צפרא דוויק: למה 'לא יהיה'?

<צפרא דוויק: כי זה עולה הרבה כסף.

<צפרא דוויק: ובתוך החוק הזה צריך להיות סל שירותי רווחה, כמו שיש סל שיקום במשרד הבריאות, שהוא יוצא מן הכלל והוא פתר בעיות והיום לא צריכים לחפש ולקושש מן היקב ומן הגורן.

<צפרא דוויק: כך צריך להיות חוק שירותי רווחה, מעודכן, עם סל בתוכו שמגדיר בדיוק מה ילד פנימייה יקבל, מה ילד אומנה יקבל ומה מבוגר קשיש יקבל, זה מסדר את העניינים.

<צפרא דוויק: מי מתנגד לזה?

<צפרא דוויק: ניחוש אחד.

יעקב מרגי: האוצר.

<צפרא דוויק: ברור.

<צפרא דוויק: כמו שהם מתנגדים לעניין של - - -

יעקב מרגי: נמצאים אתנו האוצר, הם יגיבו אחר כך.

<צפרא דוויק: כמו שמתנגדים לעניין של תיקון המעמסה.

<צפרא דוויק: אני כבר לא מדברת על המעמסה של כמה תיקים יש לעובד סוציאלי וכל תיק תכפילו במספר בני משפחה, כי לא יעלה על הדעת שאם יש מקרה אחד במשפחה שהוא בבעיה מאוד קשה – לא חשוב איזו בעיה, שבני המשפחה האחרים לא באותה בעיה ולא סובלים מזה, אז זה ברור.

<צפרא דוויק: וכשאומרים קשיש, אז ארבע מאות תיקים – וכבר דיבר על זה מבקר המדינה, הרי ברור שיש לו גם אישה ויש לו ילדים, וגם אם נניח שרק הקשיש ואשתו אז זה כבר שמונה מאות איש שאנחנו מטפלים בהם וגם לתיקון המעמסה מתנגדים.

<צפרא דוויק: וכמה מעמסה יש לעובד סוציאלי בפנימיות?

<צפרא דוויק: הלוא גם הם לא יכולים לשאת יותר מאשר כמות מסויימת ובמכרזים האלה כותבים לפנימייה, תקן של עובד סוציאלי אחד לדוגמה, אז בשביל להרוויח או לחלק את זה, יחלקו את זה לשני עובדים, שני עובדים שעובדים בחצי משרה או שלושה עובדים שיעבדו ב- 33% משרה, וגם בזה נתקלנו.

<צפרא דוויק: איפה המקצועיות?

<צפרא דוויק: איפה ההדרכה?

<צפרא דוויק: איפה הקדשת הזמן?

<צפרא דוויק: אתם יודעים כמה זה עולה למדינת ישראל 'בהפוכה' – זה כשהמקצועיות הולכת לאיבוד.

<צפרא דוויק: אני אשקיע בעובד, חמש שנים העובד הזה יעבוד, אני אלמד אותו, אני אדאג שהוא יבין על מה הוא מדבר ואחרי חמש שנים הוא יגיד: שלא - - - להחתים.

<צפרא דוויק: האם לא חבל על הכסף?

<צפרא דוויק: זה כסף שהשקענו.

<צפרא דוויק: אני קוראת מכאן לוועדה הזאת לעשות סדר גם בעניין הזה ולדרוש שהמכרזים יצאו למשרות מלאות, שיבדקו את התנאים של המקצועיות, ידרשו הדרכה, ידרשו כוננויות וידרשו מעטפת גם לעובד הסוציאלי כדי שיוכל לעזור לילדים כמה שיותר.

יעקב מרגי: תודה צפרא.

יעקב מרגי: לפני שנשמע את האוצר, משרד החינוך, בבקשה.

יעקב מרגי: הציגי את עצמך.

<נתמר הלל: נתמר הלל, מנהלת האגף לשירותים פסיכוסוציאליים, במינהל לחינוך התיישבותי, משרד החינוך.

<נתמר הלל: יושבים כאן חבריי, עובדת סוציאלית פביאן, מפקח מלקמו, אם יש להם להוסיף אז תוסיפו מה שיש.

<נתמר הלל: אני אוותר.

<נתמר הלל: אני עשרים וחמש שנה בעבודה סוציאלית, התחלתי את העבודה שלי בפנימייה ואני רוצה להיות במעמד הזה, גאה להיות עובדת סוציאלית, זה מקצוע שבו אתה מרגיש מציל נפשות, זה נאמר קודם.

<נתמר הלל: אני רוצה להגיד, דובר על חסרי העורף המשפחתי ובהגדרה של ירון, נערים ונערות שאין להם לאן לחזור בסופי שבוע.

<נתמר הלל: יש לנו גם נערים ונערות, שלא יוצאים מן הפנימיות, לא יצאו כי יש להם מה לעשות בפנימייה.

<נתמר הלל: לפי הצדק הטבעי ילד צריך לגדול בחיק המשפחה כמו כל הילדים שלנו, אבל, ישנם ילדים - - - הפנימי שלהם הוא לא איתה.

<נתמר הלל: אני רוצה להגיד לך, אדוני יושב ראש הועדה, דיברה אורלי קודם, לפני שנה היה דיון פה, על עדכון של "סל לאור", דמי אחזקה בפנימיות, שנים הוא לא עודכן, אז אנחנו גם יכולים לייצר פתרון מכל מיני תקציבים אבל, הילדים שהם חסרי העורף המשפחתי, זה לא יטופל על הרצף אם אין דמי אחזקה, אז זה דבר אחד שאני רוצה לשים פה על השולחן.

<נתמר הלל: הדבר הנוסף, דובר פה במשך היום במסגרת הועדות השונות, על המעמסה, על תנאי העבודה ואנחנו מדברים על נערים ונערות שהדמות המשמעותית בפנימייה היא המדריך, היא המעטפת המקצועית של העובד הסוציאלי, ואם אנחנו לא נדאג שהשירות הזה יהיה יציב, אז יכולה להיות פגיעה נוספת באותם הנערים.

יעקב מרגי: יש לי שאלה, מאחר ואת מייצגת את משרד החינוך, את האגף שמטפל, האם את מרגישה שהפעילות שלך מתוקצבת בחסר?

<נתמר הלל: בוודאי, חד משמעית.

<נתמר הלל: אנחנו בפער מאוד גדול, גם התקנים שלנו, תקנים של - - -

יעקב מרגי: אני לא סתם שואל.

יעקב מרגי: כי יש שאלת המשך, למי שהתפלא למה שאלתי.

יעקב מרגי: האם יש מסמך שהגשתם לממונים?

יעקב מרגי: הרי יש כל שנה דיוני תקציב, כמחלקה מקצועית, האם הגשתם נייר עבודה שדורש תוספת תקנים, תוספת תקציב, תוספת לסוגיה הזו של הפנימיות?

<נתמר הלל: כל הזמן, כל הזמן, הוא נמצא על השולחן של האוצר, באמצעות משרד החינוך, באמצעות - - -

יעקב מרגי: האם אתם כמחלקה מקצועית, הגשתם?

<נתמר הלל: אנחנו כמחלקה – בוודאי.

<נתמר הלל: אנחנו בחסר היום, על השולחן של החשב שלנו, נמצא, איקס תקנים שאין לנו אותו.

יעקב מרגי: אז אם בני פישר היה פה הייתי אומר לו שאני מבקש את המסמך הזה.

יעקב מרגי: הוא לא פה אז אני מבקש באמצעותך, את המסמך האחרון, לפני דיוני התקציב, שמבקש ומציג את החסר, נבקש את זה לוועדה.

<נתמר הלל: נשמח להעביר לך את זה במיידי - - -

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: הנייר - - -

<נתמר הלל: במיידי, כן.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: האם יש עוד מישהו?

<נתמר הלל: אני רוצה עוד משפט להגיד, בכל זאת, מבחינת ההבנה שלנו, עשינו מחקר לפני שבע שנים, בדקנו רטרואקטיבית מה עושים הבוגרים שלנו, מצאנו שבין 10%-15% מהבוגרים שלנו לא מצאו את עצמם.

<נתמר הלל: ניקול הזכירה את הנושא של בית בוגרים, הקמנו בהרבה כפרים בית בוגרים, התיקצוב שלו הוא שליש משרה, זה צחוק מעבודה, אז גם זה מופיע.

יעקב מרגי: לכן חשוב לי המסמך.

<נתמר הלל: אנחנו נגיש אותו, נעביר אותו, כן.

יעקב מרגי: משרד האוצר, יעל אגמון.

יעקב מרגי: את יודעת, אנחנו שמענו שבע"ה בשנה הבאה, ההסכם - - -

<יעל אגמון: ב-2016.

<יעל אגמון: במהלך השנה.

יעקב מרגי: במהלך השנה.

<יעל אגמון: כן.

יעקב מרגי: זה יסתיים.

יעקב מרגי: האם את יודעת לומר לנו מגמות?

יעקב מרגי: כיוון?

יעקב מרגי: אני יודע שאת לא שר האוצר.

<יעל אגמון: כן, כן.

<יעל אגמון: במסגרת ההסכם עם העובדים סוציאליים – ועכשיו אני מדברת על כלל המסגרות, לא רק על מסגרות חינוך, ההסכם מול העובדים סוציאליים כלל שני עקרונות.

<יעל אגמון: הראשון הוא צו הרחבה, שיחול על עובדים סוציאליים בעמותות - - - זה גם חלק מהפנימיות.

<יעל אגמון: צו ההרחבה הזה צריך לצאת על ידי שר הרווחה בעבודה מול אגף שכר באוצר.

<יעל אגמון: הם דנים עליו עכשיו, הוא ייצא במהלך השנה והוא יגדיר שכר - - -

יעקב מרגי: אני אחדד את השאלה.

<יעל אגמון: כן.

יעקב מרגי: יש הבנה באגף התקציבים, וגם אצל הממונה על השכר באוצר, את מי את מייצגת?

<יעל אגמון: אגף התקציבים.

יעקב מרגי: אגף התקציבים.

יעקב מרגי: בסוף, כשמסכים הממונה על השכר באוצר, עדיין צריך אישור של אגף התקציבים, אז אני שואל אותך, זו הדינמיקה ואני שואל, האם יש הבנה שהעובדים סוציאליים, מזה שנים רבות, מעמדם נפגע?

יעקב מרגי: ששכרם, יחסית להשכלה שלהם, לעשייה שלהם, אינו תואם מול מגזרים אחרים?

יעקב מרגי: ראינו זאת בעבר בהוראה ושינינו, ובעוד תחומים אחרים, השאלה היא האם יש הבנה שההסכם הפעם הולך לקראת – ואני לא מצפה שתגידי לי באחוזים כי זו דינמיקה של משא ומתן, השאלה היא, בעקרון הכללי, האם את יודעת לומר לי, האם, מעבר לשינוי מינורי, או עדכון מינורי, האם הולך להיות - - -

<יעל אגמון: אני אסביר איך עובד ההסכם.

<יעל אגמון: ההסכם, מאחר והעובדים הסוציאליים הם פרוסים על פני המון מעסיקים, אז ההסכם לא עובד על - - -

יעקב מרגי: ברורה לנו סוגיית ההרחבה, ברורה לנו.

<יעל אגמון: אז ההסכם עובד בצורה של צו הרחבה, שרוב הסכומים בו כבר נקבעו בהסכם מול ההסתדרות, רק יש שם כל מיני בעיות טכניות שצריך לפתור אבל עובדים על זה, והצד השני של ההסכם הזה, הוא קליטה של כ-1,200 עובדים סוציאליים בתוך הרשויות המקומיות.

<יעל אגמון: פה למעשה, אתה לוקח עובדים סוציאליים שעבדו בתאגידים של הרשויות כשיש גם 150 תקנים שמיועדים לעובדים חדשים ברשויות ובעצם, משווה את התנאים שלהם לתנאי הסכם השכר של הרשויות, אז כמובן ששכרם יעלה והעמותות, זה מאוד תלוי, יש שוני מאוד גדול, יש עמותות שמשלמות את תעריף משרד הרווחה לעובד סוציאלי, וזה גבוה היום ב-1,000 שקל מן המינימום שצפרא דיברה עליו, שנקבע ב-2011.

<יעל אגמון: יש עמותות שמשלמות גם מעבר ל-8,000 שקל האלה ויש עמותות שלא עומדות בשכר המינימום ומשרד הרווחה – ואני בטוחה שגם משרד החינוך, עובד על פיקוח שכן ישולם המינימום.

<יעל אגמון: צו ההרחבה יעלה את המינימום הזה ואנחנו נעשה פיקוח כך שזה יעבור קדימה לעובדים.

יעקב מרגי: או.

יעקב מרגי: קיי., בבקשה.

<אריה אהרן: שמי אריה אהרן, אני באיגוד העובדים סוציאליים, יו"ר מחוז תל אביב והמרכז.

<אריה אהרן: אני רוצה להתייחס לדברייך, נציגת משרד האוצר, לגבי העניין של צו ההרחבה.

<אריה אהרן: אתה דיברת, כבוד היושב ראש, על שכר העובדים סוציאליים ואילו נציגת המשרד דיברה על ההרחבה ואני אגיד לכם מה ההבדל בין השכר לבין ההרחבה.

<אריה אהרן: השכר הוא השאלה מהו השכר שמקבלים – האם הוא שכר נאות או מספק.

<אריה אהרן: מה שהנציגה דיברה, מה שדיברת את, זו ההרחבה.

<אריה אהרן: מה זו הרחבה, הרחבה זה אומר שהעובדים סוציאליים שנמצאים, בערך 40% מהם, בעמותות ובספקי השירותים, יקבלו כמו עובדי המיגזר הציבור.

<אריה אהרן: מהי הבעיה שיושב הראש העלה?

<אריה אהרן: שבמיגזר הציבורי השכר מאוד נמוך, ואת אומרת לו, תשמע, אנחנו, מה שעשינו הוא, שכל העובדים הסוציאליים יקבלו לפי אותו שכר, שהוא נמוך.

<אריה אהרן: כלומר, אני מסכים אתך שיש פה איזה תיקון של עיוות מסוים, שאותם עובדים בעמותות קיבלו שכר עוד יותר נמוך ותנאים פחותים יותר אבל עכשיו את אומרת: אנחנו נשווה אותם למגזר הציבורי.

יעקב מרגי: אדוני.

<אריה אהרן: כן.

יעקב מרגי: שמת לב מה הפניתי לצפרא?

יעקב מרגי: גם בלי מאבק, ובלי יציאה למאבק, ההסכם מסתיים ב- 2016, לגבי צווי ההרחבה היא אמרה לך במלים אחרות: ההסכם כבר נחתם, אנחנו הולכים ב- 2016 להרחיב אותו, מזה לא תבוא הישועה.

<אריה אהרן: נכון, נכון מאוד.

יעקב מרגי: מזה לא תבוא הישועה.

יעקב מרגי: זה אותו עדכון מינורי, הלוואי והיינו שמחים במצבם של עובדי הרשויות המקומיות, זה על אותה פלטפורמה.

יעקב מרגי: אין ספק שיצטרך להיות כאן מאבק רציני, מגובה, עם דעת קהל אוהדת, כדי להביא לאותו שינוי שאנחנו מדברים עליו, כפי שהיה בזמנו עם הרופאים, כפי שהיה בזמנו, לא מזמן, עם המורים ועם סקטורים נוספים.

יעקב מרגי: אין ספק שהעובדים הסוציאליים נשכחו שנים רבות בסוגיה הזו של שיפור מעמדם תנאי עבודתם וכו', לכן, זה חייב להיות בפס רחב, לא רק השכר כי גם השכר, תנאי עבודה, תקינה, המדינה לא אוהבת תקינה, תקינה היא מחייבת, היא כסף ואני מבין גם את האוצר, זה עניין של סדרי עדיפות, אבל אין ספק שאם מישהו חושב שזה יהיה בלי מאבק אז עולם כמנהגו נוהג.

<אריה אהרן: נכון.

יעקב מרגי: רבותי - - -

<פנחס וייס: האם רק אפשר מילה אחת להגיד?

יעקב מרגי: בבקשה.

יעקב מרגי: רק חבל שלא נרשמת.

יעקב מרגי: כשאני רואה מי נרשם אז אני מחלק את הזמן לפי זה.

יעקב מרגי: והשעון, אתה לא רואה אותו, אני רואה אותו והוא מאיץ בי כל הזמן.

<פנחס וייס: שמי פנחס וייס, אני עובד סוציאלי, גאה להיות גם עובד סוציאלי חרדי.

<פנחס וייס: דבר אחד היה חשוב להגיד, בהמשך לדיון הזה, גם בנושא של השכר וגם בנושא של התפקיד, שהלקוחות שלנו לא כל כך אוהבים אותנו.

<פנחס וייס: לגבי מה שהיושב ראש אמר "תגייס את הציבור שלנו לטובתנו", אז אני חושב שאם בתקשורת ככה אומרים שאנחנו מרוויחים 17,000 לדייר אצלנו במסגרת, אז הציבור חושב שאנחנו באמת לוקחים את זה לכיס ובינתיים, במכולת אף אחד לא קיבל את הכסף שבתקשורת נאמר לנו.

<פנחס וייס: השאלה היא - - -

יעקב מרגי: רגע, זו בעיה כללית בחברה הישראלית.

יעקב מרגי: כשאתה הולך לקנות מוצר פרטי אז אתה עושה השוואות, יורד לפרטים הקטנים, הופך את ההתוויות, מגדיל ובודק.

יעקב מרגי: לצערנו הרב, הציבור קונה ידיעות תקשורתיות, בלי - - - את השורות הקטנות.

יעקב מרגי: זה נכון לגבי הכלל, ותמיד אני קורא לחבר'ה הצעירים בוועדה ואני אומר: רבותי, אל תקנו לוקשים, תלמדו, תרדו לעומק, תשאלו את השאלות, תחקרו ותגיעו למסקנות בעצמכם.

יעקב מרגי: בבקשה.

<פנחס וייס: הבעיה היא פה שכשמורים עושים הפגנה אז יושבים עשרות הורים בבית עם ילדיהם ולא יכולים ללכת לעבודה בגלל שעכשיו שלושה ארבעה ילדים שלהם בבית והם תקועים, אז כל המדינה בבעיה אבל, כשאנחנו שובתים אז אנחנו לבד.

<פנחס וייס: אין מישהו ששובת אתנו.

<פנחס וייס: הלקוחות שלנו נמצאים בבית, הלקוחות שלנו נמצאים במעמד הנמוך ביותר כך שכמה שאנחנו נילחם, לא יהיה לנו את האנשים בתוך הכנסת - - -

יעקב מרגי: חזרתי ארבע פעמים.

יעקב מרגי: צפיתי את הדברים שאתה אומר.

יעקב מרגי: לכן חזרתי, גיוס דעת הקהל, גיוס אוירה אוהדת, הכנה למאבק, לא לצאת למאבק ולהגיד: אני שובת – כי הרבה שבתו וחזרו לעבודה כלעומת שבאו, צריך להכין מאבק ולא בושה ללמוד מסקטורים אחרים, אין מה לעשות.

יעקב מרגי: זה לא יבוא בצווי הרחבה, או עם מה שקורה במשק, כי את זה תקבלו בלי טובות של אף אחד אבל זה לא יביא את הבשורה לעובד הסוציאלי.

יעקב מרגי: רבותי, אפשר עוד לדבר על זה.

יעקב מרגי: קודם כל היה חשוב לנו, אנחנו, כמחוקקים, שתרגישו את החיבוק הזה ושאנחנו קשובים, מכירים, יודעים את הצרכים, במיוחד מי שמלווה את הסוגיות האלה, החברתיות, אם זה בוועדה לזכויות הילד, בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות, ועדת החינוך, אלה הועדות המרכזיות שמובילות את הסוגיות האלה.

יעקב מרגי: אני מכיר את הקושי, מכיר את הדילמות שאתם נמצאים בהן ולא לחינם אמרה חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס, אני לא מבינה את העובדים הסוציאליים האלה, הסבא היה עובד סוציאלי עם תנאים נמוכים, האימא עובדת סוציאלית ושולחת את הבן שלה להיות עובד סוציאלי והיא לא מבינה, שלפעמים גם הנשמה יש לה חלק, הדחף הפנימי והאמונה והשליחות, הכול מתערבב יחד אבל, אין ספק שהגיע הזמן שתהיה תמורה הוגנת וראויה, שתכבד את הבן אדם.

יעקב מרגי: רבותי, אנחנו אומרים, באקטואליה של הבעיה, שאוירה בית-ספרית תתן מורים טובים, נכון?

יעקב מרגי: תתן תכנים, תתן הכול בבית הספר, אוירה פדגוגית, לא יעזור כלום – האווירה, אז גם כאן, שהעובד הסוציאלי ייצא בבוקר עם גב זקוף, ייצא עם סיפוק, יחזור הביתה עם חיוך, יידע שעבד קשה אבל יידע שיש מי שמעריך אותו ומה לעשות, הערכה מתבטאת גם בתמורה, גם בשכר הוגן ובתנאי עבודה הוגנים.

יעקב מרגי: זו לא בושה, צריך לתקנן – כן, צריך לקבוע כמויות – כן.

יעקב מרגי: רבותי, עובד סוציאלי לפעמים עושה ניתוח כירורגי, תרתי משמע, וכמו שהכירורג צריך להיזהר כך גם הוא ולא לחינם חלק תוקפים, כי לא יודעים את המציאות, הרי בסוף העובד הסוציאלי הוא בן אדם, ואנחנו סומכים עליו ואנחנו שולחים אותו, יש מושג תלמודי "לא דומה תשמע לתחזה", שולחים אותו לראות, לחוש לדעת ולקבוע בסוף, אז אנחנו חייבים לעזור לו והעזרה היחידה שיכולים לעזור לו היא בתנאי שכר הוגנים, בתנאי עבודה וסביבה אוהדת, כדי שהוא באמת יביא את התוצאה הטובה לאותם ילדים, לאותם קשישים, לאותו כל מי שזקוק לו.

יעקב מרגי: אני אקרא נקודות לסיכום הדיון.

יעקב מרגי: הוועדה מודה לחבר הכנסת מאיר כהן על היוזמה הברוכה שלו ועל היום המרוכז הזה בכנסת.

יעקב מרגי: הועדה מציינת לשבח את עבודת העובדים הסוציאליים, על אף התנאים הקשים שבהם הם מתפקדים.

יעקב מרגי: הועדה דורשת להיטיב את התנאים של העובדים הסוציאליים, הן בשכר, הן בתנאי עבודה והן בהורדת מספר התיקים שכל עובד סוציאלי מטפל בהם.

יעקב מרגי: הועדה מציינת שיש אלפי ילדים בפנימיות, ללא עורף משפחתי, שיש לדאוג לילדים אלה ולתת להם את כל צרכם.

יעקב מרגי: כפי שאמרתי, הגיל לא משנה את הקריטריונים, זה שהוא מגיע לגיל שמונה עשרה, לא משנה את הקריטריונים, התנאים שלו נשארים אותם תנאים ולכן, גם במשך שהותם בפנימייה – ואני מברך על היוזמות האלו שנוצרו בפנימיות, שלכאורה, גם הן, בגיל שמונה עשרה סיימו את תפקידן אבל יוצרות מגמות המשך של 18.

יעקב מרגי: הועדה תמשיך לעקוב אחרי הסוגיות האלו.

יעקב מרגי: הועדה תשמח לשתף פעולה, הנה, אני אומר לעובדים הסוציאליים, ביוזמות חקיקה, אז לא נצליח להעביר את כל חוק הרווחה במדינת ישראל אבל, פרוסה ועוד פרוסה, צעד אחר צעד.

יעקב מרגי: אני קורא לכם, הועדה קוראת לכם, להציג לנו יוזמות, הן בתחום החינוך והן בתחום הרווחה, לטובת אותם ילדים וגם לטובת העובדים הסוציאליים.

יעקב מרגי: יוזמות חקיקה, גם אם הן חלקיות, גם אם הן לא תמונת מענה כוללת, כדי להתחיל לשפר הן חשובות.

יעקב מרגי: אתם לא יודעים מה עושה דיון להצעת חוק אפילו שהיא חלקית וקטנה ומזערית.

יעקב מרגי: יש דיונים בוועדה, דיונים בוועדת שרים לענייני חקיקה וזה מחלחל, נכון, בסוף, תאמינו לי, הייתי חבר בוועדת שרים לענייני חקיקה, כולם רוצים לתמוך, כולנו מאמינים בזה, יש אילוצים תקציביים, יש גם משמעת קואליציונית, יש סדרי עדיפויות ולכן, לא לחינם אתם רואים שר שהיה פעם פה, ראה את הדברים כך ועכשיו כשהוא שר הרווחה הוא רואה את הדברים אחרת, כי בסוף הוא צריך להתמודד.

יעקב מרגי: לא שהשתנו לו המשקפיים, אלא שהוא ראה את הדברים גם מכאן וגם משם, יש אילוצים וסדרי עדיפויות.

יעקב מרגי: הועדה מודה לכם על ההשתתפות ואנחנו, כפי שאמרתי, נמשיך לעקוב אחרי הסוגיות האלו.

יעקב מרגי: תודה רבה לכם.