ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 20, פרוטוקול מספר 83, 2016-03-01 09:30

אברהם נגוסה: בוקר טוב לכולם.

אברהם נגוסה: אני מברך את כל אחד ואחד מכם שהגעתם.

אברהם נגוסה: זה דיון חשוב.

אברהם נגוסה: התכנסנו היום לדון בנושא "תרומתם וטיפולם של העובדים הסוציאליים בקליטת עולים עם שוני תרבותי – לציון יום העובדים הסוציאליים הבינלאומי בכנסת, שהכנסת מציינת.

אברהם נגוסה: היוזמה לדיון הייתה של השר לשעבר חבר הכנסת מאיר כהן, לשעבר שר הרווחה והשירותים החברתיים ואנחנו מאוד מודים לך שהגעת.

אברהם נגוסה: אני רוצה להגיד לכם כעובד סוציאלי בהכשרתי, שמודע לתרומת העובדים סוציאליים לטיפול באוכלוסייה בכלל ובאוכלוסיית העולים בפרט.

אברהם נגוסה: אני גם מאוד מתרגש לראות את העובדת הסוציאלית ציפי בר, יושבת ראש מחוז ירושלים והסביבה באיגוד העובדים הסוציאליים, כי אחרי שסיימתי את לימודיי באוניברסיטה העברית, אז התחנה הראשונה בה התחלתי לעבוד הייתה אצלה.

אברהם נגוסה: התקבלתי לעבודה ומצאתי בית חם ממש, כך שאת המקצוע, מעבר לפן האקדמי אלא מבחינה פרקטית, למדתי מציפי, גם ממנהלים אחרים ואני מאוד מודה לך, ציפי, לכיוון שאת נתת לי ואני מאוד מודה לך גם על כל השנים שבהן את עושה.

אברהם נגוסה: לנגד עינייך טובת הקליינטים, הפונים.

אברהם נגוסה: אני ראיתי אותך בלשכה איך היית עושה ואיך היית אומרת לנו, ועד היום את ממשיכה להגן, תחנה - - -

<ציפי בר: אני לא ממשיכה היום.

מאיר כהן: היום זה על העובדים.

אברהם נגוסה: כן, כשמגנים על העובדים אז מגנים על הפונים.

אברהם נגוסה: אני מבקש גם להודות לעובדת סוציאלית שרה כהן, מנהלת שירות הרווחה במשרד העלייה והקליטה, שגם אותה אני מכיר הרבה שנים, במסגרת פעילותי בעלייה וקליטה.

אברהם נגוסה: אנחנו כמובן נשמע קודם את השר, האם אתה רוצה להתחיל?

מאיר כהן: כן, כי אני חייב להיות גם בישיבה אחרת.

אברהם נגוסה: חבר הכנסת מאיר כהן, בבקשה.

מאיר כהן: שלום אדוני, דר' נגוסה, יושב ראש הועדה.

מאיר כהן: חברים, אני רוצה לפתוח בכך שיש איזה רגע מכונן כשמישהו שמייצג את העלייה הוא יושב ראש וועדת עלייה וקליטה והוא דווקא מן הקהילה האתיופית.

מאיר כהן: אנחנו מדינה של עולים, גם אני עולה, הגעתי לארץ בגיל שבע ממרוקו והסוכנות מלווה אותי כל הזמן.

מאיר כהן: הסוכנות היא כמו הרבנות בארץ.

מאיר כהן: היום אנחנו מציינים את יום העובדות והעובדים הסוציאליים בכנסת ישראל וחשבתי שבאמת, זה אחד מהנושאים החשובים ביותר להעלות בדיון הזה, ואני אבקש מכם לרגע להתחבר אליי למה שאני אומר, גם כשר הרווחה, גם כחבר כנסת.

מאיר כהן: אדוני, אנחנו כל יום, כמעט כל יום, מקבלים מכתבים מכל הארץ, עם הריטואל הקבוע שחייבים להתייחס אליו ברצינות, שבא ומספר על הוצאת ילדים מהבית או על תסקירים של פקידי סעד ופקידות סעד, וכמעט כחוט השני העובר בין כל המכתבים האלה, מכתבי התלונה, תמיד בסוף עולה השאלה: מה, הם לא מבינים מאיפה באנו?

מאיר כהן: אני מנסה לחשוב מה היה קורה אם עובדת סוציאלית הייתה נכנסת לכפר של סבא שלי במרוקו ורואה אותי יושב בלי תחתונים על ריצפה.

מאיר כהן: אני משער שהיא הייתה אומרת: זה ילד בסיכון והדוגמה הקטנה הזו יכולה לפעמים להאיר באור חזק, עם פרוז'קטור, על השאלה האם אתם, העובדים סוציאליים, האם בהכשרתכם או תוך כדי עבודתכם, אתם מבינים שצריך להתחיל להתנהג כמו איזה מפתח שבדי?

מאיר כהן: מה זה "כמו מפתח שבדי"?

מאיר כהן: זה להתאים את עצמך ולהבין שיש אמנם דברים משותפים לכולם – כי התעללות היא משותפת לכולם ופגיעה היא משותפת לכולם ואלימות זאת אלימות אצל כולם אבל, בכל זאת, יש ניואנסים שהם תלויי תרבות אז האם, בבואכם לעבוד עם אוכלוסייה של עולים, אתם מכשירים את עצמכם, או מכשירים אתכם, או שאתם מייצרים איזה שיח, שהוא על בסיס של הבנת התרבות והבנת הרקע שממנו באים ובאות המטופלות והמטופלים.

מאיר כהן: וזה, אדוני, הנושא שחשבתי שראוי שאנחנו נדבר עליו.

מאיר כהן: בפגישות שלי עם ראשי בתי הספר לעבודה סוציאלית, הסתבר שבחלק מבתי הספר זה מוטמע בתוך הסילבוס של הלמידה ובחלק מבתי הספר לא, ואמרו לי: מאיר, אנחנו, דווקא בגלל שאנחנו מדינת עולים, אז ההתייחסות צריכה להיות מאוד נורמטיבית כדי לייצר איזה כור היתוך שלנו.

מאיר כהן: כור ההיתוך נכשל בשנות החמישים ושאף אחד לא ינסה לחדש אותו.

מאיר כהן: ארץ קולטת עולים חייבת להיות מיומנת בהכרת התרבות והכרת הרקעים, והדבר הבסיסי, אדוני היושב ראש – השפה.

מאיר כהן: רק לפני שנתיים עבר חוק של טמנו שאטה, חברת הכנסת לשעבר, שצריכים מתורגמנים.

מאיר כהן: כשבאתי לבטוח הלאומי עשרות פעמים מצאתי בוועדות הרפואיות גברת מאתיופיה או גברת מרוסיה, או גברת ממרוקו, שעומדת מול רופא קר ומנוכר, שמדבר שפה אחת והוא שואל אותה, היא לא מבינה את השאלות וכמובן שהתשובות שלה שבורות ומקוטעות ולא ברורות.

מאיר כהן: ועל פי השיח האילם הזה, השיח הכמעט אילם הזה, פוסק הרופא את עתידה.

מאיר כהן: בכדי למנוע מצבים כאלה כמו הוצאת ילדים, הסדרי ראיה כאלה ואחרים, בכדי למנוע או לצמצם את הבעייתיות, אנחנו חייבים לדאוג שכל עובדת ועובד סוציאלי במדינת ישראל, יעבור הכשרה ברב- תרבותיות מול האוכלוסייה שהוא עובד אתה.

מאיר כהן: תודה רבה.

מאיר כהן: ושיהיה לכם חג שמח.

מאיר כהן: אני לא רוצה להגיד שאתם עושים עבודת קודש - - -

<צפרא דוויק: אנחנו לא - - -

מאיר כהן: אתם כבר לא רוצים לשמוע, נכון?

מאיר כהן: נמאס כבר, ואמרה משהו יפה תמר זנדברג עכשיו: "כשאומרים למישהו 'אתה עושה עבודת קודש" – ואני מצטט את תמר, צפרא, "זאת אומרת שאתה עושה עבודה ולא משלמים לך".

<קריאה: לא, אתם - - - לחלוטין את הצבור.

<קריאה: עבודת קודש אי אפשר, רק אם נותנים לנו מעשר, כמו לכוהנים, 10% מתקציב המדינה.

אברהם נגוסה: תודה חבר הכנסת מאיר כהן.

אברהם נגוסה: מאוד חשובים הדברים שאמרת לעובדים הסוציאליים.

אברהם נגוסה: אני חושב שעכשיו אני אתן לעובדת סוציאלית ציפי בר, יושבת ראש מחוז ירושלים והסביבה, איגוד העובדים הסוציאליים, בבקשה.

<ציפי בר: שלום, יושבת ראש איגוד העובדים סוציאליים צפרא דוויק נמצאת אתנו.

אברהם נגוסה: הצטרפה אלינו יושבת ראש איגוד העובדים הסוציאליים הארצי, גברת צפרא דוויק.

<צפרא דוויק: צפרא טבא לכולם.

<ציפי בר: מאחר שצפרא לא שמעה את דברי הפתיחה שלך, אברהם, אז חשוב לי שהיא תדע.

<ציפי בר: תשמע, אני התרגשתי בצורה בלתי רגילה ברגע שראיתי אותך בטלוויזיה בתפקידך וכחבר כנסת.

<ציפי בר: אני זוכרת אותך הרבה שנים אחורה, כשהגעת אלינו ללשכה ואני חושבת שמן הרגע הראשון, היה חיבור מאוד מאוד טוב ואתה היית החוט המגשר, בין הרבה מאוד עולים לבינינו, כפי שתיאר את זה חבר הכנסת מאיר כהן, כמה קשה להבין תרבויות אחרות ושונוּת וכו'.

<ציפי בר: ותראה, פשוט, אין מלים, אני ממש מתרגשת לראות אותך פה, כעובד סוציאלי שאתו הלכנו וכיתתנו רגליים ממקום למקום.

<ציפי בר: דרכך עוד תהיה סוגה בשושנים, כמו שאומרים.

<ציפי בר: תודה רבה לך.

אברהם נגוסה: תודה.

<ציפי בר: אני בטוחה שצפרא תציין את זה, חבר הכנסת מאיר כהן, אתה המארח שלנו, דאגת לכך וכולנו מודים לך מאוד.

<ציפי בר: אנחנו כאן ביום מאוד חגיגי, זה באמת חג לעובדים הסוציאליים, שהכנסת מציינת את היום הזה, יום חג לעובדים הסוציאליים.

<ציפי בר: אנחנו באמת רוצים לשמוע מהעובדים בשטח, על פרויקטים מאוד ייחודים, עם מחשבה יצירתית בלתי רגילה שאתם תשמעו ותבינו על מה מדובר, כאשר באמת, העניין הוא לראות מי אלה העולים שמגיעים אלינו, מאיפה הם מגיעים, להתייחס לשונוּת, להתייחס לתרבות הנפלאה שהם מביאים איתם, ועם זה, בכל זאת, הם צריכים להתאקלם, להתערות ולספוג את מה שיש בארץ, ולהרגיש כחלק, לא להרגיש כקבוצות שלא שייכות אלא באמת ככל האפשר, להטמיע ולאפשר להם להיקלט בארץ בצורה טובה, הולמת, עם המון המון המון המון כבוד אליהם ואל התרבות שהם מגיעים ממנה, אז חברתי שרה, שאנחנו חשבנו על שלושה פרויקטים מאוד מיוחדים, היא תסביר.

מאיר כהן: כחבר כנסת יחיד אחרי היושב ראש, שנמצא כאן – תדברו על הקשיים.

מאיר כהן: אני הגעתי למסקנה שכשמגיעים לכנסת צריכים לדבר על הקשיים כי זו הזדמנות פז.

מאיר כהן: אני יוצא עכשיו, אני וצפרא יוצאים מדיון אצל תמר זנדברג, כשאני יודע שהשאילתא הראשונה שצריכה לשבת על השולחן של שר הבריאות ביום רביעי היא: למה אין את חיזוק הקשר בין משרד הבריאות למשרד הרווחה, כי אמרו החבר'ה שיש רצון טוב והכול בסדר אבל אין קשר ולכן הכול תקוע.

מאיר כהן: ואני רוצה, גם מעבר לשמיעה על הפרוייקטים, לשמוע על הקשיים, שאנחנו, כחברי כנסת, יכולים מיד לתרגם אותם למעשה, כי יש במקום הזה, בכנסת, יש הרבה מאוד כוח אבל אנחנו צריכים להיות מכוונים על ידיכם.

מאיר כהן: אנחנו עובדים אצלכם לטובת העניין.

מאיר כהן: ביום הזה, אנחנו, חברי הכנסת, עובדים אצלכם.

מאיר כהן: תגידו, לצד הסיפורים הטובים, תגידו מה אתם רוצים שאנחנו נעשה.

מאיר כהן: מה הקשיים, איך אנחנו נתמודד אתם.

אברהם נגוסה: תודה.

<צפרא דוויק: שרה, מעבר לזה שאת קשובה, שרה, שרה היא מנהלת השירות הסוציאלי של משרד הקליטה, שאחראים על הקליטה של העולים והשילוב הקהילתי שלהם.

<צפרא דוויק: שרה, האם שמעת את מה שמאיר כהן אמר?

<צפרא דוויק: אני מבינה שאת עסוקה בכך שהמצגת תעלה אבל, מאוד חשוב להדגיש, כי מתוך הכנסת יכולה לצאת קריאה, מתוך השאלות שהכנסת מבררת יכולה לצאת התורה, העשייה.

<צפרא דוויק: מה אנחנו לא מקבלים כדי שנוכל לעזור לאוכלוסייה שאנחנו אמונים ואחראים עליה?

<צפרא דוויק: מאוד חשוב לי להדגיש, כבוד היושב ראש, מאוד חשוב לי להדגיש, שגם ביום חג שלנו אנחנו לא מדברים על עצמנו אלא אנחנו מדברים על העבודה שלנו, על האוכלוסיות שאנחנו מטפלים בהן ולְמה אנחנו זקוקים באמת כדי לעזור להם הרבה יותר טוב ויותר נכון.

<שרה כהן: בוקר טוב לכולם.

<שרה כהן: נדברנו יחד עם האיגוד להשתמש בפלטפורמה של ועדת העלייה והקליטה לטובת הצגת העבודה הנפלאה שנעשית על ידי לא מעט עובדים סוציאליים, שעובדים עם אוכלוסיות עולים שונות, אז חשבנו על המקום של לבוא ולהציג את זה מהמקום של העבודה המקצועית, המשמעותית, החשובה, לפחות להציג את הדברים שאנחנו ביומיום חווים ונתקלים אבל, אני בהחלט מסכימה אתך, שזה כל הזמן נמצא ברקע.

<שרה כהן: ועדת העלייה והקליטה היא בעצם הבית הטבעי שלי, כמנהלת שירות הרווחה במשרד העלייה והקליטה.

<שרה כהן: אני מגיעה לכאן להרבה מאוד דיונים בנושאים שונים, כשבהחלט מרבית הדיונים נסובים סביב העלאת בעיה או סוגיה, ולא תמיד של לבוא ולהציג את העבודה המקצועית שנעשית בתחום.

<שרה כהן: ברמה של פתיח, אתחבר למונח המרכזי שעלה כאן בשיח, שזה הנושא של העבודה רגישת התרבות, או השימוש במה שאנחנו מכנים כְּשִירות תרבותית, ידע תרבותי, מיומנות וכלים תרבותיים, כשאנחנו בעצם מתייחסים לזה כאל התמקצעות.

<שרה כהן: תהליך התמקצעות מתוך אמירה מאוד ברורה שקיימת שונות בין אוכלוסיות העולים השונות, זאת אומרת שכל קבוצה אוכלוסייה מגיעה מרקעים שונים, מביאה אתה מאפיינים שונים והחשיבות שלנו, גם כקהילה קולטת, גם כאנשי מקצוע ובוודאי בתחום העבודה הסוציאלית, היא להתייחס גם לכלים של הפרופסיה אבל, לעבות אותם עם מיומנויות שקשורות להבנה ולרגישות התרבותית.

<שרה כהן: כדי לשבר את האוזן, לפני למעלה משלושים שנה הייתה כאן ועדה שעסקה בנושא של ילדים ונוער בסיכון ולפני כשמונה שנים, הייתה הוועדה השנייה שהוקמה על ידי ממשלת ישראל, על ידי ראש המשלה דאז אריאל שרון ז"ל, ועסקה בנושא של מצבם של ילדים ונוער במצבי סיכון.

<שרה כהן: היא הראשונה, זו הייתה וועדה שהתייחסה באופן מובנה, כחלק מתהליכי העבודה שלה, לנושא של השונות התרבותית בהתייחסות לקבוצות אוכלוסייה שונות, שנמצאות בתוך מדינת ישראל, ובפעם הראשונה בתוך ועדה פורמאלית, היה פרק מאוד משמעותי שעסק גם בנושא של אוכלוסיות של עולים, חרדים וערבים, והצורך בהתייחסות מותאמת.

<שרה כהן: מאז, התכנית הלאומית לילדים ונוער בסיכון שמה זרקור מחודד על הנושא הזה והשפה שהיום אנחנו משתמשים בה, היא שפה של הצורך בהתאמה ובהתייחסות מותאמת לרקע התרבותי.

<שרה כהן: לא רק למצב שעולה עובר בפרק הזמן הראשון לעלייתו לישראל, אלא גם למקום שבו הוא נמצא אחרי פרקי זמן ולמה שהוא מביא אתו.

<שרה כהן: כשחשבנו איזה פרויקטים נציג היום התלבטנו, מכיוון שבדרך כלל השיח היותר שכיח בשנים האחרונות הוא סביב שתי מסות של אוכלוסייה, שהן בדרך כלל יוצאי חבר המדינות וגם יוצאי אתיופיה, ורצינו לתת היום צוהר ולהאיר עם איזשהו זרקור על קבוצות אוכלוסייה שמגיעות היום למדינת ישראל, שבהחלט גם בשנים האחרונות מספרן ושיעורן מכלל אוכלוסיית העולים עולה, ונעשית אתן עבודה שהיא עבודה מותאמת, עבודה יחודית, שלא תמיד יודעים עליה.

<שרה כהן: ולכן, במחשבה משותפת בחרנו בשלש קבוצות שהיום יהיו כאן, שלש קבוצות של עובדים סוציאליים שיבואו ויציגו מהמקום שלהם את העבודה שנעשית, ואלו בעצם שלושת הקבוצות.

<שרה כהן: הקבוצה הראשונה שנפתח אתה היא "תכנית התערבות רגישת תרבות למניעת שימוש לרעה באלכוהול ובסמים בקרב בני נוער עולים והוריהם" – זו תכנית שאנחנו מבצעים אותה בקרב לא מעט קבוצות מוצא, יחד עם משרד הרווחה ועמותת "אפשר".

<שרה כהן: מה שהיום נציג זה את העבודה שנעשית עם בני נוער והוריהם, שהגיעו מאמריקה הלטינית לישראל, מצי'לי ומקולומביה, לא ממש יודעים עליהם אבל, הקבוצה הזו נמצאת ברמלה, נעשית אתם עבודה וזו עבודה שמותאמת להם ופה, תצגנה את התכנית שלש עובדות סוציאליות, חלי סבג שריג, מאי גמליאל ומרתה.

<שרה כהן: המצגת השנייה או ההתייחסות השנייה תהיה לקבוצה של עולים שהגיעו מצרפת, אתם בוודאי יודעים שהיה 'פיק' מאוד גדול בעלייה מצרפת בשנה שנתיים האחרונות, ואנחנו בהחלט צופים גם גידול של העלייה מצרפת.

<שרה כהן: העלייה הזו הביאה לפתחה של הממשלה צורך בהחלטת ממשלה ייחודית לטובת שיפור ועידוד, גם לשיפור בהטבה של הקליטה שלהם ולצורך כך גם הוקצו תקציבים נוספים שאיפשרו לראשונה, גם בתחום הרווחה, לפתח מודלים של התערבות שמותאמים למקום שהאוכלוסייה נמצאת בו.

<שרה כהן: זאת אומרת, יש לפעמים איזשהם מיתוסים שחלק מהאוכלוסיות שמגיעות גם מארצות רווחה, כולן נמצאות במצב אחר כי הם עשירים, לא מתפתחות בעיות אבל, גם כאן עלה הצורך בהתאמה של מערכת השירותים למקום ולצרכים של האוכלוסייה.

<שרה כהן: את זה יציגו עובדת סוציאלית תמר אלוני ונורית שטרן מנתניה, הן תצגנה את מודל הקליטה העירונית בתחום הרווחה, שפותח בעקבות גל העלייה מצרפת, בעיר שקלטה את המסה - - -

מאיר כהן: איפה?

מאיר כהן: באשדוד?

<שרה כהן: בנתניה, שקלטה את המספר הגדול ביותר של העולים מצרפת שהגיעו לישראל.

<שרה כהן: וההצגה השלישית תהיה של קבוצת אוכלוסייה שלא תמיד מכירים אותה, לפעמים אנשים שומעים את שמה, קבוצת עולי "בני מנשה" מהודו.

<שרה כהן: ההתייחסות לאוכלוסייה שאנחנו נדבר עליה, היא לעולים שגרים בקרית ארבע והתהליך המופלא שנעשה אתם, יחד עם עובדת סוציאלית אסתר קולני - - -

מאיר כהן: איפה היא?

<שרה כהן: יושבת שם.

מאיר כהן: נראה לי שביקרתי שם פעם, לא?

מאיר כהן: בגידולים היפהפיים האלה, לא?

<שרה כהן: אז יש כאן בעצם שלש זוויות ראיה יותר חדשות עם אפשרויות להתייחס גם לפיתוחים שהם יותר יצירתיים וחדשנים, ואני מקווה שגם, קודם כל, ההאזנה והלמידה תהיה באמת לכולנו חדשה וכמובן, תציף לנו בהמשך – איך לא, את מה שאנחנו צריכים לעשות ואת הקשיים.

מאיר כהן: בכל זאת, גבירתי, סליחה שאני טיפה אשבית את השמחה, אני עוד שתי דקות הולך ואז תשתחררו מהעול שלי.

<קריאה: אנחנו הולכים להשבית מחר - - -

מאיר כהן: אני שואל, לפני שאתן תמשיכו, 40% מבתי הכלא בצבא מלאים בעולים מבני העדה האתיופית, דור שני.

מאיר כהן: אנחנו, במשרד הרווחה ואני עדיין אומר 'אנחנו', נתקלים בקשיים גדולים מאוד בפנימיות שלנו, עדיין אין איזו מיומנות שהיא ברורה ועדיין אנחנו מחפשים את עצמנו, אז אני שוב חוזר, דווקא ביום כזה כדאי לדבר, להקדיש למה שאת אומרת עשר דקות אבל, רוב הדיון צריך להיות על הקשיים, על איך אנחנו, החברה הישראלית, ואני אומר 'אנחנו' כי אני בתוכם, כשר רווחה, כחבר כנסת, כראש עיר, איך אנחנו לא יכולים לסמן 'וי' ברור של הצלחה, אחרי שלמדנו את כל הנתונים ואנחנו עדיין לא מצליחים להיות פורצי- דרך.

מאיר כהן: מהם הקשיים של העובדים הסוציאליים בתוך הדבר הזה?

מאיר כהן: כי אם אתם לא עושים עבודת קודש כמו שאתם לא רוצים שנגיד אבל, בוודאות, על הכתפיים שלכם יש עומס יותר מכל סקטור אחר במדינת ישראל.

מאיר כהן: הרי אפשר בבית הספר להיתקל בילד עולה מאתיופיה או עולה ממקום אחר ולטפל בו בכלים הדלים שיש לבית הספר ולהגיד לו: שמע, לך הביתה אבל, הוא מגיע הביתה וכל המאמץ הוא על הכתפיים של עובדת המשפחה שמתעסקת אתו, כל המאמץ.

מאיר כהן: והיות ואני מטייל המון בשטח, אני לפעמים פוגש אנשים שאומרים לי בכעס גדול: מאיר, הפקרתם אותנו, הפקרתם אותנו.

מאיר כהן: אתם מקשקשים שם בכנסת, אתם מקשקשים במשרדים שלכם, אבל אנחנו מרגישים מופקרים, כי אף אחד לא הכשיר אותנו כמו שצריך, אף אחד לא נותן לנו כלים כמו שצריך - - -

<קריאה: אין רצף.

מאיר כהן: אין רצף.

מאיר כהן: לכן אני אומר, ראוי שהדיון ילך לכיוונים האלה, באמת כדי שנרגיש, הרי אפשר להזמין אתכם ביום אחר ותתנו שלש מצגות יפות על הפרוייקטים מהסוג הזה אבל, היום הזה צריך להיות יום שבו אנחנו משטחים את הלב שלנו על השולחן ואומרים: לצד ההצלחות מה הקשיים שלנו.

מאיר כהן: זהו, אדוני, תודה ואני צריך ללכת אבל תנסו לכוון את זה, אנחנו נקרא את הפרוטוקול.

אברהם נגוסה: אז יש מישהו שיכול - - -

מאיר כהן: אני מצטער גבירתי, אני לא, אין שום דבר - - -

אברהם נגוסה: נגיע גם לזה אבל, לפני זה - - -

<קריאה: אני שמחה שזה בא ממךָ.

<קריאה: שזו המטרה של יום כזה.

<דנה גורדון שושני: רק תזדהי לפרוטוקול בבקשה.

אברהם נגוסה: האם את רוצה להציג את הבעיות של העובדים הסוציאליים?

<גלית אלון אוחנה: בשביל זה באתי.

אברהם נגוסה: בבקשה, הגידי את שמך לפרוטוקול ואז תשתפי אותנו.

<גלית אלון אוחנה: שמי גלית אלון אוחנה, אני עובדת סוציאלית.

<גלית אלון אוחנה: ב'שניונת' להתייחס לגבי מה שאמרת על האוניברסיטאות, שהן אמרו ש"אנחנו כור היתוך ואין צורך להתייחס", אני למדתי בתכנית ההסבה באוניברסיטה העברית, שכל הזמן יש שם שיח שמדבר על רגישות תרבותית ובסופו של דבר, כשביקשו מאתנו לספר על זיכרון מהסבתא, אז חוץ ממני ועוד תלמידה יוצאת אתיופיה, כולם סיפרו על הסבתא מפולין.

<גלית אלון אוחנה: זו שאלה אם זה מקרי, זו שאלה אם זה משפיע - - -

מאיר כהן: זה מקרי.

<גלית אלון אוחנה: זו שאלה אם זה מקרי, זו שאלה איך זה משפיע על הפונים שלנו, זו שאלה שצריך - - -

מאיר כהן: אני לא עשיתי פילוח לפי מוצא עובדים סוציאליים אבל הייתי מאוד נזהר, הדור השני - - -

<קריאה: אני מוכרחה להגיד לך שאני מאוד מקנאה בך שיכולת לספר על הסבתא שלך, אנחנו לא יכולות לספר על הסבתות שלנו בכלל, כי הן ניספו.

<גלית אלון אוחנה: לא בשביל זה באתי, אני התפרצתי עם העניין הזה בגלל שאתה דיברת על זה.

<גלית אלון אוחנה: דיברת על הוצאה של ילדים מהבית?

<גלית אלון אוחנה: אני חושבת שצריך לחשוב - - -

מאיר כהן: סליחה שאני מפריע לך, ראוי שזה לא היה נאמר, כי באמת, אנחנו מתעסקים עם דור של ניצולי שואה.

<גלית אלון אוחנה: זה לא העיקר, זה לא העניין.

מאיר כהן: אז בואי נחזור לנושא.

<גלית אלון אוחנה: אני רוצה להתייחס לעיקר, גם לגבי שני דברים שאמרת.

<גלית אלון אוחנה: האחד, מי ממלא את בתי הכלא, אז זה לא רק אתיופים אלא גם דור שלישי של עולים מזרחים, שצריך להתייחס אליהם, שהם עדיין שם וגם להתייחס לנקודה נוספת.

<גלית אלון אוחנה: לגבי הוצאה מן הבית, השאלה היא כמה כלים יש לעובדים סוציאליים בלשכה?

<גלית אלון אוחנה: אני טיפלתי באימא שהיא עובדת עירית ירושלים, עובדת מאוד קשה, משך שנים, לא אימא עצלנית, אם חד הורית בסך הכול לשלושה ילדים והיא זו שהייתה צריכה לחסום את הדלת של אנשים מהוצאה לפועל, כדי שלא ייקחו את הרכוש היחידי שיש להם בבית – המחשב.

<גלית אלון אוחנה: אז איך הילד הזה, המתבגר הזה, בבית, יכול להיות פנוי ללמידה, לניהול של חיים נורמטיביים, כשבעצם הוא צריך להיות בחרדה שההוצאה לפועל לא ידפקו בדלת?

<גלית אלון אוחנה: אז הרבה פעמים מוציאים מהבית שלא בכוונה אבל, המציאות יוצרת כזה מצב שהעוני, בסופו של דבר, מוביל גם להוצאה של ילדים מהבית.

<גלית אלון אוחנה: זו לא המדיניות, אין ספק שזו לא המדיניות אבל, אין כלים לעובדים סוציאליים.

<גלית אלון אוחנה: צריך לדעת את זה.

<גלית אלון אוחנה: העובדת סוציאלית בלשכה אמרה לי: אנחנו בלשכה לא רוצים יותר לפתוח - - -

מאיר כהן: אנחנו מדברים על השונות התרבותית.

מאיר כהן: הקשיים.

מאיר כהן: האם בשונות התרבותית, בהכשרה - - -

<גלית אלון אוחנה: יש קשר.

<גלית אלון אוחנה: יש קשר בין עוני לבין עלייה.

<גלית אלון אוחנה: יש הרבה יותר עולים שהם עניים.

<גלית אלון אוחנה: איך מתייחסים לזה?

<גלית אלון אוחנה: מעבר לפרויקטים מקסימים שעושים, איך מתייחסים לעוני שמגיעים אתו העולים?

<גלית אלון אוחנה: איך מתייחסים לזה?

<גלית אלון אוחנה: זאת השאלה.

מאיר כהן: נכון.

<גלית אלון אוחנה: ורק - - -

אברהם נגוסה: איפה את עובדת?

<גלית אלון אוחנה: אני שמעתי מעובדת סוציאלית שאמרה שהיא לא רוצה יותר לפתוח תיק של פונים, כשזה על רקע כלכלי ואז אני שואלת: לאן הם אמורים ללכת, אותם אנשים?

אברהם נגוסה: אני רוצה לשאול אותך, איפה את עובדת, באיזו לשכה או באיזה אזור?

<גלית אלון אוחנה: אני לא עובדת בלשכה.

אברהם נגוסה: אני רוצה להתמקד בעניין של השונות התרבותית ולכן אני שואל את זה, ותתייחסו, האם זו הבעיה גם - - -

<גלית אלון אוחנה: אני אגיד, אני יועצת במרכז הורים ואני יודעת שאוכלוסייה האתיופית, למשל, מטופלת בלשכות ואלינו היא לא מגיעה, באמת מן הקושי הזה.

אברהם נגוסה: אולי זה יכול להיות בעניין המצגת, נראה את הקשיים.

<שרה כהן: אני מבקשת, כיוון שאנחנו בכל אופן פנינו לאנשים ואנחנו ביקשנו שיכינו את הדברים, אז בכל אופן הייתי רוצה שניצמד למתווה של הדיון, כי יש כאן משהו מבחינתי, שברגע שאנשים מתכוננים אז הכיוון האחר הולך למשהו שהוא מבחינתי לא קשור לשיח שמתקיים כאן.

<שרה כהן: אנחנו בדרך כלל מדברים על צרות ועל קשיים אז בואו תתנו לנו גם את פרק הזמן הקצר כדי לדבר על דברים יפים שנעשים, מתוך מקום של שיקוף הידע והמקצועיות של העובדים הסוציאליים.

<שרה כהן: יהיה לנו מספיק זמן לדבר גם על הקשיים, מה גם שלא נפתור אותם בוועדה הזו.

<ציפי בר: ברשותך, אני אוסיף רק משפט, בוועדה לקידום מעמד האישה, שכנראה מתחילה תיכף, באמת מדברים על כל הקשיים שעובדים סוציאליים נתקלים בהם.

<ציפי בר: פשוט נשמע שם את חבר הכנסת מאיר, שם יש התייחסות מאוד רצינית לקשיים מולם עומדים העובדים הסוציאליים, אבל זה יום חג ולא הבאנו לכאן את כל הבעיות ואת כל הצרות, כי אנחנו רוצים לשמוח עם העבודה והעשייה הנפלאה שאנחנו עושים.

אברהם נגוסה: בואו, אני חושב שהבקשה שלו פה, הפנייה שלו, היא להעלות את הקשיים של העובדים סוציאליים כמו שהם בתחום עבודתם בתחום הספציפי בקליטת עליה, זה מה שהוא מתכוון, אז בואי, נשמע קודם כל, יכול להיות שבמהלך ההצגה כשאנחנו נסתכל, יכול להיות שיעלו שאלות, כשנגיע גם אל העובדים סוציאליים, אז אני מציע שקודם כל נשמע מגברת חלי סבג שריג, מאמריקה הלטינית, לגבי העולים מאמריקה הלטינית והוריהם.

אברהם נגוסה: בבקשה.

<חלי סבג סריג: שלום לכולם.

<חלי סבג סריג: קוראים לי חלי כפי שנאמר, ובאתי לספר לכם על פרויקט מאוד ייחודי שנקרא "מתבגרים בעליה".

<חלי סבג סריג: אני עובדת בפרויקט הזה כבר מעל שנה ואני עובדת סוציאלית כבר עשר שנים.

<חלי סבג סריג: אני מאוד מסכימה עם זה שמדובר ביום חג ומדובר בפרויקט מאוד ייחודי ומרגש, שאני שמחה שניתנו לו הבמה והמקום, כדי להראות משהו מתוכו.

<חלי סבג סריג: "מתבגרים בעליה" זו תכנית שמדברת על איזושהי מניעה.

<חלי סבג סריג: אנחנו בעצם יוצאים מנקודת הנחה שכל משבר ההגירה גורם לבני נוער ללכת לכל מיני התנהגויות סיכון למיניהן, בחלקן הן סמים, אלכוהול וכל מיני חומרי פסיכו אקטיביים והתנהגויות סיכון שונות.

<חלי סבג סריג: לתכנית הזו יש פן מאוד ייחודי, שהיא משלבת – לעומת להרבה פרויקטים שלקחתי בהם חלק במהלך חיי המקצועיים, יש בה שילוב שנמצא גם בשטח בין בני הנוער עצמם לבין ההורים שלהם.

<חלי סבג סריג: אנחנו בעצם יוצרים מפגשים משותפים להורים ולנערים, ומפגשים נפרדים להורים בנפרד ולנערים בנפרד, וזה משהו שהוא, מן הניסיון המקצועי שלי, לא קורה בכל מסגרת.

<חלי סבג סריג: זה מאוד קשה ליצור את הבמה המשותפת הזו בדרך כלל, וזה משהו שהוא מאוד ייחודי ומקסים.

<חלי סבג סריג: אנחנו יוצרים איזושהי קבוצה אינטימית שמאפשרת לבני נוער פלטפורמה ומקום להיפגש ולדבר על הקשיים, בצורה אותנטית ובצורה כנה, במקום בטוח ומכיל שהם יכולים להביא אליו את עצמם.

<חלי סבג סריג: המטרות של התכנית שלנו הן הפחתת התנהגויות סיכון שעליהן כבר דיברתי ואמרתי, לפתח מודעות בקרב בני הנוער למיקוד שליטה פנימי, למקום שבו הם לוקחים אחריות על הבחירות שלהם, שהם מבינים מה הסיכונים שנובעים מתוך הבחירות שלהם, לחזק את היכולת ההורית – עכשיו אני מדברת לרגע על השילוב של ההורים בתכנית, אז המטרה היא באמת לחזק את היכולת ההורית של ההורים בהבניית גבולות, בנורמות התנהגות, בתקשורת בין שני הצדדים, לחזק את הקשר בין ההורים לנערים עצמם, לחזק את הזהות האישית של הנערים ולייצר מודעות להשפעות של החומרים שדיברתי עליהם קודם, כי אנחנו מבינים שהדבר הזה קיים בגיל הזה, בעיקר בקרב העולים, שם יש אפילו קצת יותר מהעניין הזה.

<חלי סבג סריג: המבנה של התכנית הוא עשרים וחמישה מפגשים בסך הכול של הנחיה, יש לנו ששה מפגשי הכנה, שבהם המנחות עושות ראיונות אישיים ומגיעות לבתים של הנערים עצמם ונפגשות ועושות שיחה וראיון כזה.

<חלי סבג סריג: יש עשרים וחמישה מפגשים שמחולקים: שבעה עשר לבני הנוער עצמם, הנחיה רק לבני הנוער, חמישה מפגשים רק להורים ועוד שלושה מפגשים שהם משותפים להורים לנערים גם יחד.

<חלי סבג סריג: זה המבנה של התכנית.

<חלי סבג סריג: בתוך הפעילות – שזה גם אחד הדברים שהוא מאוד מיוחד ומקסים לראות, אנחנו יוצאים לכל מיני פעילויות, אנחנו מוציאים את הנערים, תיכף הבנות פה, שמנחות את הכיתה בפועל, ואני מרכזת אותן, הבנות המנחות יספרו, והן אלה שיוצאות איתם לכל מיני מקומות מעניינים ביחד, תיכף ניכנס לזה.

<חלי סבג סריג: יש עוד דבר שקורה והוא שאנחנו מפגישים אותם עם בחור 'נקי', לספר להם סיפור כזה, מישהו שמספר את הסיפור שלו ומפגש עם מודל הצלחה, שאני אומרת שמרתה היא אחת המנחות בתכנית והיא לדעתי אחת ממודלי ההצלחה, אתם תיכף תשמעו אותה מדברת, אני ממהרת כדי להשאיר להן זמן.

<חלי סבג סריג: יש לנו ועדות היגוי, גם עירוניות על התכנית וגם ועדות היגוי ארציות, שדנות בדיוק על מה שאמרנו, על הקשיים ועל דברים שיכולים להצליח יותר ומה פחות, וכל שנה מכניסים אוכלוסייה חדשה.

<חלי סבג סריג: כשפתאום יש צורך בתחום אחד יותר אז מכניסים אוכלוסיות חדשות לתכנית.

<חלי סבג סריג: בשנת 2015 היו לנו עשרים ותשע קבוצות בארץ, מצפון עד דרום, זה ממש נמצא בכל מיני מקומות, לאורך ולרוחב הארץ.

<חלי סבג סריג: עשרים קבוצות מתוך הקבוצות ממומנות על ידי משרד הקליטה, תשע קבוצות נוספות במימון משרד הרווחה, וכאן אני מדברת על השנה החולפת.

<חלי סבג סריג: חשוב לציין עוד דבר ייחודי – וזה המשפט האחרון שאני אגיד, שמי שמנחה את הקבוצה זו הנחיה - - - של עובד סוציאלי מתחום התמחויות ומישהו שהוא בן העדה, שמדבר את השפה.

<חלי סבג סריג: אני מתכבדת להעביר את רשות הדיבור למנחות היקרות שלנו.

<מאי גמליאל יהוד: שלום לכולם.

<מאי גמליאל יהוד: אני מאוד מתרגשת להיות כאן, כעובדת סוציאלית ובכלל, כאן, כשהכנסת מארחת אותי.

<מאי גמליאל יהוד: שמי מאי גמליאל, אני עובדת סוציאלית במרכז לטיפול בהתמכרויות ברמלה.

<מאי גמליאל יהוד: אני עובדת עם נוער כבר כמה שנים, שלש, ארבע שנים, רק עם נוער וצעירים, זו האהבה שלי מאז ומתמיד.

<מאי גמליאל יהוד: אני מנחה - - - עם מרתה קסטרו, היא פסיכולוגית במקצועה, היא בעצם מגשרת קהילת האמל"טים בעיר, היא איש הקשר לכל הדברים הרלבנטיים.

<מאי גמליאל יהוד: המדריכה שעבדה - - - חשוב לציין.

<מאי גמליאל יהוד: הקבוצה שלנו התחילה בחודש נובמבר 2015 והסתיימה ממש עכשיו, בימים האחרונים.

<מאי גמליאל יהוד: הקבוצה כללה חמישה עשר בני נוער, שמונה נערות ושבעה נערים, עולי אמריקה הלטינית, כולם תלמידי שכבות י'- י"ב באותו בית הספר, אוכלוסייה יחסית הומוגנית מבחינת המאפיינים שלה.

<מאי גמליאל יהוד: לגבי ארצות המוצא, יש לנו שמונה נערים שעלו מפרו, יש לנו ששה שהם מקולומביה ואחד מוונצואלה.

<מאי גמליאל יהוד: חשוב לציין, כי כשאנחנו מסתכלים על העולים האלה אז אנחנו שואלים מהיכן הם מגיעים, מהם המאפיינים המיוחדים של ארצות המוצא.

<מאי גמליאל יהוד: לגבי ארצות המוצא שלהם, מדובר בכפרים מאוד בסיסיים ודלים ברמת המשאבים, הטכנולוגיה, וזה אומר שהשינוי עבורם הוא מאוד משמעותי, כשהם עולים לכאן, ארצה, מבחינת השכלה, מבחינת רווחה כלכלית.

<מאי גמליאל יהוד: המצב הסוציו אקונומי של הקבוצה הספציפית הזו ושוב, אני רוצה לציין שאנחנו מדברים על הקבוצה הזו ואנחנו לא יכולים להקיש החוצה כלפי קהילת האמל"טים כולה, אז אנחנו מדברים על מצב סוציו אקונומי בינוני.

<מאי גמליאל יהוד: אצל רוב האנשים שלקחו חלק בתכנית, ההורים לא מכרו את הבתים שלהם, דבר שיכול להעיד על הארעיות שלהם בארץ.

<מאי גמליאל יהוד: בעצם ההורים והנערים לא כל כך מדברים על השאלה אם נשארים כאן או לא נשארים כאן, זה איזשהו מצב ביניים שלא ברור אם הוא ביניים או לא, אבל הוא יחסית קשה ומשברי.

<מאי גמליאל יהוד: ואז התכנית נכנסת בדיוק במקום בו היא צריכה להיכנס.

<מאי גמליאל יהוד: לגבי המניעים אז לפי דיווחי המשפחה, המניעים לעלות ארצה, הם כאמצעי ופחות כמטרה.

<מאי גמליאל יהוד: אין איזושהי אידיאולוגיה לעלות לארץ ישראל ולהיות כאן במולדת.

אברהם נגוסה: הצטרפה אלינו חברת הכנסת קסניה סבטלובה.

אברהם נגוסה: המשיכי.

<מאי גמליאל יהוד: אנחנו מדברים על מניעים לעלות ארצה, לשפר את הרווחה הכלכלית.

<מאי גמליאל יהוד: כמה דגשים מיוחדים לגבי הנערים ואני אתחיל עם ההורים.

<מאי גמליאל יהוד: כשאנחנו מדברים על ההורים אז בעצם ערך ראשון שהם רואים זה עבודה, כשעבודה זה אומר עבודה, עם כסף ופרנסה שמספקת חוגים, מספקת השכלה ומספקת את כל שאר המותרות בבית, גם הבסיסיות וגם היותר מתקדמות.

<מאי גמליאל יהוד: הנערים מתחילים לעבוד בגיל יחסית צעיר ומצד שני גם לוקחים תפקידים מאוד הוריים.

<מאי גמליאל יהוד: אוספים את הילדים, מבשלים, משכיבים, זאת אומרת, נושאים בתפקידים פחות מותאמי גיל.

<מאי גמליאל יהוד: ההורים לא רואים חשיבות לאינטגרציה עם הארץ, ההסתגלות למדינה היא לא ערך חשוב מבחינתם.

<מאי גמליאל יהוד: הם מרגישים עם רגל אחת בפנים ורגל אחת בחוץ –"אני על זמן שאול אז למה לי להתאמץ בעצם ולנסות להתערות בחברה יותר?

<מאי גמליאל יהוד: " הם רואים בלימוד השפה העברית, למשל, איזשהו כלי וזה קצת פחות מטרה, להראות ש"אני מסתגל בארץ", בשונה מן הנערים שבעצם הדבר המאוד ראשוני, הוא לרכוש את השפה כדי לטשטש קצת את השוני משאר החברה.

<מאי גמליאל יהוד: כמעט ואינם מקיימים מערכות יחסים חבריות עם בני גילם, בשונה מבני הנוער שמאוד מהר רוכשים הרבה מאוד חברים ישראלים.

<מאי גמליאל יהוד: הנוער שלנו לא תופסים את עצמם כעולים, להתרשמותנו, בגלל, ששוב, ממוצע השנים שלהם בארץ בתכנית הזו ולא אמרתי את זה, הוא שבע עד עשר שנים.

<מאי גמליאל יהוד: מרגישים מאוד מאוד "בארץ", הם לא מרגישים מנודים ודחויים בחברה.

<מאי גמליאל יהוד: מאוד מצליחים ומקובלים.

<מאי גמליאל יהוד: המוטיבציה שלהם לשירות היא נמוכה.

<מאי גמליאל יהוד: משרתים "כי חייב", לא כי יש איזושהי תחושה של שותפות גורל, ללחום למדינה הזו ולמענה.

<מאי גמליאל יהוד: זכיתי להיות מנחה בתכנית הזו.

<מאי גמליאל יהוד: אני מקצרת למרות שאפשר לדבר עוד הרבה מאוד זמן וחבל שאין יותר.

<מאי גמליאל יהוד: זכיתי להנחות קבוצה מדהימה שנותנת מענה בדיוק במקום מאוד מאוד משברי ומאוד מאוד חשוב לנערים האלה.

<מאי גמליאל יהוד: תכנית שלא עוברת בכל מקום, זאת אומרת, מאוד ברור שיש את התכנית הזו לעולי ברית המועצות ועולי אתיופיה, אבל האמל"טים, שיש להם מאפיינים מאוד מיוחדים, כמו הרבה הדגשים סביב מיניות, סביב שימוש בחומרים פסיכו אקטיביים, הם לא מקבלים מענה.

<מאי גמליאל יהוד: אני מעבירה את השרביט מהר מהר למרתה, שתספר קצת על קבוצת העולים.

<מרתה יולנדה קסטרו: בוקר טוב, אני מרתה, סיימתי לימודי פסיכולוגיה בקולומביה, אני - - - לעבודה עם ההורים, עולים מאמריקה הלטינית.

<מרתה יולנדה קסטרו: קודם כל, זו עבודה מאוד מאוד חשובה כי כן, הם ההורים של הנערים המתבגרים, שחווים משבר, לא רק בנוגע לגיל אלא גם משבר שקשור לעלייה.

<מרתה יולנדה קסטרו: למעשה אנחנו מדברים על משבר בתוך משבר וזה משהו לא קל.

<מרתה יולנדה קסטרו: לכן, כדאי ללוות את ההליך של הילדים שזקוקים להורים אשר - - - לספק להם בטחון, הגנה, ייעוץ והכוונה.

<מרתה יולנדה קסטרו: דברים אלה קשים גם להורים כי הם לא מכירים את - - - הקודים התרבותיים והחברתיים בארץ הקולטת, וגם עסוקים מאוד בגלל כל השינוי, עם תפקידם בעבודה כדי להתפרנס ולא רק למלא את תפקיד ההורה.

<מרתה יולנדה קסטרו: הקבוצה חשובה מאוד כי הקבוצה נותנת לעולים - - - .

<מרתה יולנדה קסטרו: הקבוצה נותנת השתייכות, אשר תקל על התייחסות לנושאים שונים, לדוגמה, התבגרות, השמת גבולות, אלכוהול וסמים, כמו כן גם לימודים, צבא וכו'.

<מרתה יולנדה קסטרו: זה חשוב מאוד כי הקבוצה - - - ההורים יכולים להתקדם - - - גם יותר נוח, יותר להבין התהליך.

<מרתה יולנדה קסטרו: זה חשוב בגלל זה.

אברהם נגוסה: תודה.

<חלי סבג סריג: יש לכם אפשרות לראות פה תמונות.

<חלי סבג סריג: התמונה מצד שמאל זו פעילות של ההורים והילדים ביחד.

<חלי סבג סריג: יש שם פעילות - - - שהוצאנו אותם לפעילות בחוץ אז יש אפשרות קצת להתרשם מתמונות.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: בתכנית הזאת, למשל, כמה עובדים סוציאליים ממוצא אמריקאי-לטיני נמצאים בתכנית הזו, בפרויקט הזה?

<חלי סבג סריג: בכל קבוצה שיש לנו יש שני מנחים, אחד מהם הוא עובד סוציאלי והשני, לא חייב להיות עובד סוציאלי כי הוא יכול להיות מישהו שיש לו ניסיון בטיפול או בעבודה עם נוער, במקרה שלנו אנחנו מדברים על פסיכולוגית שלמדה לא בארץ אבל באה מתחום הטיפול והיא עלתה בעצמה.

<חלי סבג סריג: בכל קבוצה שלנו בפרויקט הזה יש מנחה דובר השפה, שהוא בן העדה בעצמו.

אברהם נגוסה: הבנתי.

אברהם נגוסה: אז העובדת הסוציאלית מהי?

אברהם נגוסה: את ממוצא אמריקאי לטיני?

אברהם נגוסה: מדברת את השפה?

<מאי גמליאל יהוד: לא, אני מן הארץ הקולטת.

אברהם נגוסה: הבנתי, אני רציתי להבין, אתם הצגתם לנו לגבי העולים – הנוער וההורים, שאתם עושים עבודה מצויינת אבל, אני שאלתי אם יש עובדים סוציאליים, עובדת אחת או עובד אחד, שיכול לדבר את השפה, שמכיר את התרבות, האם יש?

אברהם נגוסה: אם אין זה בסדר, אני רק שואל.

<חלי סבג סריג: בקבוצה בנתניה, למשל, הייתה לי עובדת סוציאלית - - -

אברהם נגוסה: לא, ברמלה.

<חלי סבג סריג: ברמלה זו קבוצה ראשונה ומרתה היא בת העדה.

<מרתה יולנדה קסטרו: אני מקצועית - - -

<חלי סבג סריג: מרתה מנחה - - -

אברהם נגוסה: שאלתי, האת עובדת סוציאלית?

<מרתה יולנדה קסטרו: אני - - - מאמריקה הלטינית.

<חלי סבג סריג: היא פסיכולוגית.

אברהם נגוסה: פסיכולוגית, בסדר, זה מה ששאלתי.

<נטלי קפוליאנסקי: האם אני יכולה רק להוסיף למה ששאלת?

<דנה גורדון שושני: שם לפרוטוקול.

אברהם נגוסה: להתייחס לפרוטוקול, כן.

<נטלי קפוליאנסקי: אני נטלי, אני עובדת סוציאלית מחוזית במשרד העלייה והקליטה וכן, אני רוצה להתייחס למה שאמרת ויש מחסור בעובדים סוציאליים דוברי ספרדית וצרפתית כרגע.

<נטלי קפוליאנסקי: אנחנו, כמארגנים קבוצות למיניהן, מאוד מאוד קשה לנו למצוא עובדת סוציאלית דוברת ספרדית, כמעט בלתי אפשרי למצוא עובד סוציאלי דובר צרפתית.

אברהם נגוסה: אז יש מחסור.

<נטלי קפוליאנסקי: יש מחסור.

אברהם נגוסה: זה מה שרציתי לשמוע.

אברהם נגוסה: אנחנו נלך לקבוצה השנייה, אני אלך לפי הסדר שאת הצגת, שרה, אז אני עובר לעולים מצרפת.

אברהם נגוסה: התארגנות שירותי הרווחה בנתניה לקליטת העלייה החדשה, עובדת סוציאלית תמר אלוני.

אברהם נגוסה: בבקשה.

<תמר אלוני: שלום.

אברהם נגוסה: בבקשה.

אברהם נגוסה: תנסו לדבר בתמצית, כי יש אנשים רוצים לדבר.

<תמר אלוני: האם אתה רוצה להגיד לנו משהו ספציפי שמעניין אותך יותר?

אברהם נגוסה: לא, לא, זה לא מה שמעניין אותי, מה שמעניין אותי אני אשאל, אתם תציגו מה שתיכננתם.

<תמר אלוני: שלום לכולם.

<תמר אלוני: אנחנו מייצגות את היחידה לעולי צרפת, מאגף הרווחה בנתניה.

<תמר אלוני: זו יחידה שפועלת כבר שנה ושלושה חודשים.

<תמר אלוני: היחידה הזו מורכבת ממני, אני עובדת סוציאלית ב-50% משרה, לא דוברת את השפה, זה בהקשר למה שנטלי הסבירה לכם.

<תמר אלוני: כל הצוות שלי כן דובר צרפתית ואנחנו עובדים בסך הכול בשיתוף פעולה מאוד טוב, בינתיים זה עובד טוב.

<תמר אלוני: מורית היא מלוות המשפחות, היא עובדת 100% משרה, יחד אתנו יש מזכירה שהיא דוברת צרפתית ושתי בנות-שירות שהן אתנו מחודש ספטמבר.

<תמר אלוני: יש עוד עובדת סוציאלית שעובדת אתנו עשר שעות שבועיות, זה קצת אבל, היא דוברת את השפה.

<תמר אלוני: אתחיל קודם כל מן היחידה עצמה.

<תמר אלוני: נתניה היא העיר שמגיע אליה מספר רב של עולים מצרפת ובעצם היחידה – בשיתוף עם משרד הקליטה, שראתה לנכון לפתוח את היחידה שלנו על מנת לסייע לעולים עם ההגירה ועם הקליטה בארץ ישראל, כשבעצם היחידה אמורה להעניק שירות של הדרכה וטיפול רגיש- תרבות ושפה, בתוך אגף הרווחה ומחוצה לו, עם הסבר וסיוע למיצוי זכויות של העולים, התייחסות למנהגים התרבותיים וכמובן, לתיווך בין התרבויות השונות.

<מורית שטרן: רק כמה נתונים על העלייה של העולים הצרפתים בארץ.

<מורית שטרן: אחר כך ספציפית בנתניה אבל כמו שרואים, 2010, 2011 ועד 2012 זה בסביבות אלפיים נפש, 2013 זה כבר פלוס 50% כלומר, שלושת אלפים, 2014 – ששת אלפים ושש מאות נפש, 2015 שבעת אלפים ארבע מאות, 2016 בטח כבר לא יהיה לי מקום, על התקרה אני ארשום.

<מורית שטרן: לצערנו, העלייה של הצרפתים תלויה גם במה שקורה בצרפת, מבחינת האנטישמיות ונפגעי הטרור.

<מורית שטרן: אנחנו יכולים לראות פה שכל פעם שהיה איזה רצח או פיגוע אז העלייה רק עולה.

<מורית שטרן: אלה כמה מספרים כדי להראות שנתניה קולטת הרבה עולים, ירושלים ראשונה אבל כרגע בנתניה הרבה עולים מצרפת.

<מורית שטרן: וכעת סיבות העלייה, למה עולים כרגע צרפתים לארץ.

<תמר אלוני: כן, אם בעבר העלייה אופיינה באידיאולוגיה ציונית אז בשנים האחרונות אנחנו יודעים שהיא סביב המשבר הכלכלי והאנטישמיות שגואה שם, כשבעצם ישראל מהווה עבורם מקום של צמיחה ושגשוג כלכליים, ו"טוב לנו במקום הזה".

<תמר אלוני: יש בטחון שהם מרגישים פה לעומת צרפת.

<מורית שטרן: חשוב לחזור עכשיו ספציפית לנתניה, מ-2004-2012 בממוצע הגיעו לנתניה 552 נפשות ומ-2013 אנחנו רואים שהמספרים הם כבר 850 ואחר כך כמעט 2,000, שזה מהווה יותר מ-25% מסך העולים וזה רק עולה.

<מורית שטרן: למה מגיעים לנתניה?

<מורית שטרן: זה מקום שהם מכירים מהחופש, יש הרבה עולים, אפשר להישאר שם שנים בלי לדעת לדבר עברית, כולם מדברים צרפתית שם ברחוב, עם השנים זה יותר ויותר.

<תמר אלוני: נתניה נקראת "הריביירה הישראלית", כנראה שלא סתם.

<מורית שטרן: אז אפשר לעבוד בצרפתית, אחר כך נדבר על זה, לגבי השתייכות, יש קהילה עשירה ונמשיך.

<תמר אלוני: המאפיינים של העולים מהווים בעצם גם את המקור לקשיים שאנחנו פוגשים.

<תמר אלוני: בעצם, רוב הקהילה שמגיעה היא קהילה דתית, שיש לה תחושה מאוד חזקה כלפי המורשת שלה וכלפי המדינה.

<תמר אלוני: הם מגיעים בעיקר מצפון אפריקה ומצרפת עצמה וזה כבר יוצר איזשהו פער אצלנו, בישראל, בגלל השאלה מהם הפערים האלה בין רמת הדתיות או מה זה אומר, ההגדרה של אדם דתי.

<תמר אלוני: הדבר השני, כמו שמורית אמרה, אתם תשמעו בנתניה רק צרפתית וזה קל להם מבחינת הקהילה.

<תמר אלוני: השמירה של השפה הצרפתית מתאפשרת להם שם, אבל זה גם מהווה את הקושי שלהם להשתלב בתוך התרבות שלנו.

<תמר אלוני: יש קושי ממש גדול עם השפה.

<תמר אלוני: חלקם הגדול גם לא הולך לאולפנים מסיבות כאלה ואחרות.

<תמר אלוני: מאפיין נוסף הוא הזיקה והקשר שהם ממשיכים לקיים לארץ המוצא.

<תמר אלוני: ממשיכים ביקורים, חלקם גם עובדים בצרפת, מדי פעם מגיעים לארץ, מה שגם יוצר איזשהן בעיות, גם בתוך המשפחה וגם בזוגיות, האישה פתאום מוצאת את עצמה מתפקדת כאם חד הורית לכל דבר וזה מערער קצת את הסמכות, גם ההורית וגם את זו שבתוך הזוגיות.

<תמר אלוני: דבר נוסף הוא הבדלים תרבותיים שאנחנו פוגשים אותם בכל תחומי החיים.

<תמר אלוני: בצרפת יש עזרה מאוד מאוד נרחבת למשפחה.

<תמר אלוני: למעשה, הם לא צריכים לגשת לאיזשהו מוסד של בטוח לאומי למלא טפסים, להגיש לוועדות וכאלה, כי מטלפנים אליהם מן המוסד ואומרים להם: "נולד לך ילד?

<תמר אלוני: את סובלת ככה?, תק-תק-תק את זכאית לזה ולזה".

<תמר אלוני: אין שם את המירדף או את הבקשה לעזרה, העזרה פשוט מגיעה וזה הבדל שיוצר פער מאוד גדול בין המדינה שלנו לשם.

<תמר אלוני: יש גם הבדלים מבחינת הקיצבאות, זאת אומרת, once הוכרת בבטוח לאומי או במחלקת דמי אבטלה, אז גם מבחינת הסכומים עצמם שמשלמים בצרפת, הם הרבה יותר גבוהים, לא רק יחסית לארץ אלא גבוהות.

<תמר אלוני: לגבי החינוך בצרפת, יום הלימודים שם הוא ארוך, הוא עד חמש, שש בערב אפילו, כך שכשהם מגיעים לארץ ויום הלימודים מסתיים בשעה אחת, אז כל ההתארגנות סביב הנושא של "מה אני עושה עם הילדים שלי משעה אחת?

<תמר אלוני: " "הרי אני צריך לעבוד, איך אני מסתדר?

<תמר אלוני: " "מאיפה אני מביא לזה כסף?

<תמר אלוני: " דברים כאלה שממש קשים להם ואנחנו נתקלים במקומות של הערעור של הסמכות ההורית.

<תמר אלוני: כל החינוך שונה.

<תמר אלוני: גם סנקציות שמופעלות בתוך בית הספר בצרפת, הן נשארות בתוך בית הספר, ההורים מוזמנים במיוחד לצורך פגישות כאלה, אבל לא מצופה מן ההורה להיות מעורב בתוך החלטות של בית ספר, ואילו כאן, זה בדיוק ההיפך, מצפים בבית הספר, אם אימא לא מטלפנת לשאול מה שלום הילד שלה או איפה יש התקדמות או אין התקדמות, אז מסתכלים על זה כאילו ההורה לא מתעניין אבל, זה באמת פער שהוא גם בתפיסה.

<תמר אלוני: כל מה שקשור לעיסוק הילדים בשעות הפנאי, כמו שאמרתי, עד חמש שש יש מסגרת מובנית, יש בתוכה חוגים, עזרה בשיעורים ופתאום: "מה אני עושה עם הילד שלי מאחת בצהרים?

<תמר אלוני: " "מי עוזר לו בלימודים?

<תמר אלוני: " "לאיזה חוגים אני רושם אותו?

<תמר אלוני: " גם "מאיזה כסף?

<תמר אלוני: " מאפיין נוסף הוא הנושא של המגורים.

<תמר אלוני: הצרפתים בנתניה לפחות, בוחרים לגור באיזורים שהם שכונות חדשות, לרוב ליד הים, וזה נראה, לפחות בהתחלה, שאין להם מאזן נכון בין ההכנסות שלהם להוצאות שלהם.

<תמר אלוני: ההוצאות מאוד מאוד גבוהות, העלויות בתוך שכונות כאלה, של שכירויות, הן מאוד מאוד גבוהות, הם לא מצליחים לעמוד בזה ומתחילים ליצור לעצמם חובות ופערים כלכליים.

<תמר אלוני: נושא נוסף הוא גם קשור למקום השפתי שדיברתי עליו.

<תמר אלוני: בגלל שהם לא לומדים את השפה העברית וקל להם יותר עם השפה הצרפתית – שזה מצד אחד מובן, הם נוטים להיקלט לתוך מקומות עבודה שמציעים להם נוחות מן ההתחלה, אתם לא צריכים להעביר את השפה שלכם, תשתמשו בשפה שלכם, כל מוקדי ה call center למיניהם הם מוקדים של טלמרקטינג כזה או אחר, שבעצם פועלים מול צרפת ומתנהלים כמובן בשפה הצרפתית.

<תמר אלוני: הם גם משלמים יחסית לשכר המינימום בארץ, תשלום הרבה יותר גבוה ולכן, הבחירה פה היא גם ממקום של שפה וגם ממקום של משכורת גבוהה יותר.

<תמר אלוני: דיברנו קודם על זה שלרוב הגבר יכול למצוא את עצמו עושה נסיעות לחו"ל לשלושה שבועות, לחודש, לעבוד, מגיע לפה, דיברתי על זה, אני לא אחזור.

<תמר אלוני: המאפיין הנוסף הוא שיש איזשהו דימוי – ואני לא יודעת אם אתם זוכרים, היה איזשהו מערכון ב"ארץ נהדרת" לפני כמה שנים על הצרפתים שמגיעים והכול מסיבות וזה - - - וזה, ואנחנו חושבים שהם נורא פתוחים ושהם עם שמחת חיים, אז יש את החלקים האלה אבל יש גם את החלקים האחרים של הקנאות המאוד מאוד גדולה לפרטיות שלהם.

<תמר אלוני: לגבי תרומת היחידה, היחידה הוקמה מתוך צורך ורצון לסייע לעולים להיקלט בארץ ובנתניה.

<תמר אלוני: אנחנו מהווים בשבילם גשר לשירותי הרווחה ולא רק בתוך הרווחה, כי גם מחוצה לה, אנחנו מסייעים בליווי שפתי לאנשים, גם בתוך האגף וגם מחוצה לו.

<תמר אלוני: בעצם אנחנו נותנים טיפול ממוקד סביב כל הנושאים שקשורים בבעיות של קליטה והגירה, גם הדרכות הורים וגם טיפולים.

<תמר אלוני: אנחנו עובדים עם כל הרווחה בנתניה, עם אנשים שהם אחראיים בכל תחום, שאיתם אנחנו עובדים בצמוד לגבי עולים מסויימים.

<מורית שטרן: כך אנו עובדים.

<מורית שטרן: יש לנו יותר משבעים משפחות, חצי מהן בתוך היחידה עצמה, אחר כך אני אדבר ספציפית על מהות הנזקקות של המטופלים שלנו ומחצית, שאיתם אנחנו עובדים עם כל הצוותים של הרווחה.

<מורית שטרן: הרבה אנחנו עובדים עם הנכויות ועם הצוותים במקומות בהם הצרפתים גרים.

<מורית שטרן: אצל המטופלים שלנו, הבעיות העיקריות הן בעיות של חוסר הכנסה.

<תמר אלוני: חוסר הכנסה על כל הגוונים.

<מורית שטרן: משפחות עם ילדים, נשואים, חצי מהם נשואים, הרבה גרושים, פרודים, ילדים.

<מורית שטרן: רוב העולים שלנו, רוב המטופלים הם בשלש השנים הראשונות שלהם, 67% הם בשנים הראשונות.

<תמר אלוני: גם בקרב מטופלים שנמצאים ביחידות אחרות, יחידות מומחיות, אנחנו רואים שהרוב המטופל הוא אנשים שסובלים ממומים או ממגבלות פיזיות ונכויות.

<תמר אלוני: שירותי הרווחה בנתניה נותנים מענה לעולים הצרפתים, לא רק בתוך היחידה שלנו, שכמו שאמרתי, מתמקדת בעיקר בקשיים של עלייה וקליטה, אלא גם פורסים עוד צוותים שונים כמו בגיל הרך, שיש תכנית, בשירות לנערה, קידום נוער שזה עבור נערים צרפתים, יש סיוע בתעסוקה, תכנית שמיועדת לתעסוקה, המרכז לשלום המשפחה, שיש להם מטפלת ספציפית דוברת השפה הצרפתית, בשירות לקשיש יש עובדת שהיא דוברת צרפתית וגם במחלקת התנדבות ש.י.ל., שהיא שירות ייעוץ לאזרח.

<מורית שטרן: העבודה המערכתית מאוד מורחבת.

<תמר אלוני: ואלה שירותים נוספים בקהילה בנתניה, שנותנים מענה לצרפתים.

<תמר אלוני: משרד הקליטה כמובן, משרד החינוך שעובד בשיתוף עם משרד הקליטה, הבטוח הלאומי, ארגון "אוניפן" שזה התאחדות עולי צרפת, עמותות נוספות שאנחנו עובדים איתן, תעסוקה והסוכנות היהודית.

<תמר אלוני: זהו, אנחנו רוצים להגיד שהיחידה עובדת מאוד יפה, נותנת מענה להרבה דברים ואנחנו מקווים שזה ימשיך להיות ככה.

<תמר אלוני: בגלל העלייה המסיבית שיש אנחנו היינו מאוד רוצים שזה ימשיך ואפילו ימשיך למתוח זרועות.

<תמר אלוני: תודה רבה לכם.

אברהם נגוסה: תודה, תודה רבה.

אברהם נגוסה: חברת הכנסת קסניה סבטלובה, בבקשה.

קסניה סבטלובה: זה יותר ברמה של שאלה אליכן מאשר statements, כי באתי לשמוע וללמוד.

קסניה סבטלובה: אני בעצמי עולה, שומעים מן המבטא, אמנם עולה ותיקה אבל בהחלט המצב מוכר וידוע, ואני יכולה רק להגיד שהרבה משפחות של חברים, גם כאלה שעולים עכשיו ושעלו אז, אם לא העזרה של העובדות הסוציאליות המסורות אז בוודאי לא היו מצליחים, לא היו מגיעים לתובנות, לא היו משתלבים ולא היו אחרי כן נכנסים למסלול מסוים של הצלחה, גם במישורים השתלבותיים-תרבותיים וגם במישורים כלכליים.

קסניה סבטלובה: יחד עם זאת, השאלה שבעיניי היא משמעותית מאוד היא כמובן, כמות העובדים והעובדות הסוציאליות פר אוכלוסייה.

קסניה סבטלובה: אני יודעת שיש ערים ששם המצב הוא יותר טוב ויש ערים ששם המצב הוא הרבה יותר בעייתי, אז אם תוכלו להשכיל אותנו ולומר.

קסניה סבטלובה: אני לא יודעת אם התייחסתם לזה בהתחלה, לצערי הרב הגעתי קצת באיחור, מהו המחסור באופן כללי, לא פר שפה או קבוצה מסויימת, אלא פר אוכלוסייה.

קסניה סבטלובה: כי אני שומעת על מקרים וגם פונים אליי ללשכתי, אנשים שאומרים: העובדות הן אחלה אבל אין להן מספיק כוח אדם, אין להן מספיק יכולת, אין להן מספיק שעות כדי לעזור לכולם והצרכים, מה לעשות - - -

<חלי סבג סריג: אנחנו מסכימים אתך.

קסניה סבטלובה: כן, אז היינו רוצים לשמוע, פירוט של מה, כדי שנוכל לגבש המלצות בעניין הזה.

אברהם נגוסה: שאלתי קודם את השאלה הזו בהקשר של המצגת הראשונה, של הפרויקט ברמלה, אז אמרו לי שיש מחסור של עובדים סוציאליים, במיוחד עובדים סוציאליים שהם דוברי שפות העולים.

קסניה סבטלובה: אנחנו יודעים שזו שאלה כללית, שבכלל יש משבר בעניין של עבודה סוציאלית אבל כמדינה קולטת עליה, ברור שאנחנו חייבים לשים דגש מיוחד על זה, כי בן אדם שמגיע - - -

<קריאה: בירושלים חסרים מאתיים עובדים, רק בירושלים.

אברהם נגוסה: אז אולי אני אשאל את שרה, ממשרד הקליטה, האם אתם חושבים או מתכננים או אולי עושים, אולי תעדכנו אותנו, שבהכשרת עובדים סוציאליים דווקא מן העולים, קודם לא היית פה, אני אמרתי, אני עובד סוציאלי - - -

קסניה סבטלובה: יותר טוב מכולם.

אברהם נגוסה: עובדת סוציאלית ציפי בר עכשיו נלחמת על הזכויות של העולים, והיא אחת העובדות הסוציאליות שקיבלו אותי בלשכה, נתנו לי את כל החיבוק והדחיפה וזה היה מאוד חשוב.

<ציפי בר: זה לא היה בעלייה הגדולה.

<ציפי בר: היו מאז עליות מאוד גדולות ואין עובדים.

אברהם נגוסה: זה היה לפני "מבצע שלמה".

קסניה סבטלובה: אנחנו תמיד אומרים שהעלייה זה יום חג אבל קליטה זה משהו שנמשך אחרי כן עשורים.

אברהם נגוסה: אז זה לא התרגום, זה לא התרגום פה, כי העניין הוא הרגישות התרבותית, ההבנה ולכן, אני חושב שלא צריכים להסתפק רק במתורגמנים אלא צריכים להיות עובדים סוציאליים מקצועיים באותן שפות של העולים, לכן, אם יש - - -

<שרה כהן: אני בהחלט מסכימה אתך, אני חושבת שזה בעצם השלד המרכזי של מענה, שהוא מענה מותאם בכשירות ובמקצועיות ובגישה רגישת-תרבות.

<שרה כהן: אנחנו נמצאים בקשר עם משרד הרווחה, לא נמצאת כאן דפנה מושיוף שהיא מרכזת את מינהלת הקליטה אבל, זה נושא שמבחינתנו הוא נמצא על סדר היום.

<שרה כהן: כשהתקבלה החלטת הממשלה לגבי העלייה מצרפת, היה בהחלט ברור ונעשה מיפוי בתוך מערכת השירותים של משרד הרווחה, והסתבר עד כמה אין עובדים סוציאליים שהם דוברי צרפתית.

<שרה כהן: אני יכולה לבשר שהמשרד שלנו, לפני חודשיים שלושה, פתח קורס הסבה לעובדים סוציאליים, ומתוכו כמחצית מהאוכלוסייה של הלומדים הם כבר דוברי צרפתית, זאת אומרת שכבר יש כרגע איזשהו אופק.

<שרה כהן: הקורס היה פתוח להסבה מקצועית לשפות שונות, מחצית מאלה שכרגע נוטלים חלק בקורס הם דוברי צרפתית, ואני מקווה שזה יהיה חלק מתוך עיבוי קאדר העובדים.

<שרה כהן: מה שבעצם במשרד הרווחה מנסים לעשות, הוא לנסות ולאתר מבין העובדים סוציאליים שפרשו לגימלאות, לראות אם יש עובדים סוציאליים שהם דוברי צרפתית, שאפשר לנצל את הידע שלהם, שהוא ידע מקצועי שנרכש במשך שנים ויכול להוות היום כלי להתמודדות.

קסניה סבטלובה: מהם הצרכים של המערכת?

אברהם נגוסה: שרה?

<שרה כהן: ברור שהמערכת צריכה עובדים כרגע.

<שרה כהן: זאת אומרת, העידוד הוא כשם שאנחנו רואים שיש כבר מסה מאוד יפה של עובדים סוציאליים דוברי רוסית, שהיום משולבים בכל מערכות השירותים ומהווים נתח מקצועי - - -

<קריאה: בעלייה הגדולה הכשירו.

<קריאה: כך גם לגבי דוברי אמהרית.

<שרה כהן: דוברי אמהרית הם בהחלט קאדר לא מבוטל, ואני חושבת שהשאיפה שלנו היא מצד אחד להכניס כמה שיותר אנשי מקצוע שהם דוברי שפות אבל בה בעת, לפחות בראייה שלי, המשמעות של עבודה רגישת-תרבות, היא גם להכשיר את הצוותים שהם לא יוצאי קהילות המוצא לעבודה שהיא מותאמת לקהילות המוצא.

<שרה כהן: מתוך כל המחקרים שאנחנו קראנו ויש על זה עבודות גם של דר' ריטה סבר, עולה שהעבודה המקצועית המשמעותית ביותר היא כשנעשית עבודה משלבת של עובדים ותיקים יחד עם בני קהילות המוצא, ויש כאן בעצם למידה והפרייה הדדית.

<בריהן מלדה: אני רוצה לשאול משהו אחד, שניה, גם אם אנחנו נגיד שמשרד הקליטה או המוסדות יכשירו דוברי שפות בתחום העבודה הסוציאלית, האם יש תקנים כדי לקלוט אותם?

<קריאה: זאת השאלה.

אברהם נגוסה: זה מה שאנחנו רוצים לדעת.

אברהם נגוסה: תראה, פה, הוועדה, תפקידה לפקח על משרדי הממשלה ואת הצרכים אנחנו צריכים לקבל מכם, מהשטח, אז אנחנו שואלים את השאלה הזו, כדי שאנחנו נוכל לקבל החלטה ולקרוא לשר הקליטה, בוא תוסיף תקנים ותקלוט את העולים, אני מבין שזה לא - - -

<בריהן מלדה: צריך - - - כוח אדם לקלוט אותם דרך פרויקטים למיניהם ולא בתקנים, לפחות בקרב יוצאי אתיופיה, ברגע שאתה אומר בפרויקט ולא בתקן אז הוא לא רואה בזה אופק תעסוקתי והרבה פעמים לא מוכנים לקחת.

<בריהן מלדה: זה דבר אחד.

<בריהן מלדה: דבר שני, חלק מהמשרות הוא חצאי מישרות אם לא פחות מזה, אז עולה שרוצה וזו הכנסה יחידה שלו, הוא רוצה לעבוד בתקן שיש לו אופק תעסוקתי שהוא צריך לעמוד בו וזה לא תמיד בא - - -

אברהם נגוסה: אתה צודק, ואם אנחנו מדברים היום על העובדים סוציאליים אז כמובן שיש שני שלבים, קודם כל זה השירות שצריך לתת למי שצריך ומגיע לו, והדבר השני הוא לעזור לעובדים סוציאליים גם בעניין התקנים, כדי שהם יוכלו לתת את השירות.

אברהם נגוסה: לכן זה קשור אחד לשני.

<בריהן מלדה: חלק גדול מהשירותים מופרטים.

<קריאה: כל השירותים.

<בריהן מלדה: רוב השירותים הם מופרטים.

<בריהן מלדה: לשר הרווחה מאוד קשה לבוא ולהגיד: אני אתן תקנים ובו זמנית חלק מהשירותים כבר מופרט.

<בריהן מלדה: לא מעט עובדים סוציאליים היום עובדים בשירותים מופרטים, גם בתוך הרשויות.

אברהם נגוסה: זה גם חלק מן הבעיות וזה מה שגם שחבר הכנסת מאיר כהן ציין, תביאו בעיות, אז אין לנו זמן, הזמן שלנו מאוד מוגבל ואני רוצה שנעבור לקבוצת "כבלי שיח".

קסניה סבטלובה: לקבל - - - של רווחה.

אברהם נגוסה: קודם כל אנחנו כמובן נבקש מאיגוד העובדים סוציאליים שיעבירו לנו נתונים על צרכים, שאנחנו יכולים – אולי לא נצליח אבל - - -

<ציפי בר: אני יכולה באמת להגיד 'בגדול' לפי מימצאים, שחסרים בארץ למעלה מאלף תקנים, רק כדי לעשות את העבודה הקיימת, לא בחשיבה על פרויקטים נוספים, וזה ידוע למשרד הרווחה וזה ידוע למשרד האוצר, ואנחנו מתריעים כל הזמן על מעמסה מאוד קשה של העובדים סוציאליים.

<ציפי בר: אנחנו מבקשים, יש בקשה שלנו, מאוד מפורשת, לבוא ולהגדיר ולהגיד לכמה אוכלוסייה יכול עובד סוציאלי לתת שירות נאות, יכול לתת ולבטא את כל המקצועיות ואת כל מה שהוא למד, לבוא ולתת את זה ללקוחות.

<ציפי בר: יש בעיה מאוד גדולה, זה ידוע, זה מפורסם בכל מקום.

<ציפי בר: הנתונים נמצאים גם במשרד הרווחה, צריך לעשות את החיבורים.

<ציפי בר: אני מאוד שמחה על זה שאתם מעלים את זה אבל, אנחנו חשבנו שאם אנחנו נתחיל לבוא ולהגיד: "כמה חסר וכמה לא טוב" אז יגידו "באתם להתבכיין" אז אנחנו רוצים לבוא ולהציג את העבודה היפהפייה אבל, בהחלט, הבקשה הזאת, אנחנו נענה לה בשמחה רבה.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: כן, עובדת סוציאלית קולני, בבקשה.

<אסתר קולני: שלום לכולם, קודם כל אני שמחה לשבת פה ולדבר על העבודה של עובדים סוציאליים עם קהילת "בני המנשה" בקרית ארבע.

<אסתר קולני: שמי אסתר, עליתי לארץ בגיל חמש עשרה וחצי מצפון-מזרח הודו.

<אסתר קולני: אני העובדת סוציאלית הראשונה מן הקהילה שלנו ועובדת בתור עו"ס משפחה, במחלקת שירותים חברתיים בקרית ארבע.

<אסתר קולני: הוזמנתי היום לדבר על העבודה של עובדים סוציאליים עם קהילת "בני המנשה" בקרית ארבע.

<אסתר קולני: "בני המנשה" הם אוכלוסייה ממש חדשה, די חדשה בארץ ואני אתחיל מן ההתחלה.

<אסתר קולני: בני הקהילה מרגישים שהם צאצאים של מנשה, ובמנהגים שלהם יש הרבה דברים שקשורים ליהדות.

<אסתר קולני: הם באים מצפון מזרח הודו, לא - - - הודו, הם באים משתי מדינות, ממדינת מיזוראם וממניפור.

<אסתר קולני: אנשים שבאים ממיזוראם מדברים בשפת מיזו, בשפה אחת ואנשים שבאים ממאניפור מדברים בכמה שפות, שפת - - - ועוד.

<אסתר קולני: למרות השוני בשפה, "בני המנשה" באים מתרבות אחת.

<אסתר קולני: יש הבדלים קטנים בחלק מן המנהגים שלהם כמו למשל, בנישואין, גבר מניפורי חייב לשלם להורים של הכלה למעלה מ- 3,000 רופי פלוס כמה שוורים וגבר שבא ממיזוראם משלם להם כ-420 רופי.

<רועי בן נעים: זה גם קורה היום?

<אסתר קולני: לא, בארץ לא.

<אסתר קולני: "בני המנשה" התחילו לעלות בשנות התשעים, בהתחלה הם עלו כתיירים.

<אסתר קולני: הם הובלו על ידי עמותת "עמישב".

<אסתר קולני: בשנת 2003 עמותת "שבי ישראל" עזרה להם שיוכרו כאזרחים.

<אסתר קולני: הראשונים הגיעו בעיקר לישובים כמו קריית ארבע, גוש קטיף, בית אל, עפרה ומשנת 2006 רוב העולים מתיישבים בצפון, בעפולה, בנצרת, בעכו, בצפת, במעלות ובקרית שמונה.

אברהם נגוסה: אנחנו צריכים לסיים את הישיבה בקרוב.

אברהם נגוסה: ב-8.3.

אברהם נגוסה: את מוזמנת גם לבוא.

<אסתר קולני: תודה.

<אסתר קולני: "בני מנשה" עכשיו, יש כ-3,000 איש בארץ וכ-7,000 איש שמחכים לעלייה בהודו.

<אסתר קולני: חשבתי לדבר על מבנה המשפחה.

<אסתר קולני: בני מנשה באים מחברה פטריארכלית שבה הגבר הוא הדומיננטי, המחליט עבור כל בני המשפחה.

<אסתר קולני: ו"בני המנשה" הם אנשים מאוד מאוד חרוצים, הם מוכנים לעבוד בכל העבודות, רובם מרוויחים שכר מינימום אבל הם יודעים לנהל תקציב מאוזן.

<אסתר קולני: לדוגמה, רוב העולים הוותיקים הצליחו לבנות דירות ורובם נמצאים ללא חובות גדולים.

<אסתר קולני: בקשר לעולם הרגשי, בתרבות של "בני המנשה" יש פחות התייחסות לחלק הרגשי, אנחנו פוגשים את זה בעבודה שלנו, אתן דוגמה מן היחס אל הילדים.

<אסתר קולני: העולים דואגים לילדיהם צרכים הפיזיים אבל פחות שמים לב אם הילד עצוב, אם הילד סגור, אם הילד מפחד או אם הילד זקוק לטיפול וגם, הם פחות מקיימים שיחות עם ילדיהם.

<אסתר קולני: לגבי השפעות משמעותיות של העולים, בקרית ארבע בעבודה שלנו אנחנו רואות שהנשים מצליחות יותר.

<אסתר קולני: קליטת השפה שלהן, של הנשים, מהירה יותר והן מפתחות יותר קשר חברתי.

<אסתר קולני: המעמד של האישה עולה והמעמד של הגבר הופך לנחות במשפחה.

<אסתר קולני: הגבר פחות מבין את השפה ופחות מבין את התרבות הישראלית והמנטליות, אז קשה לו יותר למצוא עבודה.

<אסתר קולני: לגבי הילדים, הילדים בעצם תופסים מהר מאוד את השפה ואת התרבות המקומית, ובעצם, לעתים, הילדים הופכים להורים של ההורים שלהם, ילד הורה.

<אסתר קולני: לדוגמה, הילדים לוקחים את ההורים שלהם לקופת החולים, לבית החולים, לבטוח הלאומי, לבנק, הם משמשים כמתורגמנים וכמתווכים.

<אסתר קולני: לגבי אתגרי פרנסה, כפי שציינתי, אנשים מאוד חרוצים, יכולים לעבוד בכל עבודה, באו אנשים עם תארים, תואר ראשון, תואר שני אפילו דוקטורט אבל כשהם הגיעו לארץ הם לא המשיכו לעבוד במקצוע שלהם אלא הסתפקו בעבודות פשוטות, והדבר יכול לערער את ביטחונם האישי וזה יכול לפגוע בערך העצמי שלהם.

<אסתר קולני: במחלקה שלנו אנחנו עובדים עם כל הגילאים, נתחיל עם הגיל הרך, יש עיכוב שפתי ולכן אנחנו מעודדים ומסייעים להורים להכניס את ילדיהם למעונות יום.

<אסתר קולני: בצוות מעונות היום אנחנו שמים דגש על זה.

<אסתר קולני: בגיל יסודי יש פער בין הילדים בלימודים וגם בתרבות, לכן אנחנו משלבים את הילדים במועדוניות וצוות המועדוניות עוזר להם בשיעורים, נותן הדרכה להורים והם גם נמצאים בקשר רציף עם בתי הספר בהם הילדים לומדים.

<אסתר קולני: לגבי הצורך, אנחנו נותנים גם חונכות אישית.

<אסתר קולני: בתיכון, רוב הנוער שלנו בקרית ארבע נולד בארץ.

<אסתר קולני: מצד אחד הם ישראלים ומצד שני הבית שהם גדלים בו הוא בית עם מנטליות של הקהילה, דבר שיוצר בלבול רב בקרב הנוער.

<אסתר קולני: לכן בעבודה שלנו אנחנו שמים דגש על הזהות שלהם.

<אסתר קולני: אנחנו עובדים עם הקבוצה גם באופן פרטני, יש כל מיני תכניות שנותנות מענה לנערים שלנו, לדוגמה, קבוצת "ישר'", קבוצה שמטרתה להימנע משימוש באלכוהול וסמים לרעה בקרב הנוער של קהילת "בני המנשה".

<אסתר קולני: לגבי משפחות, כמו שאמרתי, יש שינוי במעמדות, יש טשטוש בקולות בתוך המשפחה, לכן אנחנו מסייעים להם על ידי סדנאות, הדרכה הורית וטיפול אישי.

<אסתר קולני: לגבי הקשישים, לקשישים קשה מאוד ללמוד את השפה ולשנות את אורח החיים שלהם בגיל מבוגר, לכן הם נמצאים מנותקים מן החברה הישראלית.

<אסתר קולני: הקמנו שני מועדונים לקשישים במיוחד לקהילת "בני מנשה".

<אסתר קולני: לגבי האתגרים שלנו בעבודה, במפגשים יש קושי לתקשר בגלל שפה, העו"ס לא בטוח שהוא מבין את מה שהם התכוונו אליו ולא אם הפונה מבין אותו.

<אסתר קולני: יש קושי לבטא רגשות מצד הפונים מהקהילה ולכן, הטיפול לפעמים לא מעמיק.

<אסתר קולני: לעתים, רוב הפונים מהקהילה לא בטוחים אם העו"ס הישראלי ידאג לזכויות שלהם, יפעל לטובתם, ולכן הם פונים הרבה אלי, אפילו אם הם לא פונים שלי.

<אסתר קולני: תודה רבה.

<אסתר קולני: הבאתי לכם כמה תמונות מן הפעילויות שלנו.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: יפה.

אברהם נגוסה: תודה רבה.

אברהם נגוסה: כל הכבוד, כל הקבוצות שהצגתן הן משהו מיוחד, אתם עושים עבודה טובה ו'ישר כח'.

אברהם נגוסה: אנחנו לקראת הסוף.

אברהם נגוסה: בבקשה, פבריס שומברג.

אברהם נגוסה: בבקשה.

אברהם נגוסה: בקיצור.

<פבריס שומברג: שלום עליכם, בוקר טוב.

<פבריס שומברג: רוב תודות ליושב ראש חבר הכנסת אברהם נגוסה - - - .

<פבריס שומברג: שמי פבריס שומברג, מקים "כבלי נפש" –ארגון לסובלים מבעיות פסיכיאטריה אלמ"ה.

<פבריס שומברג: הנקודה החשובה ביותר שרציתי להביא היא שאין בהוראות משרד הבריאות ואין בהוראות משרד הרווחה הנחיות ותקנות מחייבות, בנוגע למתן הדרכות לעובדים סוציאליים העובדים בבריאות הנפש.

<פבריס שומברג: דבר זה פוגע בעולים עם טראומות ועם מורכבויות נפשיות.

<פבריס שומברג: לאחר הרפורמה בבריאות הנפש נקבע חד משמעית כי יש מחוייבות לתת לעובדים סוציאליים הדרכות כפי שיש לגבי פסיכולוגים קליניים מוסמכים.

<פבריס שומברג: עוד בעיה מרכזית היא תנאי קבלה לארגוני עבודה סוציאלית.

<פבריס שומברג: תנאי הקבלה אינם מספקים בכל הקשור לעבודה הטיפולית קלינית.

<פבריס שומברג: לכן, לא מעט שמגיעים לתחום זה אינם מתאימים לו.

<פבריס שומברג: זה בנוסף למחסור בעובדים סוציאליים הדוברים את שפות המקור של העולים.

<פבריס שומברג: לכן אנו ממליצים להתאים את תנאי הקבלה, הן מבחינה מקצועית והן מבחינה תרבותית ושפה, לסטודנטים דוברי שפות הנדרשות, ולהקצות תמלוגים לסטודנטים אלה, דוברי השפות הנדרשות, כדי להעלות את המוטיבציה לחבור לתחום לימודים זה.

<פבריס שומברג: נגזרת מזה היא שעובדים סוציאליים מורשים להתחיל לעבוד במחלקות רווחה ובבריאות הנפש, כבר עם תואר ראשון, b.a., כאשר אין להם למעשה הכשרה של תואר שני – master.

<פבריס שומברג: מבלי הכשרה קלינית ספציפית, הם מגיעים לעבודה טיפולית ללא הכשרה מספקת ולמרבה הצער, גם במקרים שעובדים סוציאליים עברו הכשרה קלינית, הידע שלהם בפסיכופתולוגיה מינימלי ואינו מספק.

<פבריס שומברג: שלא לדבר על הבנת הדינמיות של המורכבות בבעיות הנפשית, בספקטרום הרחב.

<פבריס שומברג: בעיה זו מחריפה בעבודה עם ילדים הדורשת גם ידע והבנה התפתחותית, ובכלל זה רגישות גדולה לתרבות ילדי העולים.

<פבריס שומברג: במקרים אלה פעמים רבות, עובדים סוציאליים מגיעים לעבוד ללא ידע מספק בתחום זה.

<פבריס שומברג: במקומות בהם ניתנת הדרכה מסודרת ורחבה וניתנות השתלמויות הבעיה פחות חריפה, ואילו במחלקות רווחה, במרפאות בריאות הנפש, שאין בהן השתלמויות רחבות ומספקות, הבעיה היא אקוטית.

<פבריס שומברג: לכן, בנוגע לעולים, אנחנו מבקשים וממליצים שיעלו לדיון הקצאות תקציב להשתלמויות לעובדים סוציאליים הדוברים את שפות העולים, וכן הקצאת תקציב לתמלוגים המיועדים לסטודנטים שרוצים ללמוד עבודה סוציאלית, שיודעים את השפות הנדרשות.

<פבריס שומברג: בכבוד רב ותודה.

אברהם נגוסה: תודה, תודה רבה.

אברהם נגוסה: אני רוצה לשמוע ממשרד הרווחה, כמובן, אם אתם רוצים להתייחס אנחנו נשמע.

<רועי בן נעים: בוקר טוב לכולם.

<רועי בן נעים: אני אתחיל.

<רועי בן נעים: שמי רועי בן נעים.

<רועי בן נעים: בתפקידי אני עוזר סמנכ"לית באגף לשירותים אישיים וחברתיים.

<רועי בן נעים: לגבי מה ששרה קודם אמרה, לגבי איתור עובדים סוציאליים מארצות המוצא, כידוע לך, חבר הכנסת נגוסה, לגבי הדרך החדשה, מתוך החלטת הממשלה האחרונה, כחלק מהמדדים שכרגע נמדדים, מ- 2016 עד 2019, חלק מהדברים שייבדקו וחלק מהדברים שיייבחנו זה למצוא עובדים סוציאליים מארצות המוצא, "דרך חדשה" עוסקת בעובדים סוציאליים דוברי השפה האמהרית, אתיופים.

<רועי בן נעים: 'בגדול' אני מברך על היום הזה, זה יום חשוב.

<רועי בן נעים: אני לא עובד סוציאלי דרך אגב, אני לא עובד סוציאלי אבל אני מברך על היום הזה.

<רועי בן נעים: אני עשרה חודשים במשרד הרווחה, באתי משירות קבע ממושך.

אברהם נגוסה: אני אשאל שאלה ותחליטו מי יענה.

אברהם נגוסה: קודם שמענו מיושבת הראש של איגוד העובדים סוציאליים – מחוז ירושלים והסביבה, שתוגש בקשה למשרד הרווחה ולשירותים חברתיים לאשר אלף תקנים בכל הארץ.

אברהם נגוסה: אני רוצה לשמוע איפה עומד הטיפול בזה?

אברהם נגוסה: כמה אישרתם עד עכשיו?

אברהם נגוסה: שאלה שניה, כמו שהוא אמר פה וגם קודם דיברנו, שרה, ושאלתי אותך, בעניין של הכשרה, השתלמות לעובדים סוציאליים, שיכולים לעבוד מול העולים שדווקא לא דוברים אותה שפה, אבל שיהיה לפחות את הידע על התרבות, האם המשרד שלכם יש לו תקציב?

אברהם נגוסה: ועזוב את בנושא האתיופים כי שם אני מכיר את התקציב וגם זה, נראה אתכם שתעשו, אנחנו מכירים, אז תתמקד בשתי השאלות הכלליות האלה.

<רועי בן נעים: אני אענה לך על החלק הראשון לגבי אלף התקנים, מה שאני עומד לעשות כרגע, בגלל שאני לא מכיר את הנתונים לפרטי פרטים, אני אעביר את השאילתא הזו למנכל המשרד, שייתן מענה באופן מלא לוועדה ונעביר לכם תשובה מסודרת, אחר כך אם תרצו להעביר לקהל המשתתפים תוכלו להעביר את זה בצורה מבורכת.

<רועי בן נעים: לגבי ההכשרות, אסתי תרחיב על הדבר הזה.

<אסתי מרקוביץ: שמי אסתי מרקוביץ', אני מפקחת ארצית בשירות ילד ונוער במשרד הרווחה, גם חדשה.

<אסתי מרקוביץ: אמנם נושא העבודה עם אוכלוסיות העולים הוא לא הנושא המרכזי של התפקיד שלי, כי אני מתעסקת בנושאים אחרים אבל בין השאר אני עוסקת גם בתכניות הורות ובכללן, יש את הנושא של עבודה עם הורים מאוכלוסיות העולים מארצות המוצא השונות.

<אסתי מרקוביץ: יש למשרד הרווחה כמה תכניות בתחום הגיל הרך להורים.

<אסתי מרקוביץ: יש את התכנית הביתית לאימהות, יש תכנית אבות ובגילאי יסודי-מתבגרים, יש תכנית למגשרים עבור אותם ילדים שיוצאים למסגרות חוץ ביתיות, זוהי תכנית של מגשרים בקהילה, שאמורים לחבר את ההורים העולים למסגרת של הפנימיות.

<אסתי מרקוביץ: חלק גדול מן העולים לא יודעים אפילו איך להגיע לאותן פנימיות וצריך ללוות אותם, לתווך, לקשר בינם לבין הפנימיה, לצוותי הפנימיה וכמובן, בעיקר, לעבוד על הקשר בינם לבין הילדים.

<אסתי מרקוביץ: עובדים אתם גם כשהילדים נמצאים בחופשות מחוץ למסגרת הפנימיות, כשהם נמצאים בקהילה ויש תכניות למסגרת החופשות, שמשלבות עבודה עם הילדים עם ההורים.

<אסתי מרקוביץ: לגבי הכשרות אני אגיד מילה.

<אסתי מרקוביץ: בעבר היה מערך של הכשרות במסגרת בית הספר המרכזי לעובדים סוציאליים, לאותם עובדים בתכניות של הגיל הרך וגם של המתבגרים, בתכנית המגשרים.

<אסתי מרקוביץ: היה איזה פסק זמן וכיום אנחנו במגמה של חידוש מערך ההכשרות.

<אסתי מרקוביץ: אנחנו בונים את ההכשרות גם לעובדים שהם עובדי סמך מקצועיים שעובדים עם אוכלוסיית העולים.

<אסתי מרקוביץ: התכניות לגיל הרך הן בדרך כלל תכניות ביתיות, ויש גם את התכניות למגשרים, שהן עם מערך הפנימיות.

<אסתי מרקוביץ: התכנית היא הכשרות לסמך וגם לעובדים הסוציאליים שמלמדים אותם.

<אסתי מרקוביץ: עובדים סוציאליים מרכזים את התחום של התכניות לעולים ואנחנו בונים עכשיו הכשרה לאותם עובדים סוציאליים ששוב, לצערנו, חלק גדול מהם לא דובר השפה.

<אסתי מרקוביץ: עובדי הסמך הם דוברי השפה אבל העובדים סוציאליים שמלווים אותם הם לא דוברי השפה, ובמסגרת ההכשרות אנחנו צריכים לתת להם הרבה מאוד ידע, גם בתחום של הבדלים תרבותיים, להכיר את התרבות וכו'.

<אסתי מרקוביץ: זה כרגע מה שיש.

אברהם נגוסה: אני יודע שיש אנשים שרוצים לדבר ואני מאוד מצטער כי קראו לי להצביע בוועדת הכספים.

אברהם נגוסה: לכן אני צריך לקצר את הדיון.

אברהם נגוסה: אני אתן לשני אנשים שלא דיברו, את דיברת קודם אז אני - - -

<רועי בן נעים: היא לא דיברה קודם.

אברהם נגוסה: או.

אברהם נגוסה: קיי, אז בואו ניתן למי שלא דיבר בקיצור, אבל אני מבקש בקיצור ואחר כך אתה, אדוני.

אברהם נגוסה: שהצבעת.

<רוית אליה ליים: אני ממש אקצר.

<רוית אליה ליים: שמי רוית, אני עובדת סוציאלית, אני מנהלת את הקליטה והרווחה בסוכנות היהודית והיה לי חשוב לומר את הדברים.

<רוית אליה ליים: אני עובדת בעיקר עם עולי אתיופיה ובגלל שאני צריכה לקצר אז אתייחס רק לזה ואני מתחברת מאוד לנושא שהגדירה הועדה, שבעצם הנושא הוא רווחתם של העובדים הסוציאליים ואני מאוד שמחה שהוצגו פה תכניות יפות וחשובות, ושאנחנו לא מדברים רק על הקשיים, כי אני חושבת שזו אחת הבעיות שלנו לעתים כעובדים סוציאליים, זו אחת הבעיות והיא מאוד משמעותית.

<רוית אליה ליים: אני כן רוצה לציין דבר שלדעתי הוא מאוד מאוד חשוב לנו, כעובדים סוציאליים – ואני מדברת על הסוכנות היהודית, והוא לבסס את בסיס הידע.

<רוית אליה ליים: אני שמחה שהיה לנו חלק עם אגף הרווחה בסוכנות היהודית, והוצאנו את הספר שנקרא "היבטים חברתיים תרבותיים וקליניים של עולי אתיופיה בישראל".

<רוית אליה ליים: לי, בהמשך למה שנאמר פה קודם, כסטודנטית לעבודה סוציאלית תואר שני, שכן למדה קורס הגירה, היו מאוד חסרים מחקרים עדכניים בתחום של קליטת יוצאי אתיופיה, שלא מדברים רק על "מבצע משה" או "אחי אחי" או כל מיני מחקרים שהם חשובים וכבודם במקומם מונח, אבל הם לא עדכנים, וזה היה מאוד משמעותי בעיניי.

<רוית אליה ליים: אני מתחברת למה ששרה כהן ממשרד הקליטה אמרה, על זה שהתפקיד המשמעותי שלנו, כעובדים סוציאליים לקליטת עולים עם שוני תרבותי, הוא בעצם עיבוי של הפרופסיה עם חיבור והבנה של הרגישות התרבותית ואנחנו מאוד טובים, כולנו, כעובדים סוציאליים, ביצירת מודלים, ובסוכנות היהודית אנחנו יצרנו גם בתחום הזוגיות בעלייה התאמות כאלה, גם בתחום הורות בעליה – אני מדברת בעיקר על יוצאי אתיופיה וגם בתחום של אובדנות.

<רוית אליה ליים: ואני כן רק רוצה להוסיף משהו שהיה לי משמעותי להגיד.

<רוית אליה ליים: דבר שצריך לשים אותו לצד זה ולא לשכוח אותו, זה כל הזמן גם לעשות הערכה ולהיות עם היד על הדופק, לגבי השאלה מה העולים חושבים, מה העולים חושבים שטוב עבור הקליטה שלהם ואני כן רוצה לציין שבשנה האחרונה, אנחנו בסוכנות היהודית ברווחה, עשינו שני מחקרים מאוד מעניינים, גם על מתבגרים שכבר הפכו לצעירים, נקלטו בחמש עשר שנים האחרונות ועזבו את מרכזי הקליטה, ושאלנו אותם מה היה טוב להם בתהליך הקליטה שלהם, מה היה חסר להם, מה הם היו רוצים לחזק ואותו כנ"ל עשינו גם עם הורים.

<רוית אליה ליים: הלכנו וראיינו אותם, עשינו שני מחקרים מאוד יפים ואני רק אתמצת בקצרה את התוצאות שלהם.

<רוית אליה ליים: אחד הדברים הכי משמעותיים שעלו מבחינתם, הוא הקושי השפתי, זה אחד הפרמטרים הכי חזקים שהם דיברו עליו כמפתח שחסר להם בקליטה במדינת ישראל, והקושי השני הוא שילוב בהכשרות מקצועיות ותעסוקה.

<רוית אליה ליים: אני אומרת שעם כל הכבוד לכל התכניות, כמו שחבר הכנסת מאיר כהן אמר קודם, 40% בבתי הכלא הם יוצאי אתיופיה, אז בואו לא ניתן מודלים של התערבות אחרי שזה מגיע אלא בואו ניצור תשתיות.

<רוית אליה ליים: אנחנו בע"ה לקראת קליטה נוספת של עולי אתיופיה, כ-10,000 עולים מאתיופיה אמורים להגיע למדינת ישראל, אז זה הזמן שלנו לבוא ולהניח תשתיות.

<רוית אליה ליים: בעיניי, לתפיסתי, הנחת תשתיות זה אומר קודם כל במרכזי הקליטה, כבר בשלב העיצוב הראשוני, כשהעולים נמצאים בארץ, להניח תכניות תעסוקתיות, הכשרות מקצועיות, שילובים והשמות כמו שעושים לחלק מן העולים משאר העולם, כי את אותו הדבר אפשר לעשות עם השקעה גדולה יותר ליוצאי אתיופיה וזה מאוד משמעותי.

<רוית אליה ליים: ואני אסיים בזה שאני אומַר שאחד הדברים שהיו לי מאוד משמעותיים כעובדת סוציאלית, כשהייתי בקבוצת מיקוד, על צעירים ששאלו אותם: מה היה חסר לכם?

<רוית אליה ליים: אז "היה חסר לנו שההורים שלנו יהיו מסוגלים", "היה חסר לנו שלא רק ילוו אותנו בתהליכי הקליטה, שרכזת התרבות היתה הכי מקסימה בעולם אבל אני רוצה את ההורים שלי, אני רוצה את אימא שלי, אני רוצה את אבא שלי, תתנו להם את הכוח", זה נאמר מאוד חזק וזה הקול החזק שרציתי להביא.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: אדוני, בקיצור.

<אילן שמש: קוראים לי אילן שמש ואני ממשרד החינוך.

<אילן שמש: אני מנהל את קידום נוער ואת תכנית היל"ה.

<אילן שמש: אני עובד סוציאלי, אני גם עובד סוציאלי קליני, האדון הלך מפה אז חבל, זו ההכשרה שעברתי, אני גם איש חינוך.

<אילן שמש: אני קודם כל רוצה להודות לך, שרה, כי לשמוע פה על שלש העליות האלו זה לא דבר נפוץ וזה עשה לי טוב, זה נתן אופטימיות למדינה שלנו.

<אילן שמש: פשוט היה טוב, תודה שהתעקשת ותודה לכן, שהצגתן.

<אילן שמש: מילה קטנה דווקא כמי שלא נמצא במשרד הרווחה אלא במשרד החינוך.

<אילן שמש: אני מאוד אוהב את הפרופסיה הזאת שנקראת עבודה סוציאלית, גם שתי שכנות שלי הכנסתי ללימודים האלה כי אני חושב שזה מקצוע נפלא.

<אילן שמש: יש לנו קושי אדיר.

<אילן שמש: אין עובדים סוציאליים חינוכיים, לא יודעים מה זה.

<אילן שמש: אין עובדים סוציאליים במשרד החינוך, מאוד קשה לעשות שותפויות עם העובדים הסוציאליים במשרד הרווחה, הרבה יותר קל לי לעשות שותפויות עם המשטרה, עם משרד הקליטה ועם מי שאתם רק רוצים, עם העובדים הסוציאליים הכי קשה לי לעשות שותפויות וזה נובע מהרבה דברים שקשורים לפרופסיה, למעמד ולצורה ולהתנהלות של משרד הרווחה.

<אילן שמש: הדבר האחרון שאני רוצה להגיד הוא שזה עצוב בעיניי ששירותי העבודה הסוציאלית הפכו להיות רק טיפול קליני.

<אילן שמש: ברגע שמה אנחנו מקבלים בשותפויות האלה מן העובדים הסוציאליים זה רק טיפול, טיפול טיפול ולא שירותים, אז כשאני רוצה לקבל שירותים שהם טיפה יותר מטיפול, כולל שירותי הזנה או אוכל, או כל מה שאתה רק רוצה, אז אני צריך לפנות לעמותות, ואני צריך לפנות לגופים שהם בכלל לא עובדים סוציאליים ולא שירותי רווחה וזה נורא בעיניי, שהעבודה הסוציאלית הזניחה את השירותים וחיזקה את הטיפול בלבד.

<אילן שמש: לא שאני נגד טיפול חס וחלילה, אני אומר לכם את זה כעובד סוציאלי שאוהב את העובדים הסוציאליים, אוהב את העבודה הזו ורואה את זה, מן הצד השני, ממשרד החינוך.

<אילן שמש: אין עובדים סוציאליים בכלל בבתי הספר, אין עובדים סוציאליים במקומות שיש לנו מצוקות, באוכלוסיות שונות, אני עובד בקידום נוער אז אתה יודע, אני צריך לרוץ, כשאני לפני יומיים הייתי באלעד, אצל החרדים, יש שם בית חם לנערות, שבע נערות שמקבלות שירותים נפלאים כי זה בית חם של שירותי הרווחה.

<אילן שמש: צמוד באותו מבנה אפילו יש לנו שתים עשרה נערות מנותקות והן לא שייכות לשירות הסוציאלי אז הן לא יכולות לקבל שם אוכל.

<אילן שמש: אני אומר לכם שוב פעם, יש לי קושי אדיר עם המקצוע שאני הכי אוהב.

אברהם נגוסה: תודה.

אברהם נגוסה: בכל זאת, אני רוצה שלא תלכי עם הרגשה מקופחת.

אברהם נגוסה: בסדר גמור.

<נטלי קפוליאנסקי: רק משפט אחד.

אברהם נגוסה: בסדר גמור.

<נטלי קפוליאנסקי: דיברתם פה על מחסור של בערך אלף עובדים סוציאליים במשרד הרווחה, אני רוצה רק להדגיש שהמחסור הזה הוא לא רק במשרד הרווחה - - -

אברהם נגוסה: לא, לא, לא, לא אמרנו 'רק' אלא בכלל.

אברהם נגוסה: בפרט לטיפול בעולים חדשים.

<נטלי קפוליאנסקי: המחסור הזה קיים גם בסוכנות היהודית, גם במשרד הקליטה, גם במשרד החינוך, גם במשרד הבריאות, צריך לתת על זה את הדעת, שהתקנים חסרים גם במשרדים האלה.

<נטלי קפוליאנסקי: במשרד הקליטה אין עובד סוציאלי אחד דובר צרפתית עם כל העלייה הגדולה מצרפת אז תשימו לב.

אברהם נגוסה: תודה.

<שרה כהן: את מעלה נקודה מאוד חשובה.

<שרה כהן: ההתייחסות היא ללשכות הרווחה, שהן במחסור של אלף, בכדי ליישר קו מינימלי.

<שרה כהן: אנחנו לא מדברים על - - - ואת צודקת, חסרים הרבה מאוד עובדים סוציאליים, ותרשה לי לומר לך שדווקא אנחנו שומעים מהעובדים הסוציאליים בדיוק ההיפך ממה שאתה אומר, שהם מתעסקים הרבה מאוד ב"קמחא דפסחא" ומטילים עליהם - - - שהם לא בדיוק התפקידים שהם הוכשרו אליהם, אז אני ממש - - -

<אילן שמש: צריכים להכשיר אותם לתפקידים האלה.

<אילן שמש: מה זה "הם לא תפקידים שהם הוכשרו אליהם"?

<אילן שמש: האם עובד סוציאלי מרגיש שהוא עובד סוציאלי רק אם הוא קליני?

<קריאה: כן.

<רועי בן נעים: זה לא מדויק מה שאתה אומר, זה לא מדויק.

<רועי בן נעים: יש שיתופי פעולה, דרך אגב, יש שיתופי פעולה, יש לי גם עם מנהל האגף שלך ספציפית, עם דר' סער הראל, במקרה אני נמצא בתוך ועדה ביחד אתו, יש שיתופי פעולה מאוד יפים - - -

<שרה כהן: אילן, אילן, על העניין הזה - - -

<אילן שמש: בין משרד החינוך למשרד הרווחה.

<אילן שמש: אני - - - עובד סוציאלי, ואני אחראי - - - ואני נותן שיתופי פעולה בכל המעונות שלכם, בכל בתי הסוהר, בכל המקומות יש לי שיתופי פעולה נפלאים.

<רועי בן נעים: אבל דייק.

<אילן שמש: לא בזכות העבודה הסוציאלית, לא בזכות העובדים הסוציאליים.

אברהם נגוסה: בסדר, לא, לא, פה מדברים עם רשות דיבור, עם רשות דיבור.

אברהם נגוסה: בבקשה שרה.

<שרה כהן: האמת היא שחבל מאוד שאין נציג מאוד בכיר שיושב כאן ממשרד הרווחה, בכדי לענות לך על השאלות האלה שאתה מעלה ולבדוק אותן - - -

<אילן שמש: היה פה את מאיר כהן, היה פה את מאיר כהן שהיה בוועדה הבינמשרדית.

<שרה כהן: אני רוצה להגיד כמה מלים.

<שרה כהן: כמו שאתה אמרת וכמו שכולם אמרו, הפרויקטים יפהפיים, אני חושבת שיש כאן חשיבה כל כך מעמיקה שבאה מתוך ניסיון רב שנים, העובדים הסוציאליים הולכים וחוקרים ובודקים ואומרים מה היו הבעיות ואיך להתגבר עליהם, בקליטה של העולה החדש שמגיע אלינו, וראינו את זה כאן, ראינו את זה כאן, זו עבודה רחבת מימדים ונפלאה.

<שרה כהן: אני רוצה מאוד להודות ליושב ראש הועדה, דר' אברהם נגוסה, על שהוא אירח אותנו כאן, ותודה רבה לכם, באמת, נחגוג את היום הזה.

אברהם נגוסה: תודה, תודה.

אברהם נגוסה: אני מסכם את הדיון.

אברהם נגוסה: קודם כל אנחנו פה בוועדה מאוד מברכים על העבודה המסורה של העובדים סוציאליים, שעובדים בכל תחום, אם זה בקליטת עלייה ואם זה בתחומים אחרים אבל, אנחנו ועדת העלייה והקליטה ולכן אנחנו מתמקדים בנושא קליטת עליה ושילובה בחברה הישראלית.

אברהם נגוסה: מה שכן, את כל מה שאתם עושים אנחנו מברכים.

אברהם נגוסה: אנחנו מברכים את שרה כהן, עובדת סוציאלית במשרד הקליטה, כי זה המשרד, זו הכתובת לעולים חדשים והמצגות שהצגתן – אנחנו מאוד מברכים עליהן.

אברהם נגוסה: החלטותינו.

אברהם נגוסה: אנחנו רוצים לקבל את הפנייה שהפניתם למשרד הרווחה, הפנייה מאיגוד העובדים הסוציאליים, שאתם רואים שיש צורך באלף תקנים, אנחנו רוצים לקבל את זה לוועדה, כדי שאנחנו נוכל להתחיל בהידברות עם המשרדים השונים שקשורים לנושא.

אברהם נגוסה: הדבר השני, משרד הרווחה, אנחנו רוצים לקבל בכתב תשובה לשאלה איפה עומד העניין של אלף התקנים, שהוגש מאיגוד העובדים הסוציאליים.

אברהם נגוסה: אמרת שאתה תשאל את המנכל ואנחנו רוצים לקבל את זה בכתב.

אברהם נגוסה: כמה קיבלתם?

אברהם נגוסה: ארבע מאות?

אברהם נגוסה: חמש מאות?

אברהם נגוסה: תשע מאות?

אברהם נגוסה: תסבירו לנו איפה עומדות הבקשות שהגיעו אליכם.

אברהם נגוסה: דבר שלישי, בעניין ההכשרות.

אברהם נגוסה: חשוב מאוד שהעובד הסוציאלי או העובדת הסוציאלית, שהיא לא מאותה ארץ מוצא של העולים, תעבור הכשרה, כי יש חוסר ואני מבין את התסכול, שלא רק השפה חסרה אלא גם ההבנה התרבותית של המסורת, ולכן מאוד חשוב לתת להם השתלמות הכשרה, לעובדים הסוציאליים האלה.

אברהם נגוסה: אנחנו רוצים לקבל בכתב, כמה אתם מכשירים כל שנה?

אברהם נגוסה: מה התכנית שלכם להכשיר?

אברהם נגוסה: אנחנו רוצים לקבל את זה עם התקָנים, לקבל פה בכתב לוועדה.

אברהם נגוסה: אני יודע למה אני מתכוון ואני מבקש לקבל את זה בכתב לכאן.

אברהם נגוסה: דבר רביעי, אני מברך על המחקרים שאתם עושים בסוכנות היהודית.

אברהם נגוסה: זה חשוב מאוד, כפי שאני שמעתי בענין "בני מנשה" שמבחינה תרבותית, מבחינת המשפחה, ההיררכיה, הרי זה דומה ליוצאי אתיופיה ולכן, זה חשוב מאוד.

אברהם נגוסה: המחקר שכתבתם בנושא יוצאי אתיופיה יכול לשרת גם עליות אחרות כמו "בני מנשה" לדוגמה, כי מבחינת ההיררכיה המשפחתית והמסורת, כל אלה קשורים ולכן מאוד חשוב שתציגו לנו את המימצאים של המחקר שאתם עושים בתחום הנוער.

אברהם נגוסה: זה חשוב מאוד לוועדה.

אברהם נגוסה: אני מברך את כולם שאתם הגעתם לפה וסליחה ממי שרצה לדבר ולא נתנו לו.

אברהם נגוסה: אני סוגר את הדיון.

אברהם נגוסה: תודה.