ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 148, 2016-02-24 09:30

יעקב מרגי: בוקר טוב.

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.

יעקב מרגי: 24 בפברואר 2016, ט"ו באדר א' תשע"ו.

יעקב מרגי: הנושא על סדר היום: מִנהל לא תקין בנושא ועדות סל תרבות, הצעה של חבר הכנסת איל בן ראובן, התנהלות לא תקינה בעניין ועדות סל תרבות של חבר הכנסת דב חנין, סל תרבות ארצי של חברת הכנסת תמר זנדברג והתנהלות לא תקינה סביב ועדות סל תרבות, של חבר הכנסת עפר שלח.

יעקב מרגי: ויש לנו כאן גם את חבר הכנסת איתן ברושי שמַתמיד בוועדה, נמצא אתנו.

יעקב מרגי: חברי הכנסת המציעים, דב חנין ותמר זנדברג יגיעו, נתן להם את רשות הדיבור בהמשך.

יעקב מרגי: הצעה לסדר לאורחים שלא מכירים את דיוני הועדה.

יעקב מרגי: אנחנו נפתח עם חברי הכנסת המציעים, ניתן להם להציג את זה בזמן סביר, לאחר מכן ניתן לנציגי משרד החינוך להציג וללמד אותנו מהו סל תרבות, מה זה, איך זה עובד, למי זה הולך ומה עושים עם סל תרבות.

יעקב מרגי: אין קריאות ביניים בוועדת החינוך ומי שרוצה לדבר יכול להירשם אצל מנהלת הועדה.

יעקב מרגי: בהמשך, גם כן, אפשר לסמן לי אבל בעיקרון, להירשם אצל מנהלת הועדה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.

דב חנין: תודה לך אדוני היושב ראש.

דב חנין: אנחנו היום מתכנסים לדון באחת הסוגיות החשובות.

דב חנין: אנחנו מדברים על מפעל מדהים שקיים בארץ הזאת הרבה שנים והמפעל הזה, של סל תרבות, אחראי לזה שילדים, תלמידים ובני נוער, יכולים לקבל מיטב יצירות אמנותיות גם בפריפריה, גם במרכז, מפעל מרשים, מפעל חשוב ואדוני היושב ראש, אתה מפריע לי.

דב חנין: תודה לך.

דב חנין: אדוני היושב ראש, המפעל הזה נמצא בסכנה גדולה.

דב חנין: אני לא מגזים במילותיי, המפעל הזה נמצא בסכנה גדולה.

דב חנין: אנחנו שמענו בשבוע שעבר את הופעתו של שר החינוך מר בנט, אנחנו קראנו גם את המכתב המאוד קשה, שהתפרסם היום גם בתקשורת, של חברי ועדות סל התרבות, שכותבים במכתב בין היתר כך "אנחנו, חברי וחברות ועדות הרפרטואר של סל התרבות הארצי, קוראים וקוראות לעצירת הצעדים החד צדדיים שנעשו, ללא שיתוף ועדות הסל וללא מחקר מקדים לבדיקת האפקטיביות של פעולת סל התרבות, והערותיו.

דב חנין: לא הוברר מדוע יש לצמצם את פעולתן של ועדות מקצועיות, המגוונות מבחינת הייצוג ועובדות תוך שמירה על הוגנות ועל תקינות הליכי הבחירה.

דב חנין: לא ייתכן שרפורמה כה משמעותית תוצא בלי שיתקיים דיון יסודי, מעמיק ושקוף עם אנשי המקצוע הפועלים בתחום".

דב חנין: אני רוצה לומר לך אדוני היושב ראש, שאני לא זוכר מכתב כל כך קשה, אמירות כל כך קשות, של גורמי מקצוע, שמופקדים על תחום, ביחס למהלכים שמתרחשים בתחום שלהם, כמו המכתב הזה.

דב חנין: אני רוצה להביא מדבריה של הסופרת-יועצת, כנרת רוזנבלום, שהיא חברה בוועדת ספרות והיא אומרת "מתוכננים שני צעדים שהם דגל שחור, מה שיקרה בפועל הוא שבעלי-אינטרסים וכסף יוכלו להשפיע דרמטית על התוכן שיקבלו תלמידי ישראל, בלי קריטריון איכותי".

דב חנין: אני רוצה להסביר מהי הבעיה.

דב חנין: יש כאן בעצם שתי בעיות.

דב חנין: בעיה ראשונה היא הקמת "ועדת הצנזורה העליונה", מה שהיה נקרא בטעות המסלול האדום.

דב חנין: זו פגיעה בצבע האדום.

דב חנין: הצבע האדום, לפי תורת הצבעים של גתה, לדעתי, זה צבע התשוקה.

דב חנין: אנחנו מדברים על מסלול שחור - - -

יעקב מרגי: הצבע האדום אצלי במושב הוא קריאת כיוון.

דב חנין: קריאת כיוון, אז זה לא צבע אדום, זה מסלול של צנזורה, בוא נקרא לו מסלול של צנזורה והצנזורה היא צנזורה פוליטית אידיאולוגית.

דב חנין: השר, אגב, לא מכחיש את זה, הוא מודה בכך, הוא גאה בכך, הוא אומר: "תהיה ועדה שהיא תוכל לסנן, בין היתר, דברים שפוגעים ביסודותיה של מדינת ישראל" ויסודותיה של מדינת ישראל לפי השר בנט, הם לא יסודותיה של מדינת ישראל לפי שיטתי.

דב חנין: יש ויכוח על מהם יסודותיה של מדינת ישראל והוויכוח הזה הוא ויכוח קשה ונוקב, שקיים בחברה הישראלית, אבל, השר בנט חושב שהוא מופקד על הפיכת מערכת התרבות ומערכת החינוך של מדינת ישראל, למערכת פוליטית-אידיאולוגית של "הבית היהודי", של מפלגת ימין קיצוני שחותרת ופוגעת בדמוקרטיה.

דב חנין: המהלכים שלו הם מהלכים בכיוון הזה.

דב חנין: אני רוצה, אדוני היושב ראש, לומר לך לסיכום, המהלכים האלה הם מהלכים מסוכנים.

דב חנין: אם אנחנו כבר מדברים על תרבות, אז אני רוצה להזכיר את אמירתו הידועה של טולסטוי, שכתב פעם ש"כל משפחה היא אומללה בדרכה" ולכן, אין אפשרות להשוות בהיסטוריה אבל אני לא משווה, אני מזהיר.

דב חנין: אני רוצה לספר לכם ולהזכיר לכם, איך נראתה צנזורה תרבותית בעבר.

דב חנין: והיא נראתה גם כצנזורה תרבותית שהתחילה מתנועות שהתחילו משינוי חברתי.

דב חנין: מה, האם אנחנו לא יודעים שבברית המועצות, שנולדה כתוצאה ממהפיכה חברתית גדולה, היה באיזשהו שלב - - - שהציע לעשות צנזורה של תרבות ועשה צנזורה של תרבות?

דב חנין: האם אנחנו לא זוכרים בארצות הברית את מקרת'י, שעשה גם הוא צנזורה של תרבות?

דב חנין: אגב, שניהם לא קראו לזה צנזורה של תרבות, הם קראו לזה "להגן על יסודותיה של החברה".

דב חנין: גם - - - וגם מקרת'י הם פרקים שנזכרים לרעה בהיסטוריה של ארצות הברית ובהיסטוריה של ברית המועצות שכבר איננה.

דב חנין: אנחנו לא רוצים לחזור למקומות האלה אבל אני לא רוצה ללכת רחוק, למה לנו ללכת רחוק, אדוני היושב ראש, למה לנו ללכת ל - - - ולמקרת'י, כשאפשר ללכת קילומטר מכאן, אדוני היושב ראש, ולראות את התערוכה שמוצגת עכשיו במוזיאון ישראל ונקראת "לילה יורד על ברלין", זו תערוכה שמראה איך נראית צנזורה תרבותית.

דב חנין: התערוכה הזו מראה איך עם עלייתם של הנאצים לשלטון בגרמניה, הם ביצעו מהלך דרמטי של צנזורה תרבותית כנגד יוצרות אנטי-גרמניות - - -

יעקב מרגי: תודה.

דב חנין: דרך אגב - - -

יעקב מרגי: נסחפת קצת עם - - -

דב חנין: לא, לא, אני לא נסחפתי, אני מזהיר, אני מזהיר ואני אומר, ככה זה נראה.

דב חנין: אגב, אני רוצה לומר לכם, כאשר בנו תערוכה בגרמניה של תרבות לא ראויה, תרבות לא פטריוטית, במינכן, הגיעו אליה מיליוני אנשים אבל, התערוכה של התרבות הגרמנית נכשלה כשלון חרוץ, כי אנשים יודעים להבחין בין תרבות ראויה לבין תרבות קלוקלת.

דב חנין: עדיין, התוצאה של המהלך הזה היא תוצאה קטלנית.

דב חנין: התרבות תחיה בסופו של דבר, למרות בנט ולמרות האנטי-דמוקרטיות הזו, הנזק הגדול ייגרם לחברה הישראלית, הנזק הגדול ייגרם למערכת החינוך שהיא של כולנו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת תמר זנדברג, שהיא המציעה השניה.

תמר זנדברג: תודה רבה, תודה אדוני היושב ראש.

תמר זנדברג: אני רוצה לשים מיד את האצבע על שתי הבעיות המרכזיות ברפורמה החדשה בסל התרבות.

תמר זנדברג: הרפורמה הזו הוצגה גם על ידי בנט וגם על ידי חלק מאמצעי התקשורת- -- רב תרבותיות בפריפריה וגם הוספה של תקציב, כל אלה הם כמובן דברים מבורכים.

תמר זנדברג: אבל – וזה 'אבל' גדול, יש כאן שתי בעיות מרכזיות שמעלות את החשש שמא זאת הייתה המטרה המרכזית של הרפורמה, וכל שאר הדברים, היתרונות, הם היו במטרה לכסות על שני מהלכים בעייתיים מאוד ועמד עליהם חבר הכנסת דב חנין.

תמר זנדברג: הראשון הוא יצירתה – בפעם הראשונה במערכת החינוך, של צנזורה פוליטית של יצירות, שעיני התלמידים לא יכולות לראות מסיבות פוליטיות אידיאולוגיות.

תמר זנדברג: אנחנו כאן בוועדה, אצלך, אדוני היושב ראש, קיימנו דיון בנושא "גדר חיה", כל המדינה רעשה בנושא ספר אחד שיצא מתכנית הלימודים המוכוונת, אבל נשאר כספר שתלמידי ישראל, לפי משרד החינוך, יכולים לקרוא אותו.

דב חנין: מותר.

תמר זנדברג: מותר לקרוא אותו.

דב חנין: עדיין.

תמר זנדברג: כאן אנחנו מדברים על יצירות שעל תלמידי ותלמידות ישראל יהיה אסור לראות.

תמר זנדברג: ומי יקבע את זה?

תמר זנדברג: עד היום בכל מסיבות העיתונאים, בשיחות סגורות ובשיחות פתוחות, נציגי משרד החינוך לא יכלו לענות על השאלה מי יקבע, מי יקבע מה מותר ומה אסור.

תמר זנדברג: אנחנו רק יודעים שאנחנו היום מייסדים רשימה שחורה של יצירות שאסור לראות.

תמר זנדברג: אני לא יודעת מה יהיה הקריטריון, אולי מצע "הבית היהודי", אולי חוק הלאום החדש, אולי חוקים אחרים שמתקדמים פה בבית, לא יודעת אבל, אנחנו יודעים שזה דבר שהולך לקרות ולראשונה, בתולדות מדינת ישראל ובתולדות מערכת החינוך.

תמר זנדברג: זה דבר ראשון.

תמר זנדברג: דבר שני הוא בעצם פגיעה קשה מאוד במעטפת, בשלמות התרבותית והמקצועית של הפרוייקט המעניין והחשוב הזה שנקרא "סל תרבות", שבמשך עשרים וחמש שנה, התקדם עם ועדות מקצוע, ועדות רפרטואר – כפי שהן ידועות בשמן, שנותנות תכנית מובנית, לאורך השנה, של יצירות מגוונות מכל מיני ז'אנרים, מתיאטרון, מקולנוע, מספרות, מכל העושר התרבותי ומרכיבות איזשהו סל, שלפי שיקול דעתן החינוכי, המגוון והמקצועי, מציע לבתי הספר סל שנבחן בצורה מקצועית, שאנשי מקצוע מגוונים מכל הדיסציפלינות ראו אותו, חיוו את דעתם המקצועית, ובית ספר שנכנס לפרוייקט הזה שנקרא "סל תרבות" מקבל את הסל התרבותי הטוב ביותר לדעת אנשי המקצוע של משרד החינוך עצמו, שאנחנו מביעים את מלוא האמון בהם, אבל כאן אנחנו בעצם פותחים את השוק ועקרונות התחרות והתחרותיות של השוק החופשי יבואו לידי ביטוי גם כאן, כאשר האלמנט המקצועי של הסל הולך ומצטמצם, כוחו הולך ויורד והוא הופך להיות המסלול השולי במקום המסלול המרכזי.

תמר זנדברג: וכאן, אם אני מחברת את שתי הבעיות האלה גם יחד, את הצנזורה ואת ההחלשה המקצועית של ועדת המקצוע וועדות הרפרטואר, אז אנחנו מקבלים את השילוב הפוליטי שאנחנו רואים, של שוק חופשי פרוע, יחד עם צמצום המרחב המחשבתי והביקורתי שהוצע לתלמידים, ואנחנו נקבל עושר תרבותי מאוד מאוד מצומצם, מצונזר, שבו מה שיוצע לתלמידים במערכת החינוך, ינוע בין הצגות בידור זולות ובין דברים שלא יעלה על הדעת לראות.

יעקב מרגי: תודה.

תמר זנדברג: זה מצב שמטריד אותנו מאוד ושהוא מסוכן.

תמר זנדברג: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני מיד מעביר את רשות הדיבור לחבר הכנסת איתן ברושי אבל, אני רוצה לתהות, הרי הזכרת את הדיון על "גדר חיה".

יעקב מרגי: ב"גדר חיה" נוכחנו לדעת שהמרחק בין ההצהרות של השר במסיבת העיתונאים ובאולפן הטלוויזיה, לבין המציאות היה גדול.

יעקב מרגי: יכול להיות שאני נוטה להבין למה זה היה, יכול להיות שאני שומע דברים לכאורה, אני שומע את חבר הכנסת דב חנין וגם אותך ולכאורה, יש פה תמונת מצב קודרת שצריך לברר אותה, אני רוצה להאמין שניווכח – והלוואי וניווכח שאכן, הפער בין ההצהרות לבין המעשים בפועל יישאר כמו עם הספר "גדר חיה" - - -

מירב בן ארי: אל תדאג לו, אפילו היום, הוא עדיין best seller, רק טוב עשה לספר הזה, כי אף אחד לא שמע עליו עד שזה לא קרה.

יעקב מרגי: בסדר, תודה, מירב - - -

מירב בן ארי: גם היום הסתכלתי - - -

יעקב מרגי: אני מקווה, אני מקווה שאנחנו לא עם רשימות שחורות ולא עם - - -

מירב בן ארי: איפה, זה רק יעשה טוב לדעתי.

יעקב מרגי: ולא רק זה אבל נשמע את זה אחר כך.

יעקב מרגי: בבקשה, חבר הכנסת איתן ברושי.

איתן ברושי: אדוני היושב ראש, חברי הכנסת והגורמים שמשתתפים.

איתן ברושי: קודם כל, אני יודע מה זה 'סל תרבות' ומכיר אותו ובעיקר מעריך אותו.

איתן ברושי: אני חושב שקודם כל, סל תרבות הוא חשוב, אני גם סומך שבתוך מחלוקות שקיימות, הבחירה המקצועית, יש לה חוט שידרה, היא לא לגמרי משוחררת מהבעת דעה ולפעמים גם כדי להתעקש עליה, ואני רוצה רק לומר לך גם כחלק מהקואליציה, שלפעמים נדמה שהממשלה פועלת כאילו 'אין מחר', יש איזו תחושה, סליחה - - -

יעקב מרגי: ברוך הבא.

מסעוד גנאים: תודה רבה.

איתן ברושי: יש איזו תחושה בכמה תחומים, שהממשלה פועלת כאילו 'אכול ושתה כי אין מחר' - - -

יעקב מרגי: נמות, תגיד.

יעקב מרגי: כך הפתגם אומר.

איתן ברושי: לא, אני לא אומר עד כדי כך, אתה יודע, אנחנו יְראים.

איתן ברושי: מה שאני אומר לממשלה ולקואליציה: כנראה שלא יהיו בחירות מחר ותשאירו משהו גם לעוד יום יומיים.

איתן ברושי: מה הבהלה הזאת?

איתן ברושי: מה אתם קמים כאילו עם איזה תיאבון, שמה שלא תעשו מחר – לא יהיה.

איתן ברושי: אני אישית, איש ביצוע כידוע אבל, נדמה לי שלפעמים, מרוב מהירות ומרוב איזה חיפזון יכולות להיות תקלות אפילו בתפיסה.

איתן ברושי: דבר שני, יש פה אולי, אדוני היושב ראש, תחרות, בין שרת התרבות והספורט לבין שר החינוך; הם מתחרים מי יותר קיצוני.

איתן ברושי: בסופו של דבר, אין משהו בסל תרבות שלא עבר את שרת התרבות, מי שמכירה את הנושא.

איתן ברושי: הרי היצירות בתחומים שבהם סל תרבות מופיע בפני התלמידים, הן של אמני ישראל, יצירות שקיבלו תמיכה ממשרד התרבות, עברו את הקריטריונים, אני מניח במאה אחוז את מה שאני אומר, כמעט מאה אחוז, אולי מאה אחוז ופלוס, ומי שמופיע, אם זו תזמורת או הצגה או כל דבר, זה מגוף שהוא מוכר, הוא רשמי, הוא אפילו יכול להיות התיאטרון הלאומי כמו "הבימה" או משהו כזה, או סתם תיאטרון לאומי, על ההבדל נדבר בפעם אחרת.

איתן ברושי: הגוף הזה מקבל תמיכות מהמדינה והנה, הוא בא להופיע בפני תלמידים אבל זה לא סתם "למלא שעה" אלא זה חינוך לתרבות ואמנות, זה חינוך להיות צרכני תרבות כשהם יהיו בוגרים.

איתן ברושי: זו תשתית.

איתן ברושי: סל התרבות הוא תשתית.

איתן ברושי: ומי מופיע – אמני ישראל ודרך אגב, כשמדברים על מצוקת האומנים, סל תרבות הוא גם מקור כספי ליכולת הקיום של האמנים והיוצרים שכידוע - - -

יעקב מרגי: עידוד היצירה.

איתן ברושי: עידוד היצירה והיוצרים, שכידוע חלקם לפעמים, ראינו גם לאחרונה, על סף יכולת קיום ולכן, סל התרבות הוא חשוב והמגוון הוא חשוב.

איתן ברושי: אני לא הייתי אומר את המילה צנזורה, כי יכול להיות שהיא עושה את הדיון הזה פשוט מדי.

איתן ברושי: דבר אחרון, יש פה אלמנטים כאלה אבל לפי דעתי זה מחייב דיון יותר ארוך מאשר "לקום בבוקר ולהודיע".

איתן ברושי: משפט אחרון גם לחבריי וגם לשר החינוך, שהוא מדבר כל הזמן על דבר שאני קונה אותו גם כמי שהיה ראש רשות, אוטונומיה של בתי הספר, סמכויות של בתי הספר, אי אפשר להגיד שהמנהלים, והוא אומר:

איתן ברושי: אני נפגש עם כל המנהלים והוא צודק, המנהלים הם יחידת הקצה שהיא קובעת את איכות החינוך וגם אם תרצו, את כל מה שמסביב, אבל אי אפשר להגיד שמנהל הוא כל כך חשוב עד כדי כך שהוא לא יכול לקבוע את הרפרטואר עם הצוות של בית הספר ואפילו עם ועדת ההורים, ולכן, אני אומר - - -

<קריאה: אבל אחרי הרפורמה - - -

יעקב מרגי: סליחה, סליחה, אחרי הרפורמה זה יהיה, רגע, תנו לו, רגע.

איתן ברושי: רגע, רגע - - -

מירב בן ארי: אם היית מכיר את הרפורמה היית מדבר אחרת.

יעקב מרגי: חבר הכנסת איתן ברושי, מירב, מירב, מירב, מירב, מירב.

איתן ברושי: אני מאוד - - -

תמר זנדברג: מזל שיש אותךָ - - -

יעקב מרגי: תמר, מירב.

יעקב מרגי: אני מדבר, לא, לא, לא, מירב, תמר, את אוהבת את - - - האלה, איתן, חכה, מירב, לא.

יעקב מרגי: לחכות.

יעקב מרגי: חכו רגע, אני אמרתי לאורחים שלי שאין פה קריאות ביניים, אין פה קריאת ביניים בוועדת החינוך, אין, הנה, עובדה שתשעה חודשים אנחנו מסתדרים עם זה.

יעקב מרגי: כשתמר פה קשה לי יותר אבל היא מסתדרת בסוף, קשה לי אתכן.

יעקב מרגי: את ומירב, נכון, את ומירב.

יעקב מרגי: מירב, מירב, אני מבקש, רגע.

יעקב מרגי: איתן ברושי הקשיב בסבלנות.

איתן ברושי: אני רוצה לסיים.

יעקב מרגי: רגע, רגע, יש זמן, איתן, איתן, חבר הכנסת ברושי הקשיב קשב רב לדוברים הקודמים ואל תפריעו.

יעקב מרגי: אנחנו רוצים גם לשמוע את בעלי המקצוע, רגע, רגע, רוצים לשמוע גם את בעלי המקצוע, כל חבר כנסת לוקח חמש, שש דקות ואני נדיב היום, לא יודע למה זה בא לי אבל, בסוף, אני רוצה לשמוע את העיקר כי פה, אני אומר לכם את האמת, ולא אומר את זה בזלזול, האמת שהפסקתי להתרגש מהצהרות בומבסטיות כי בסוף, במציאות, במציאות, צריך לרדת לשורות הקטנות לבדוק את האמת.

דב חנין: אתה מכיר את הסיפור על - - -

יעקב מרגי: רגע, רגע, אין לי את הכישרון הזה לדיון היפר-אקטיבי ולא, את לא מפריעה לי, תן לי, תקשיב - - -

<רחל מתוקי: עוד לא שמעת את הרפורמה.

יעקב מרגי: גבירתי, גבירתי - - -

דב חנין: שמענו את שר החינוך, במסיבת עיתונאים.

יעקב מרגי: לא, אדוני, אדוני - - -

דב חנין: הוא לא מכבד את זה מספיק אפילו כדי לבוא ולהסביר - - - הוא מעדיף את התקשורת.

דב חנין: זה חלק מהגישה האנטי-דמוקרטית שלו.

יעקב מרגי: האם את רואה מה את עושה?

יעקב מרגי: שאקרא אותך לסדר?

יעקב מרגי: אני לא פותח דיונים נוספים.

יעקב מרגי: תודה, תודה, חבר הכנסת דב חנין, תודה.

יעקב מרגי: איתן, אני מסיים, רבותי, רבותי, אני לא מתרגש מהצהרות כי בסוף בסוף בשורות הקטנות מסתבר ש"השמים אפילו לא נעו לכיוון שלנו והם לא בכיוון נפילה" אבל, הלוואי ואני איווכח ככה, אני אומַר דברים בסוף.

יעקב מרגי: לכן, אני מבקש, איתן.

איתן ברושי: משפט אחד.

יעקב מרגי: חברי הכנסת הבאים לא יותר מדקותיים וחצי.

איתן ברושי: רציתי לומר, מירב, בהתייחס לרפורמה, שבעיניי, גוף שמקבל תמיכה מהמדינה והיצירה שלו עוברת את הכללים של משרד התרבות הוא כבר לא צריך רפורמה, הוא יכול להיות גוף שמופיע בפני בית ספר, כפוף לשיקול של ההנהלה, המנהלים וההורים.

איתן ברושי: בעיניי, צריך פחות לקבוע את הגבולות, אלא להרחיב את הגבולות ולאפשר הרבה יותר גמישות ופחות להתערב.

איתן ברושי: זה מה שרציתי לומר, לא נחוצה רפורמה, נחוצה תפיסה אחרת.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: יואל, בבקשה.

יואל חסון: אדוני היושב ראש, חברי הכנסת.

יואל חסון: תראו, אני חושב שהבעיה כאן היא לא – ובטח כשנקבל כאן הסברים מדרגי המקצוע, תמיד הגבוה מעדכן את דרגי המקצוע ואז הם מסבירים ומנסים לשכנע שהכול נעשה על פי כללים, על פי - - -

יעקב מרגי: לא, יש כאלה שיבואו לומר שזה לא נעשה על פי כללים, צריך לתת להם לדבר פה.

יואל חסון: אני מדבר על נציגי משרד החינוך ועל סטנדרטים מקצועיים, תראו, השר אמר, באחת מההצהרות שלו –והוא מצהיר הרבה בלי עין הרע, הוא בא ואמר ש"תהיה פסילת יצירות אמנות משיקולים פדגוגיים- ערכיים של התאמה לערכי המדינה".

יואל חסון: ערכי המדינה.

יואל חסון: מי קובע מהם ערכי המדינה?

יעקב מרגי: זו השאלה.

יואל חסון: מי קובע מהם ערכי המדינה?

יואל חסון: באמת אני אומר.

יעקב מרגי: זו השאלה.

דב חנין: זה תרגום מאיטלקית - - -

יואל חסון: אולי במערכת הבחירות הבאה, לצד פתקי ההצבעה של המפלגות, נשים גם "פתקי ערכי המדינה" ושהציבור יחליט מהם ערכי המדינה.

יואל חסון: מי קובע מהם ערכי המדינה?

יואל חסון: מי קובע?

יואל חסון: האם השר?

יואל חסון: מה, המדינה זה אני?

יואל חסון: השר בנט, המדינה זה אני?

יואל חסון: האם הוא קובע את ערכי המדינה?

יואל חסון: חיכינו לנפתלי בנט מקום המדינה ועד היום, לא, הם לא בחרו - - -

יעקב מרגי: מירב, לא, את הולכת לדבר מיד אחריו.

יעקב מרגי: מירב.

יואל חסון: ממש לא - - -

דב חנין: אפילו המפלגה שלך התחילה - - -

מירב בן ארי: אתם - - - שבחרו בהם, צריך להתמודד עם המציאות.

יעקב מרגי: מירב, אני מבקש, את הולכת לדבר.

יעקב מרגי: אל תפריעי לו.

יואל חסון: לא, זה בדיוק העניין.

יואל חסון: וחבל שאת מפריעה לי.

יואל חסון: זה בדיוק העניין.

יואל חסון: חברים, מדובר במערכת החינוך של כולנו, בילדים שלנו, זה לא איזה משחק פוליטי, זה לא איזה שר שיכול 'לעשות סיבוב' על הילדים שלנו, על מערכת החינוך שלנו.

יואל חסון: ואני חושש מאוד, אני לא יכול לבוא בטענות לאנשים פוליטיים, אני אחד כזה ולכל אחד יש את המאוויים ואת הרצונות והכול בסדר, אבל, אני רוצה ומצפה שגם עליי, גם על כולנו, יהיו, מה שנקראים, איזונים ובלמים.

יואל חסון: ואני חושש אדוני, זה המשפט האחרון, שדווקא הפעם הזו, בניגוד לפעמים קודמות שהייתה תחושה של יותר בקרה, גורמי המקצוע במשרד החינוך מורידים את ראשם.

יואל חסון: חוששים, לא מדברים, ראינו את זה בדיון פה של אותו ספר מפורסם וראינו פה אנשים מגמגמים ועומד פה שר חינוך ואומר: "ערכי המדינה".

יואל חסון: מי יקבע את ערכי המדינה?

יואל חסון: מי יבקר ומי יפקח?

יואל חסון: והוועדה חייבת - - -

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: באנו לברר היום איך זה הולך לעבוד.

יעקב מרגי: בבקשה, מירב.

מירב בן ארי: תקשיבו, אני יודעת שיש כאן הרבה דברים ואני רוצה להגיד שמי שמגדיר את עצמו כח"כ חברתי, לא יכול לעמוד מנגד העניין הזה של סל התרבות הזה, כי הרי מה שעושה סל התרבות החדש, הוא בסך הכול מתקן עוול, ובוא אני אסביר לך למה.

מירב בן ארי: שנים, שנים שרק מאה ושתיים רשויות קיבלו.

מירב בן ארי: עירית חיפה –ועשיתי על זה שיעורי בית, קיבלה אלפי שקלים אבל ילדי שדרות לא קיבלו וילדי רהט גם לא קיבלו, ומועצה אזורית גולן לא קיבלה, למה?

מירב בן ארי: מי מחליט - - -

יואל חסון: אף אחד לא - - -

מירב בן ארי: סליחה, קודם כל, סל התרבות היה - - -

יואל חסון: השאלה היא מה הם יקבלו.

יעקב מרגי: יואל, יואל.

מירב בן ארי: סל התרבות במדינת ישראל היה סל סגור ל-102 רשויות, עשתה בשכל ההחלטה של השר כי נכון להרחיב לכולם.

מירב בן ארי: דבר שני, במהות, המנהל יחליט ולא הועדה.

מירב בן ארי: וסליחה, המנהלים יחליטו.

מירב בן ארי: כשלוקחים תכנית למנהלים, אז אתם צועקים למה, כשנותנים סמכויות למנהלים אתם צועקים למה, אז קבלו החלטה.

מירב בן ארי: דבר שלישי, משהו אחד, בוא, אני אתן לך נתונים, לוד קיבלה עד היום 89,000 שקל, היום, אחרי סל התרבות החדש היא תקבל 270,000 שקל - - -

<קריאה: השאלה היא על חשבון מי.

מירב בן ארי: רגע, רמלה, שקיבלה 129,000 תקבל גם היא 270,000 שקל, ולא דיברתי על המיגזר הערבי.

יעקב מרגי: רגע, שאלה, ובמיגזר החרדי לא קיים?

יעקב מרגי: רגע, רגע, מירב, תתייחסי אליי.

<קריאה: גם במיגזר החרדי.

יעקב מרגי: רגע, את למדת את זה לעומק.

מירב בן ארי: אתה יודע, לגבי ההתנהלות עכשיו, קודם כל, אין רשימה סגורה יותר, אין רשימה סגורה.

יעקב מרגי: אין רשימה סגורה?

מירב בן ארי: אין רשימה, הרשויות יוכלו לבחור.

יעקב מרגי: אין רשימה שחורה?

מירב בן ארי: אין רשימה שחורה.

מירב בן ארי: אדוני היושב ראש, אתה יושב ראש ועדת החינוך, לא סגורה ולא שחורה, כולם יקבלו.

מירב בן ארי: רגע, זה יפה, ואפשר להגיד, רגע, רגע - - -

<קריאה: מירב, את לא מעודכנת - - - מסרים של שר החינוך.

מירב בן ארי: 50% מהמופעים הלאומיים נפסלו.

מירב בן ארי: אני רוצה לדעת למה נפסלה ההצגה של "חסמבה"?

מירב בן ארי: אני רוצה שיגידו לי למה "אח יקר", על אותו אדם - - -

יעקב מרגי: תלוי מי הפוסל.

מירב בן ארי: סליחה, הועדה.

מירב בן ארי: "אח יקר" שמדברת על לוחם שנפל במלחמת יום כיפור, נפסלה.

מירב בן ארי: מילא, זה נראה להם אולי יותר מדי מיליטנטי אבל חסמבה?

מירב בן ארי: למה לפסול את ההצגה הזאת?

מירב בן ארי: אבל, הכי הכעיס אותי, בשיעורי הבית שעשיתי - - -

יעקב מרגי: מירב, תורידי את הטונים.

יעקב מרגי: תראי את הסדרנים, נבהלו.

מירב בן ארי: הם מרוצים.

מירב בן ארי: "עופר ודקל", שניה, אני רוצה לדבר על "עופר ודקל", שהיא הצגה, אדוני היושב ראש, אתה מקשיב?

מירב בן ארי: אני אדבר בשקט, "עופר ודקל" היא הצגה, שמע יואל, שהשחקנים בה הם בעלי תסמונת דאון, גם היא נפסלה, נכון שהיא נפסלה?

מירב בן ארי: יפה, אז היא נפסלה והיום, בסל התרבות החדש היא תוכל לחזור ולעלות.

יעקב מרגי: לא, אני לא מאמין לך.

יעקב מרגי: יכול להיות שבנט עושה דברים טובים.

מירב בן ארי: שמע, מה שמפתיע הוא – וזה מאוד קשה לשמוע את זה כאן אבל, אני רוצה להגיד משהו אחד.

מירב בן ארי: ההצגה הזאת, עם בעלי תסמונת דאון, כן תוכל להגיע לבתי הספר עכשיו אבל היא לא יכלה להגיע לפני סל התרבות החדש ומבחינתי זה חשוב.

מירב בן ארי: מילה אחרונה לסיום, אני מאוד - - -

תמר זנדברג: מירב, גם "אח יקר" וגם "עופר ודקל" היו בסל.

מירב בן ארי: ונפסלו.

תמר זנדברג: לא, לא נפסלו.

מירב בן ארי: למה את אומרת דברים לא נכונים?

תמר זנדברג: למה את אומרת דברים לא נכונים?

יעקב מרגי: טוב, אנחנו נברר את זה, תמר, תמר.

מירב בן ארי: את טועה.

מירב בן ארי: אומרת לך, לא.

תמר זנדברג: "עופר ודקל" היו בסל.

מירב בן ארי: ולמה נפסלו?

יואל חסון: הוציאו אותם.

מירב בן ארי: הוציאו אותם.

מירב בן ארי: אל תגידי דברים שאת לא יודעת.

יעקב מרגי: תודה, תודה.

מירב בן ארי: אני רוצה רק לסיים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מירב, לסיים.

דב חנין: זאת לא הנקודה.

מירב בן ארי: היא לא מאמינה לי, לךָ היא תאמין.

דב חנין: זאת לא הנקודה.

דב חנין: - - - מסך עשן - - -

יעקב מרגי: רבותי, אני אעצור את חברי הכנסת, אני אעצור, לסכם, לסכם, בבקשה.

מירב בן ארי: לא הפרעתי - - -

תמר זנדברג: מן הרגע שנכנסת לא סתמת את הפה לרגע.

תמר זנדברג: תלמדי לסתום את הפה.

מירב בן ארי: את לא תסתמי לי את הפה.

תמר זנדברג: את תסתמי.

מירב בן ארי: אבל את לא - - -

תמר זנדברג: אם - - -

יעקב מרגי: תמר, תודה, מירב.

יעקב מרגי: תמר, תודה.

מירב בן ארי: אני אהיה שמחה אם אני - - -

יואל חסון: איזה מקום - - -

תמר זנדברג: לא סותמת את הפה לרגע ואז את - - -

מירב בן ארי: ומי שמדברת, זו את שחרוטה על דגלה מדיניות סתימת הפיות.

מירב בן ארי: אני רוצה לומר משהו אחד, אני רוצה לומר משהו אחד.

מירב בן ארי: אי אפשר שכל פעם שיש החלטה של שר החינוך, אז ישר "זו מדיניות", "אין דמוקרטיה", עברנו את ה'סרט' הזה עם - - -

יעקב מרגי: תקשיבו למירב כי - - -

מירב בן ארי: ששה הפרופסורים שהתפטרו במחאה על החלטה שלהם - - - .

מירב בן ארי: אז אדוני היושב ראש, לא הכול פה סתימת פיות, יש כאן החלטה ואני עומדת מאחוריה.

יואל חסון: זה לא - - -

יעקב מרגי: יואל, יואל, יואל, לא, אני רוצה לנהל דיון, יואל, אני רוצה לנהל דיון.

יעקב מרגי: מירב, תודה.

יעקב מרגי: מירב.

יעקב מרגי: מירב, תודה.

יעקב מרגי: מירב.

יעקב מרגי: לא, לא, תמר.

יעקב מרגי: תמר, ומירב, נו, בחייכן, מירב, את סיימת לדבר.

יעקב מרגי: חברי הכנסת, חברי הכנסת, אני לא רוצה להפסיק כאן את חברי הכנסת לפני חברי הכנסת הערבים, הנה, אני נותן, הנה, אני אומר לכם, אני נותן למסעוד גנאים, אחרון הדוברים בסבב הזה של חברי הכנסת, אותך לא, מה לעשות, הייתי צריך לעצור.

יוסף ג'בארין: אמרת שאתה לא רוצה להפלות חברי כנסת ערבים.

יעקב מרגי: אז אני נותן אחרי הסבב הזה, אמרתי.

יעקב מרגי: האם את זה לא שמעת?

יעקב מרגי: מירב, מירב, אסור.

יעקב מרגי: אתה רוצה לדבר?

מסעוד גנאים: כן, כן.

יעקב מרגי: לגופו של ענין, ארבע דקות.

מסעוד גנאים: תודה, אדוני היושב ראש.

יוסף ג'בארין: מירב מדברת עשר דקות - - - וכשמגיעים אלינו אז "לא צריך לדבר".

יעקב מרגי: אין בעיה, - - - לא מקופח בוועדה הזו.

יוסף ג'בארין: אני שקט ואני מקשיב.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

מסעוד גנאים: אני למדתי בהתחלה לברך ואחר כך אם יש ביקורת אז - - -

יעקב מרגי: אני אומר לחברי הכנסת, מרגע זה, ואני חוזר בי, בעקבות הביקורת שלכם, אני אתן לחברי הכנסת המציעים לבד לדבר ולחברי הכנסת האחרים שיבקשו רשות דיבור – בהמשך.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: כנראה שלהתנהל עם כל צורה אחרת זה לא נכון ולא צודק.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

מסעוד גנאים: תודה, תודה רבה.

מסעוד גנאים: אני קראתי את המתווה, גם קראתי עליו, יש דברים שהם באמת דברים טובים, אין ספק, להגדיל את התקציב, לפתוח את המועדון לכל הרשויות, העמקת התיקצוב הדיפרנציאלי, מתן קצת עצמאות, אוטונומיה – כמורה לשעבר וכרכז חינוך חברתי שהייתי, זו העבודה שלי, זו העבודה שלי, זה דבר טוב מאוד אבל, יש דברים שצריך לבקר אותם, כמו, אני אמרתי את זה, אחד, למשל, "במקרים בהם הועברו תלונות באשר למופעים" ושתיים, שיש איזו ועדה שתחליט.

מסעוד גנאים: הדבר החשוב ביותר לפי דעתי הוא העניין של הקמת ועדה לפסילת יצירות אמנות, לכן, אני רוצה לשמוע את משרד החינוך.

מסעוד גנאים: אם זה נכון ולאור הניסיון של העבר, לגבי פסילת מופעים או יצירות אמנותיות, כפי שאמרתי לשרת התרבות מירי רגב, נכון שהתקציבים הם הגוף של התרבות אבל הלב והרוח הם חופש הביטוי וחופש היצירה, ועל זה צריך לשמור.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני עוצר רגע, כי כל שניה נכנסים חברי כנסת וכך לא אפתח את הדיון, אז אני פותח את הדיון כרגע.

יעקב מרגי: אני רוצה, משרד החינוך, תקשיבו, אני, מה לעשות, ממרומי גילי באמצע החיים שלי, שואלים אותי ואני חוזר על זה, תשמעו את זה עוד הרבה פעמים בדיון, כששואלים אותי 'מה שלומך' אז אני אומר 'ברוך השם' - - -

<קריאה: אתה בשליש החיים.

יעקב מרגי: אל תגזים, תוחלת החיים שלנו לא מעטה אבל שליש?

יעקב מרגי: כששואלים אותי 'מה שלומך' אז אני אומר 'ברוך השם' אבל, כששואלים אותי 'מה נשמע' אז אני אומר 'תלוי איפה אתה שם את האוזן', אז משרד החינוך, מהו סל תרבות, מה היה עד היום, מה השינויים, מה הולך להיות, שמעתי כאן טענות, חששות וחרדות.

יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע.

יעקב מרגי: אני, בשונה מחברי הכנסת האחרים, לומד.

יעקב מרגי: אני כל החיים שלי לומד.

יעקב מרגי: בואו, תלמדו אותי מהו סל תרבות, מה היה עד היום ואם מישהו צועק 'איי' הרי כואב לו אבל השאלה היא, הרי לא תמיד מי שצועק 'איי' צועק בצדק, אז בואו נראה.

יעקב מרגי: ואני מאלה שחושבים שהמדינה שלנו התנהלה יפה שבעים שנה אבל, היא יכלה להתנהל עוד יותר יפה ועוד יותר טוב וצריך שינויים.

יעקב מרגי: ולאחרונה אנחנו עדים למצבים בהם אנשים צועקים 'איי' כשמישהו קצת רוצה גם ליהנות מן העוגה שלהם.

יעקב מרגי: ההשכלה הגבוהה נעשתה מונגשת גם לאוכלוסיות אחרות אז היה מי שמשך "הנד ברקס", כי כשמזיזים אותו אז יש צעקה וכנ"ל בדברים אחרים.

יעקב מרגי: יש את "החשוד האוטומטי" ואני לא מנכה את שר החינוך אוטומטית אבל יש את "החשוד האוטומטי" שנאמר עליו "מה פתאום, מה פתאום הוא נוגע?

יעקב מרגי: אני לא מבין, מי אתה שאתה נוגע בסל תרבות?

יעקב מרגי: רק לקבוצה שלה מותר לגעת בסל התרבות" אז בואו נראה אם זה אכן כך.

יעקב מרגי: אני נגד כמו שהייתי נגד קודם ואנחנו בוכים על משילות, משילות, משילות.

יעקב מרגי: יש מי שבוכה מן האופוזיציה שראש ממשלה מאופיין בזה שהוא לא עושה כלום עד שקורה משהו, וכשסוף סוף יש שעושים אז צריך לבקר אותם, לראות אם עשו כמו שצריך, בדרך הנכונה, אז בואו נראה, משרד החינוך, ספרו, בבקשה, מי שמדבר ממשרד החינוך יציג את עצמו ואת תפקידו.

יעקב מרגי: ברשותך, רגע, הטי אליכם את המיקרופונים, הציגי את עצמך.

<רחל מתוקי: רחל מתוקי, מנהלת מחוז חיפה ואחראית מטעם ההנהלה על סל תרבות ארצי.

<רחל מתוקי: אנחנו, ברשותכם, נציג - - -

יעקב מרגי: כמה זמן את אחראית על סל תרבות ארצי?

<רחל מתוקי: שבע שנים.

יעקב מרגי: לא חדשה ולא מ"הבית היהודי".

<רחל מתוקי: ולא פוליטיקאית.

<רחל מתוקי: אני רוצה ברשותכם לומר, אנחנו נציג את המתווה של סל התרבות אבל, מה שחשוב יותר זה להציג את העקרונות שמובילים אותנו בכל העבודה שלנו עם מערכת החינוך, בעת הזאת, שמדברת על יותר אוטונומיה למנהלים.

<רחל מתוקי: סל התרבות הוא חלק מזה.

<רחל מתוקי: חשוב לי שתהיו סבלנים, תלמדו את סל התרבות ואני אחר כך ארחיב.

<חיים הלפרין: חיים הלפרין, מנהל פדגוגי.

<רחל מתוקי: גם עושה את סל התרבות.

יעקב מרגי: הוא מסכן, בעוונותיו, הוא עוסק רק בזה.

<רחל מתוקי: כשמישהו עושה משהו אז אומרים לו: בוא תעשה גם וגם וגם.

יעקב מרגי: בבקשה.

<חיים הלפרין: התהליך שאנחנו במשרד עברנו עם הסל הוא תהליך מאוד ארוך, מורכב - - -

איתן ברושי: מי זה היו"ר של סל התרבות?

איתן ברושי: יש יו"ר לסל תרבות?

יעקב מרגי: היא אמרה לכם כרגע, מנהל הסל נמצא פה.

<חיים הלפרין: רק רגע, בסדר - - -

תמר זנדברג: תסבירו שוב מה הסל - - -

יעקב מרגי: רגע, לא, לא, לא, את לא מפריעה, רגע, סליחה, לא.

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: תהיה קשוב אליי, אני מנהל את הדיון, יש לך רשות דיבור – דבר.

יעקב מרגי: אתה לא עונה לשאלות.

<חיים הלפרין: התהליך שאנחנו עשינו עם הסל הוא תהליך ארוך ומורכב, של למידה, גם פנים ארגונית וגם חוץ ארגונית, התייעצנו עם כל מי שיש לו נגיעה לסל הזה, עם רשויות שנמצאות בסל וגם עם אלו שלא נמצאות בסל, ובמהלך השנים האלה התבררה תמונה שאני רוצה להציג אותה.

<חיים הלפרין: אחד, השאלה הבסיסית שכל אחד שואל את עצמו היא, מדוע מדינות משקיעות בכלל במופעי תרבות?

<חיים הלפרין: בשביל מה?

<חיים הלפרין: יש משרד החינוך, ישקיע בחינוך.

<חיים הלפרין: יש משרד התרבות שיעשה את התרבות.

<חיים הלפרין: נאמר לפני רגע - - -

עודד פורר: מה אם הם משרד אחד?

<חיים הלפרין: זה לא משנה אבל בהיבט הזה - - -

מסעוד גנאים: הועדה נשארה.

<חיים הלפרין: בהיבט של: מה פתאום מערכת החינוך תומכת במופעי תרבות?

<חיים הלפרין: שאימא או אבא ייקחו את הילד שלהם אחר הצהרים והוא יראה תרבות.

<חיים הלפרין: התשובה היא בעצם נדנדה שהיא בין שני צרכים, שצריך לשים אותם על השולחן ויש מתח ביניהם.

<חיים הלפרין: כל פעם צד אחד עולה.

<חיים הלפרין: יש כיוון שמדבר על זה שהמטרה היא לצמצם פערים בצריכת תרבות, כלומר, אנחנו רוצים שגם ילדי קריית שמונה ושדרות יראו מופעים מיוחדים, כמו ילדי רעננה ורמת גן.

<חיים הלפרין: זה כיוון אחד.

תמר זנדברג: את זה עושים פשוט באמצעות - - -

יעקב מרגי: תמר.

יעקב מרגי: מירב.

יעקב מרגי: תנו לו, סליחה, לא, תמר, הוא מציג כרגע מצגת.

יעקב מרגי: עוד לא סיים.

יעקב מרגי: אני עוד לא הבנתי, את הבנת?

יעקב מרגי: תראי, היתרון שלך שעשית שיעורי בית, אני באתי לכיתה בלי שיעורי בית, אני רוצה ללמוד.

תמר זנדברג: בשביל זה אני - - -

יעקב מרגי: תני לי ללמוד בבקשה, יש עוד אחרים שרוצים ללמוד.

תמר זנדברג: אדוני היושב ראש, אתה יודע, כל החיים, בשביל להוסיף כסף לרמלה וללוד, לא צריך לשנות - - -

יעקב מרגי: לא, את לא פותחת דיון, אני לא מקשיב לך.

תמר זנדברג: למה לא הוספתם - - - לסל?

יעקב מרגי: סלח לי, סלח לי, סליחה, לא, את לא תפריעי לי, לא.

יעקב מרגי: אתה מבין?

יעקב מרגי: יצא המרצע מן השק.

יעקב מרגי: אבל היא שאלה ולא הקשבתי לה.

יעקב מרגי: בבקשה תמשיך עם המצגת.

<חיים הלפרין: אני רוצה להמשיך עם עוד נתון אחד מהותי לגבי העניין הזה, כי זה לא רק צמצום פערים בהיבט של הוספת כסף לרשות חלשה על חשבון חזקה או בנוסף לה, אלא, ברגע שאתה הולך לכיוון הזה זה אומר שאתה צריך להגדיר מהו מופע איכות או מופעי האיכות שילדי רעננה-רמת גן צופים בו, ואותו אנחנו נביא לשדרות ולקריית שמונה, כל אחד במקומו, או לרהט או לכל מקום אחר, גם לאוכלוסיות החלשות ואז, בעצם, בשביל זה אתה צריך שגופים מקצועיים יגידו מהו מוצר איכות, מה זו איכות - - -

<קריאה: אבל מה זה - - -

תמר זנדברג: כתוצאה מזה החלפתם את הגורמים המקצועיים, במקום לחזק אותם.

<קריאה: רעננה והגופים - - -

<חיים הלפרין: זה לא מה שאמרתי.

<רחל מתוקי: זה לא מה שהוא אמר.

<חיים הלפרין: בשביל לדאוג, אני חוזר, בשביל לדאוג לכך שמופע איכות יגיע לא רק לילדי המסוגלים אלא גם לילדי הפחות מסוגלים, בעצם אתה אומר:

<חיים הלפרין: אני רוצה מומחים שיגידו לי מהו הדבר האיכותי שרואים המסוגלים שמסוגלים לשלם, ואותו - - - לאלה שלא מסוגלים.

<חיים הלפרין: זה הכיוון הזה.

<חיים הלפרין: ולכן, תחתיו, רגע, תנו לי להוביל את המהלך הזה עד הסוף, בונים ועדות רפרטואר מקצועית שעושות את העבודה נפלא, בוררות מופעים איכותיים על פני מופעים בינוניים ופחות טובים, והם נכנסים תחת הכותר הזה של "מופע איכות" שאנחנו רוצים שילדי הלא מסוגלים יוכלו ליהנות ממנו, כמו ילדי המסוגלים.

<חיים הלפרין: זה הכיוון הזה.

<חיים הלפרין: הכיוון השני, שהוא מאותו צד בנדנדה - - -

יעקב מרגי: שאל.

<קריאה: ממה מורכבת ועדת הרפרטואר?

<קריאה: - - - האם היא נותנת ביטוי למימד הרב תרבותי?

<חיים הלפרין: בוודאי, בוודאי, בוודאי, ועדות הרפרטואר, כל אחת בתחומה - - -

יעקב מרגי: הוא יראה בהמשך המצגת.

יעקב מרגי: בהמשך המצגת יהיו לנו שאלות.

יעקב מרגי: בוא, אתה, אתה מציג מצגת?

יעקב מרגי: אז לא על כל שקף הרצאה של רבע שעה.

יעקב מרגי: סליחה, אתה לא אתי, אני לא רוצה רבע שעה הרצאה על כל דבר, אז תציג את המצגת, תריץ אותה, את ה'אני מאמין' בהמשך נפתח אותו ונברור את מה שאנחנו רוצים.

יעקב מרגי: אנחנו מנהלים דיון, זו לא הרצאה, אני לא בהרצאה.

<חיים הלפרין: הכיוון השני הוא בעצם, זה פשוט קריטי כדי להבין.

יעקב מרגי: אתה לא יכול להרחיב ברמות האלו, אתה לא תרחיב ברמות האלו, כי יש לך שלש דקות לגמור את המצגת, אז בבקשה.

<חיים הלפרין: הכיוון השני בעצם אומר שהצורך בתרבות הוא הרחבת אופקים לילדים ולכן, מי שהכי יודע מה הילדים שלנו צריכים הוא צוות החינוך - - -

יעקב מרגי: ידידי, ידידי, שמעת מה כואב לחברי הכנסת ולציבור.

יעקב מרגי: תתקרב לעניין.

<חיים הלפרין: אלה בכלל לא הדברים שבמחלוקת.

מירב בן ארי: תגיד לו שיגדילו - - -

יעקב מרגי: מירב, תודה, מירב, הוא יגיד, הוא יגיד במצגת.

יעקב מרגי: מירב, לא, מירב, לא, הוא יציג את המצגת ואם לא יהיו תשובות אז נשאל אותו.

<חיים הלפרין: אדוני היושב ראש, אני רוצה ברשותכם להגיד עוד משהו שאולי הוא חלק מאי-ההבנה.

<חיים הלפרין: יש מושג שמשמש בשתי משמעויות.

<חיים הלפרין: ועדת החינוך מאשרת כל שנה, במסגרת תשלומי הורים, מה מותר למשרד החינוך לגבות עבור הילדים שלו, כשהמושג מוגדר סל תרבות.

<חיים הלפרין: והוא יכול עד 79 שקלים, כל מוסד, בהתאם לדרגת הגיל, יכול לגבות מההורים.

<חיים הלפרין: סל התרבות שאנחנו מדברים עליו, סל תרבות ארצי, הוא בעצם, קופה משותפת בין משרד החינוך והרשות המקומית לבין ההורים בהיקף של 60 שקלים, כלומר, בית ספר וחטיבה עליונה גובים 180 או 179 והוא שותף עם הסל ב-45 בממוצע כשהסל משלים ל-60.

<חיים הלפרין: כלומר, בעצם, גם היום, ואני לא מדבר על ישובים שאינם בסל, גם היום, ישובים שהם בסל, בית הספר בוחר במה הוא שותף עם הסל ומה משמש לו לצרכים החינוכיים שלו.

<חיים הלפרין: כלומר, אומרים המחנכים: אני זקוק למופע שהוא גם מצד אחד מופע איכותי, שוועדות הרפרטואר בחרו ואני הולך אליו בשמחה, וגם למופע חינוכי שאני זקוק לו כדי לתת מענה לצרכים שלי.

<חיים הלפרין: אז אנחנו מדברים על זה שהיום, בעצם, המאגר שהיה - - -

יעקב מרגי: מה אתה מציג לי, את מה שהיה עד היום?

<חיים הלפרין: זה מה שהיה עד היום.

יעקב מרגי: בבקשה, תמשיך.

<חיים הלפרין: אנחנו מדברים על זה שבעצם, הסל שהיה מסובסד היה המשותף הזה והוא נקבע על ידי ועדות הרפרטואר, כשהוא בעצם, באופן טבעי, היה מאגר סגור, והתקציב היה 16 מיליון שקל.

<חיים הלפרין: לכן, התוצאה הישירה הייתה שהמשרד תיקצב רק - - -

יעקב מרגי: כמה ה-1,200 מתוך ה-6,000?

<חיים הלפרין: לא, זה הנגזרת של העבודה של ועדות הרפרטואר.

<חיים הלפרין: הן צופות במיליון - - -

יעקב מרגי: למה לא, למה אתה אומר "לא"?

יעקב מרגי: זו ועדת הרפרטואר, בסדר.

יעקב מרגי: הלאה.

<חיים הלפרין: אנחנו מדברים על זה שבעצם, בגלל המבנה התקציבי, מי שפנה ורצה להצטרף לסל לא היה יכול בגלל שהתקציב היה מוגבל, אז אמרנו "לכשאולי פעם תצטרפו" ואי אפשר היה לצרף אותן, המימון היה - - -

תמר זנדברג: אבל למה לא - - -

יעקב מרגי: רגע, רגע, גבירתי, אני, לא, לא, לא, אל תיצרי תקדים חמור כי אני אוציא אותך.

<חיים הלפרין: המימון היה דיפרנציאלי.

תמר זנדברג: אבל תסביר לנו למה, הרי משרד החינוך עד היום קבע את התקציב ועכשיו, לתקציב שהוא קבע הוא קורא 'מועדון סגור', אז למה לא - - -

יעקב מרגי: לא, לא, לא, אל תהיי תמימה, בסדר?

תמר זנדברג: אני לא תמימה, מה - - -

יעקב מרגי: אני אגיד לך מה אני הבנתי.

יעקב מרגי: למה אני אמרתי "תלוי איפה את שמה את האוזן".

יעקב מרגי: האם את יודעת מה זה מועדון סגור?

תמר זנדברג: נו.

יעקב מרגי: מועדון סגור זה כשהרשויות, תני לי רגע - - -

תמר זנדברג: רגע, רגע, תחזיר שקף אחורה - - -

יעקב מרגי: לא, רבותי, צד ימין שלי - - -

תמר זנדברג: הנה, "מועדון סגור – הרשויות - - -

יעקב מרגי: אתן בקריאות ביניים, מפריעות לדיון.

תמר זנדברג: אבל אדוני היושב ראש, הנה, זה העניין.

יעקב מרגי: את רוצה לקיים דיון?

תמר זנדברג: לגמרי.

יעקב מרגי: את מפריעה לי.

תמר זנדברג: להיפך, אני - - -

יעקב מרגי: את לא.

יעקב מרגי: תאמיני לי, יש לי את המגבלות שלי, תני לי להסתדר אתן.

יעקב מרגי: את מפריעה לי, מפריעה לי.

תמר זנדברג: תסתכל, "מועדון סגור - - -

יעקב מרגי: לא, לא, אני לא צריך את העזרה שלך.

יעקב מרגי: אני מנסה להסביר לך חמש דקות שאני לא צריך את העזרה שלך, רק תתאפקי ותשבי בשקט, זה מה שאני מבקש.

יעקב מרגי: אדוני, כשאתה אומר מועדון סגור, האם זה מועדון סגור של רשויות או מועדון סגור של אותה רשימת מופעים?

<חיים הלפרין: לא, מועדון סגור היה בעצם מאגר הרשויות שבגלל מגבלת תקציב לא יכולנו - - -

יעקב מרגי: יש לי בעיה אתך, אתה יודע למה?

תמר זנדברג: למה לא הרחבתם?

יעקב מרגי: אתה יודע למה יש לי בעיה אתך?

יעקב מרגי: אתה קודם מתחיל ב'לא', כשהתשובה היא 'כן', כי בדיוק מה שאמרתי אמרת במלים אחרות.

<חיים הלפרין: לא, אני אתן לך - - -

יעקב מרגי: עוד פעם אתה אומר 'לא'.

<חיים הלפרין: יללה, בוא נתקדם.

יעקב מרגי: אתם יודעים מה זה מועדון סגור – רשויות.

תמר זנדברג: בדיוק.

תמר זנדברג: אז למה - - -

יעקב מרגי: עכשיו אני שואל שאלה, רגע.

תמר זנדברג: זו בדיוק השאלה.

יעקב מרגי: את מפריעה לי.

תמר זנדברג: עד עכשיו רק עזרתי לך.

יעקב מרגי: לא, את לא עוזרת לי.

תמר זנדברג: לא הפרעתי לך.

יעקב מרגי: תקשיב, כשאתה אומר "היום, במצב הקיים" סליחה, "במצב הקיים" היה תיקצוב דיפרנציאלי, שרשויות חלשות מקבלות 50% מימון ורשויות חזקות 20% מימון.

<חיים הלפרין: הבעיה ש - - -

<קריאה: זה המצב החדש.

יעקב מרגי: מה קרה לכם?

יעקב מרגי: סליחה.

<חיים הלפרין: אתה יודע, אדוני היושב ראש הבעיה בשקף הזה היא הששה עשר מיליון.

יעקב מרגי: זה מצב קיים, חכו, אנחנו עוד לא הגענו לכך.

תמר זנדברג: שני מיליון - - -

יעקב מרגי: רגע.

יואל חסון: 22 מיליון.

יואל חסון: מיליארדים של תקציב החינוך - - -

מירב בן ארי: נו, מה לעשות - - -

יעקב מרגי: יואל, יואל, אתם, אתה יודע מה כואב אתך עכשיו?

יעקב מרגי: אתה חיית בשקט, עד השנתון שלך, עם המצב הקיים.

יעקב מרגי: בא בנט, שר החינוך, שינה משהו, באת לזעוק - - -

יואל חסון: 22 מיליון - - -

יעקב מרגי: רגע, על השינוי.

יעקב מרגי: עכשיו כואב לך על הקיים, 16 מיליון, חכה, אנחנו רוצים לזעוק על השינויים, נכון?

יעקב מרגי: הרי מן הזועקים אני הבנתי שאנחנו היינו האוטופיה של האוטופיה מבחינת סל תרבות, חלוקת הסל במדינת ישראל והצדק החלוקתי של כל המשאבים של המדינה.

יעקב מרגי: עכשיו בא בנט לשנות אז אנחנו זועקים.

יעקב מרגי: רוצים ללמוד מה השינוי, אנחנו עדיין לא שם.

יעקב מרגי: אני רוצה להבין, סליחה, שיטת התיקצוב הדיפרנציאלית – האם היא נשארת גם בסל החדש?

<חיים הלפרין: אינה - - - בחדש.

יעקב מרגי: בסדר, הלאה, לא, לא, תני לו לסיים.

יעקב מרגי: הוא מסיים את המצגת ואחר כך תציגי את.

<חיים הלפרין: אנחנו מדברים על זה שבעצם ייפתח אתר שאליו יוכלו להיכנס גם מופעים שעברו ועדות ותהיה עליהם תווית שאומרת: זה מופע מאושר שהוא איכותי וגם מופעים שרוצים להיכנס - - -

יעקב מרגי: עם תווית שהם בינוניים.

<חיים הלפרין: עם תווית שהם מתאימים לצורך חינוכי.

<חיים הלפרין: זה פער אחר.

<חיים הלפרין: יש צורך חינוכי של מוסד חינוך והוא אומר: אני זקוק לילדים שלי למשהו מסוים, הוא לא יופיע - - -

יעקב מרגי: מאחר והאנשים כולם מקובצים, אני רוצה, תקשיב, אתה מציג לי עכשיו את החדש אז עכשיו, כשאתה נוגע במשבצת אחת אתה אומר לי מה היה בקיים.

יעקב מרגי: מה השינוי.

יעקב מרגי: הצג את השינוי.

<חיים הלפרין: אני אומר, המאגר שייפתח עכשיו כאתר יהיו בו מופעים שעברו ועדות ותהיה עליהם תווית של מופע איכות שנבחר - - -

יעקב מרגי: כבה את המצגת, כי אתה לא מדבר על המצגת בכלל.

יעקב מרגי: תקשיב.

יעקב מרגי: המצגת מציגה לי כבר מועדון לא סגור ואתה נותן לי הרצאה על משהו אחר.

יעקב מרגי: תסביר לי מה זה המועדון הסגור, לנוכחים פה.

יעקב מרגי: אני מנסה, אתה מציג מצגת – תנסה להסביר את המצגת.

יעקב מרגי: אל תסביר לי את ה'אני מאמין' שלך.

יעקב מרגי: אז תציג את המצגת כי הכנת מצגת.

יעקב מרגי: אני מתפלא עליך.

יעקב מרגי: זו לא פעם ראשונה שאתם באים לוועדה.

<רחל מתוקי: המועדון ממשיך להיות סגור.

יעקב מרגי: אני מנסה להבין ממך, לא הצלחתי להבין כלום.

יעקב מרגי: כל הרבע שעה לא הצלחתי להבין כלום, כל הרבע שעה.

יעקב מרגי: אתה מציג מצגת, יש לך מצגת?

יעקב מרגי: תסביר אותה.

יעקב מרגי: אתה אומר לי "כבר לא מועדון סגור" אז תסביר לחברי הועדה מה זה מועדון סגור.

<חיים הלפרין: ייפתח אתר, האתר הזה יהיה אתר פתוח, שיהיו בו מופעים שעברו ועדות רפרטואר והם יהיו עם תווית איכות שאומרת: עבר ועדת רפרטואר, יהיו בו מופעים שיוכלו להיכנס לאתר הזה ולהציג את התוכן שלהם בפני בתי הספר ובפני הרשויות.

<קריאה: בלי שהם עברו ועדה.

<חיים הלפרין: בלי שהם עברו ועדה.

מירב בן ארי: כן.

<חיים הלפרין: מנהלי מוסדות חינוך, כחלק מהאוטונומיה שדיברנו עליה קודם, יוכלו לבחור.

יעקב מרגי: אוטונומיה מלאה?

יעקב מרגי: מאה אחוז?

מירב בן ארי: כן.

מירב בן ארי: כן.

מירב בן ארי: זה בדיוק העניין.

יעקב מרגי: רגע, רגע.

יוסף ג'בארין: מה זה "הענין"?

יוסף ג'בארין: אבל יש ועדת פסילות.

יעקב מרגי: סליחה, סליחה, אל תענו במקומו.

יעקב מרגי: אני שואל אותך שאלה.

יעקב מרגי: אותו מאגר פתוח, האם למנהל בית הספר יש אוטונומיה מלאה לקבוע את כל ה-60 מתוך המאגר איך שהוא רוצה?

<חיים הלפרין: המנהל יכול לבחור את כל מה שהוא רוצה, למעט העובדה שאנחנו רוצים לשמר את מופעי האיכות ואנחנו אומרים לרשות המקומית - - -

יעקב מרגי: במה זה מתבטא, ה"למעט"?

<חיים הלפרין: אנחנו רוצים שתבחרו, מתוך המאגר שאתם בוחרים, 30% מופעי איכות.

<חיים הלפרין: אתה רוצה לבחור לתלמידים שלך עשרה מופעים?

<חיים הלפרין: אין בעיה, אנחנו רוצים לוודא ששלושה - - -

יעקב מרגי: אתה נותן לו התוויה ששלושים אחוז הם מתוך מאגר האיכות שמסומנים כמופעים איכותיים, או.קיי., הלאה, היצע תרבותי חדש.

<חיים הלפרין: ההיצע התרבותי החדש אומר בעצם שאתה מאפשר - - -

תמר זנדברג: רגע, לכל מנהל, ה-30% הם מהמכסה של בית הספר או מכלל המורים?

יעקב מרגי: תמר, לא, לא, אני רוצה ללמוד את המצגת.

<חיים הלפרין: 30% מאלה שהם החליטו - - -

יעקב מרגי: סליחה, כרגע מצגת, היצע תרבותי חדש.

תמר זנדברג: כל בית ספר יקבל 30% מהסל?

יעקב מרגי: תמר, אני לא אתן לו לענות לך.

יעקב מרגי: לא אתן לך לענות לה.

יעקב מרגי: הסעיף הבא במצגת.

יעקב מרגי: האם יש לך את המצגת?

<חיים הלפרין: כיביתי אותה כבר.

יעקב מרגי: יש לך כתובה?

עודד פורר: האם אתה יכול להסביר את המצגת?

עודד פורר: כי אני הבנתי אותה - - -

יעקב מרגי: לא, לא, לא.

מירב בן ארי: זה לא כזה מסובך.

יעקב מרגי: הנה, אתה מ"ישראל ביתנו", בוא נשמע את משרד החינוך, הגורם הממלכתי הבלתי תלוי.

עודד פורר: אני הבנתי את המצגת, היא ברורה, היא לא מסובכת.

יעקב מרגי: שאני אגיד את זה במפורש?

יעקב מרגי: בבקשה, היצע תרבותי חדש.

<חיים הלפרין: אנחנו חוזרים לזה שבמסגרת אותו מאגר יוכלו להצטרף כל המופעים שהם מופעי חינוך והם לא מופעי תרבות איכותית, והם יוכלו להציע את מרכולתם למוסדות החינוך ולרשויות המקומיות.

יוסי יונה: ה-1,200 הם חלק מן ה-5,000?

<חיים הלפרין: ה-5,000 זה נוספים שעלו - - - בשוק אבל הם לא עוברים ועדות רפרטואר.

יוסי יונה: זאת אומרת שה-1,200 הם לא חלק - - -

<חיים הלפרין: אתה צריך לבחור 30% מתוך ה-1,200.

יוסי יונה: הבנתי.

יעקב מרגי: למה צריך את ה'קול קורא'?

<חיים הלפרין: ה'קול קורא' מדבר על שינוי השיטה בקשר שבין המשרד לבין הרשויות המקומיות.

<חיים הלפרין: עד היום, בעצם, מי שניהל את כל המאגר היה החברה למתנ"סים במסגרת סל תרבות והיישוב, היינו מקזזים לו את החלק שלו.

<חיים הלפרין: אנחנו רוצים לשנות את השיטה, שהיא לא תהיה תלויה במספר הילדים הספציפי בישוב, אלא שיהיו פה כל הרשויות המקומיות, עם העדפה לרשויות שנמצאות היום בסל, וה'קול קורא' יבוא ויאמר, כל רשות שרוצה להיכנס למתווה הזה, היא תדע מראש מה הסכום שעומד לרשותה, כשכמובן תהיה העדפה מאוד ברורה, לאשכולות היותר נמוכים והיא תדע, היא תתחייב על תהליכי עבודה - - - שכל בתי הספר יהיו בה, כל התלמידים יוכלו ליהנות ממנה, שהיא תתמוך תהליך דומה לסל היום, כלומר, שהמופעים יהיו מגוונים, שלא כולם ילכו רק לדבר אחד, וכל הדבר הזה ייעשה במסגרת ההתקשרות בין המשרד לבין הרשות המקומית, שתפנה ותגיד: אני רוצה לנהל את סל תרבות באופן יישובי, של כולם מסביב.

יעקב מרגי: אני יכול לשאול שאלה?

יעקב מרגי: למה צריך 'קול קורא'?

יעקב מרגי: סליחה, עזוב "דרך", הרבה דרכים הן לא נכונות.

יעקב מרגי: אנחנו הגענו להכרה שכל ילד זכאי ליהנות מהמשאב הזה של התרבות, רגע, רגע, רגע, ה'קול קורא' הזה מחייב רשויות להשתתף במשאבים?

מירב בן ארי: לא, זה לא חייב - - -

יעקב מרגי: רגע, רגע.

<חיים הלפרין: תשלומי הורים.

מירב בן ארי: כן.

יעקב מרגי: עזוב תשלומי הורים.

<חיים הלפרין: חלק הוא תשלומי הורים.

<חיים הלפרין: מה שהמנהל גבה מההורים ושוועדת החינוך אישרה לו והחלק שהרשות מביאה.

יעקב מרגי: הלאה.

<קריאה: האם אני יכול לדבר?

יעקב מרגי: לא, עוד לא.

<חיים הלפרין: מדברים על - - -

יעקב מרגי: דיברנו על חכמת אנשי החינוך ועל זה שהמופעים ייבחרו על ידי מנהלי בתי הספר.

<חיים הלפרין: נכון.

יעקב מרגי: והם מחוייבים ב-30%.

<חיים הלפרין: ממופעי האיכות.

מירב בן ארי: 70% להם.

יעקב מרגי: פה הפחד הוא התלונות.

תמר זנדברג: בשביל לקבל את התקציב, האם חייבים 30% מהאיכותיות?

יעקב מרגי: חייב, כן, חייב.

תמר זנדברג: 70% כל מנהל?

תמר זנדברג: כל בית ספר?

יעקב מרגי: אני שואל לגבי - - - ברמת המופעים, תכנים של מופעים.

יעקב מרגי: כשאתה אומר ועדה מקצועית, מה זו הועדה המקצועית?

דב חנין: מה זו ועדת הצנזורה?

<רחל מתוקי: רגע, רק שניה, רבותי.

יעקב מרגי: הציגי את עצמך.

<רחל מתוקי: הצגתי את עצמי.

<רחל מתוקי: מנהלת מחוז חיפה ואחראית על סל תרבות מטעם ההנהלה.

<רחל מתוקי: אני חושבת שיש פה בשורה אדירה, שלא הצלחנו להעביר אותה.

<רחל מתוקי: כששמעתי את חברי הכנסת המכובדים, היה ברור לי שלא הצלחנו להעביר את הבשורה.

<רחל מתוקי: לרגע לא ביטלנו את ועדות הרפרטואר.

<רחל מתוקי: צריך להבין שמנהל בית ספר הוא אוטונומי, הוא גובה על פי מה שוועדת החינוך של הכנסת מאפשרת לו כל שנה, תקציב מסוים לסל תרבות.

<רחל מתוקי: הוא יכול לבחור מופעי תרבות איכותיים שעוברים - - -

יעקב מרגי: הוא חייב או יכול?

<רחל מתוקי: הוא יכול, הוא לא חייב.

<רחל מתוקי: הוא לא היה חייב בעבר, הוא גם לא חייב - - -

יעקב מרגי: עזבי את העבר.

<רחל מתוקי: בעתיד הוא חייב - - -

יעקב מרגי: חייב כמה?

<רחל מתוקי: רגע, אני אסביר.

מירב בן ארי: שניה, תן לה רגע לסיים משפט.

יעקב מרגי: כשאת אומרת 'יכול' זה סותר את מה שנאמר קודם.

<רחל מתוקי: תנו לי שלש דקות, אני אסביר לכם ותשאלו.

<רחל מתוקי: מה שאני אומרת, מנהלי בתי הספר, יש להם הרבה מאוד אוטונומיה, ודרך אגב, לא רק בפעילות חברתית-ערכית שסל התרבות הוא חלק ממנה, אלא בהרבה מאוד פעילויות שקשורות להיבטים פדגוגיים, לתכני לימוד וכו', ובטח ובטח בבחירה שאנחנו מאפשרים להם לבחור בסל תרבות.

<רחל מתוקי: עד היום היה קשר ישיר בין הסבסוד לבחירה, כלומר, רק בתי הספר – או יותר נכון, רק רשויות שהיו בסל תרבות, מנהלי בתי הספר שהיו בתוך הרשויות זכו לסבסוד הזה, אז קודם כל, גם אם רשויות שלא היו בסל תרבות, ומנהלי בתי הספר בחרו – והרבה מאוד בחרו, כי סל תרבות הוא תו תקן, שיהיה ברור, כלומר, כשלוקחים מופע מסל תרבות אז הוא בעל תו תקן, וגם מנהלים שהם לא בסל תרבות, שהרשות שלהם היא לא בסל תרבות, שבחרו מופעים שהם מאושרים על ידי סל התרבות, לא קיבלו סבסוד, מדוע?

<רחל מתוקי: כי הרשויות - - -

יעקב מרגי: והיום כן?

יעקב מרגי: רגע, אני רוצה לחדד.

<חיים הלפרין: אבל למה - - -

<רחל מתוקי: רגע, היום - - -

יעקב מרגי: רגע, יש לי שאלה לחדד.

יעקב מרגי: מה שברור לך לא לכולם ברור.

יעקב מרגי: את אומרת, קודם ידענו שהיו איקס רשויות שהגישו ורק הן יכלו ליהנות מן הסבסוד של סל התרבות.

<רחל מתוקי: המנהלים - - -

יעקב מרגי: אני שואל שאלה, תני לי לסיים בבקשה.

יעקב מרגי: אני תושב של רשות מקומית, סל תרבות לא מעניין את ראש הרשות, יש לו צרות אחרות ולא הגיש ל'קול קורא', אז אני או מנהל בית ספר או מנהל בית הספר של הילדים שלי, רוצה לבחור מסל התרבות החדש ולקבל סיבסוד.

<רחל מתוקי: ראו, אנחנו - - -

יעקב מרגי: ואני לא שואל סתם, את מציגה, הצגת את זה קודם בצורה אחרת.

<רחל מתוקי: אתה שואל נכון.

<רחל מתוקי: ראו, לנו יש עניין שכשנכנסים לרשות, שכל ילדי הרשות, מגיל שלש ועד שמונה עשרה, יהיו בתוך סל תרבות.

<רחל מתוקי: המנגנון שלנו, דרך הרשות המקומית - - -

יעקב מרגי: אתם מבינים למה שאלתי?

יעקב מרגי: למה צריך 'קול קורא'?

יעקב מרגי: שכל ילד זכאי ליהנות מהסל הזה - - -

מירב בן ארי: מה הבעיה כאן?

יעקב מרגי: תנו לי רגע ,לא, לא, תני לי, תני לי רגע, אם כבר עושים שינוי, גבירתי.

נחמן שי: זו שאלה מאוד חשובה.

יעקב מרגי: תקשיבו, תקשיבו, תקשיבו טוב טוב.

יעקב מרגי: אם כבר עושים שינוי ואני אגיד לכם, לא מעניין אותי, אמרתי לכם, כל אחד צועק שכואב לו וכל אחד שומע מה שהוא רוצה לשמוע.

יעקב מרגי: אני רוצה לדעת, אם כבר עושים שינוי, איך אני דואג לאינטרס שלי, כחבר כנסת, כיו"ר ועדה לאומית, שמכסימום ילדי ישראל ייהנו מהסל הזה, שמכסימום היוצרים והיצירות ייהנו מהחשיפה ולא רק, רגע - - -

דב חנין: ולא לבטל את - - -

יעקב מרגי: רגע, אבל ברגע שאת אומרת לי שאת כבר עושה שינוי ומגדילה את התקציב, אז אני אומר לך שהחשש שלי הוא שהשינוי לא יהיה כל כך גדול, תנו לי רגע, אלא אם כן תשכנעי אותי אחרי שאני אסיים לדבר, ואם לא תהיי עסוקה בלענות לי מיד אז תביני מה שאני רוצה לשאול.

יעקב מרגי: אני מצפה שמה שיקרה הוא כזה: שאותן רשויות שלא הגישו עד היום, לא הגישו מכמה סיבות, יכול להיות כלכליות, אל תעשי לי ככה, יכולות להיות כלכליות, סדרי עדיפויות שלהן ועוד כל מיני שיקולים אחרים.

יעקב מרגי: יש גם כאלה שהתרבות לא מעניינת אותן, או שהתרבות אצלן נמצאת במגרש הכדורגל ותו לא, או שהתרבות נמצאת במשהו אחר, במסעדות ותו לא.

יעקב מרגי: כל אחד והתרבות שלו.

יעקב מרגי: אמרנו פעם שתרבות היא מתרבה.

יעקב מרגי: בשולחן הזה דיברנו הרבה על תרבות.

יעקב מרגי: אנשים יוצרים תרבות.

יעקב מרגי: זה שתגדילי את התקציב והִגדלתם – תבורכו.

יעקב מרגי: זה שפתחתם את מספר היצירות והיוצרים תבורכו אבל, זה שעדיין, עדיין, אני לא בטוח שהמספר יגדל ממאה רשויות למאה שלושים רשויות, אז יש פה חשש להחמצה.

יעקב מרגי: כי אם את עושה 'קול קורא' אז הייתי שׂם, נגיד, שמתי 'קול קורא', בסדר, אני יודע איך מעבירים 'קול קורא', החשש שלי שהמספר לא יגדל, אולי יתווספו חמש רשויות ולא מעבר לזה.

<חיים הלפרין: זה לא השינוי - - -

יעקב מרגי: רגע, רגע, אם כבר, אני אומר לכם, אני אקרא לכם כאן בסוף הדיון, לבחון שינוי נוסף, לוודא שמכסימום רשויות ואם כבר אתם סומכים על מנהלי בתי הספר, הרי הוא מנהל בית ספר שלכם, לא של איזו קולוניה או רשות אוטונומית אחרת, אז אם אתם סומכים על מנהל בית הספר, שהוא בחינוך הרשמי, הרי ממילא אתם לא - - - שהוא לא על שולחנכם, אם סומכים עליו אז אני רוצה לדלג על ראש הרשות.

יעקב מרגי: הוא גבה מההורים, תנו לו למצות את זה.

יעקב מרגי: למה להעניש אותו עם ראש הרשות שלו?

יעקב מרגי: למה לא לאפשר את זה?

יעקב מרגי: אם כבר אתם פתוחים ותחשבו על זה עד סוף הדיון, בהמשך, אני רוצה תשובות על הקטע הזה.

יעקב מרגי: תמשיכי בבקשה.

<רחל מתוקי: אחד זה "וגם וגם".

<רחל מתוקי: מהניסיון שלנו עם 'קולות קוראים' – ואני כן רוצה לתת לך דוגמה, הילדים והנוער.

<רחל מתוקי: אנחנו עושים סך הכול בשלש או ארבע השנים האחרונות פעילויות בקיץ, ואם פעם כל פעילויות הקיץ, לילדים ונוער, היו רק ברשויות החזקות שהיו להן יחידות נוער וכו', אז אחרי שיצאנו עם 'קול קורא' כל הרשויות במדינת ישראל נרתמו ל'קול הקורא' הזה וקרו דברים נפלאים, ברשויות שמעולם לא היו פעילויות קהילתיות המוניות ברמת הרשות בקיץ.

<רחל מתוקי: אותו דבר עשינו ברפורמת הסייעת השנייה, עם 'קול קורא' וכו'.

<רחל מתוקי: המנגנון של הרשות המקומית, אני אומרת "גם וגם", כי מנהל בית הספר יכול דרך הרשות המקומית וגם לא דרך ואני אסביר איך.

<רחל מתוקי: ההיבט הסבסודי צריך להיות דרך הרשות המקומית, כי יש יתרון אדיר לעובדה שלרשות המקומית יש איזשהו שֵכֶל שרואה את הילדים ברצף, מגן ועד י"ב, ורואה בדיוק מה הילד קיבל, דיברנו על כך שכל ילד צריך להיות חשוף לכל ששת הז'אנרים, ואנחנו מקפידים שכל שנה מגיל שלש עד שמונה עשרה, הוא יהיה חשוף, גם לתיאטרון וגם לקולנוע - - -

תמר זנדברג: אבל איך תוודאו את זה אם רק 30% הם בתו תקן?

תמר זנדברג: זאת בדיוק הנקודה.

תמר זנדברג: כל השאר - - -

יעקב מרגי: שאלת – תודה.

יעקב מרגי: תני לה לסיים.

<רחל מתוקי: לא סיימתי, שניה, מה שאני אומרת הוא שלא רק שאנחנו מחזקים את ועדות הרפרטואר ואת המתווה של סל תרבות, אלא אנחנו מרחיבים אותו, כלומר, כל מה שהיה בעבר, שכל ילד חייב לראות, להיחשף, לששה ז'אנרים שונים ובכל שנה שלושה ז'אנרים, אז אנחנו צריכים לראות את הרצף, מה קורה מגן ועד י"ב, כי בסוף הילד הוא שלם ואמנם הוא עובר משלב גיל לשלב גיל אבל, התפקיד של הרשות המקומית, יחד עם ועדת ההיגוי שיושבים בה נציגי מנהלים, נציג משרד ונציגי פעילות קהילתית, הוא לראות מה באמת ילד ראה לאורך כל הדרך כל השנים, אז אנחנו נקפיד מאוד - - -

יעקב מרגי: המדד הפריפריאלי.

יעקב מרגי: דברי אתי, דברי אתי.

יעקב מרגי: המדד הפריפריאלי.

יעקב מרגי: סליחה, המדד הפריפריאלי.

<רחל מתוקי: אנחנו הגדלנו מאוד את התיקצוב הדיפרנציאלי.

יעקב מרגי: במה זה מתבטא?

<רחל מתוקי: מה שאמרה חברת הכנסת מירב, שהערים הגדולות קיבלו תקציב מאוד מאוד גדול, אז עשינו שני דברים, גם הוספנו תקציב וגם הגדלנו את התיקצוב הדיפרנציאלי, כלומר, הערים החזקות - - -

יעקב מרגי: רגע, לא להפריע לי.

יעקב מרגי: מירב, שניה.

<רחל מתוקי: לטובת הערים במיצוב הסוציואקונומי, בישובים הסוציו-אקונומי הנמוכים יותר, כלומר - - -

תמר זנדברג: זה מצוין, אנחנו כולנו בעד.

<רחל מתוקי: התקציב משני מקורות, אחד מתוספת תקציב ושניים מהעמקת התיקצוב הדיפרנציאלי.

יעקב מרגי: תקשיבי, רגע, גברת מתוקי, לא, רגע, עוד דוברים לא דיברו, אני רוצה לשאול שאלה נוספת.

יעקב מרגי: החשש העיקרי שמתבטא פה של חברי הכנסת, הוא סוגיית ועדת הפסילה.

<רחל מתוקי: אז אני ברשותך אענה.

יעקב מרגי: רגע, את לא, את לא יודעת מה אני הולך לשאול.

יעקב מרגי: מה קרה לכם?

יעקב מרגי: אני לא מבין.

יעקב מרגי: סליחה, אני תפקידי לנהל את הדיון, לעזור לחברי הכנסת מכל צבעי הקשת, להביא את מה שהם רוצים להביא, אז תרשה לי ברשותך.

יעקב מרגי: החשש הוא מאותה ועדת פסילה, יש תלונות, איך זה עובד?

יעקב מרגי: ממה מורכבת הועדה הזו?

יעקב מרגי: והאם ישנה בכלל ועדה?

יעקב מרגי: בבקשה.

<רחל מתוקי: אני ברשותך, רוצה להתחיל דווקא מהדוגמה שנתנו פה לגבי "עופר ודקל", שזו דוגמה יפה כדי להבין איך אנחנו עובדים.

<רחל מתוקי: ישנו מופע שקוראים לו "מלאך בתסמונת דאון", גם כשאני הייתי מנהלת בית ספר הבאתי אותו, שהוא משרת את מנהלי בתי הספר בהיבט של ההתנדבות.

<רחל מתוקי: כלומר, כשמגייסים את התלמידים להתנדב ולתרום לקהילה, אז מביאים כל מיני מופעים וזה אחד מהם.

<רחל מתוקי: מבחינה אמנותית, המופע הזה היה בסל תרבות, הוכר בסל תרבות, ועדות הרפרטואר אישרו אותו.

<רחל מתוקי: עם השנים, בגלל היבטים תרבותיים, באה ועדת הרפרטואר – ואני לא מתווכחת עם זה, דרך אגב, באה ועדת הרפרטואר ואמרה: בהיבט התרבותי זה לא איכותי ברמה כזו שאנחנו נכניס את זה לסל תרבות.

<רחל מתוקי: כאן המשרד, אפרופו הועדה, תיכף אתייחס לוועדה, הקמנו צוות, אני הקמתי את הצוות, שלחנו פסיכולוגים ואנשי חינוך, אנשי מִנהל חברה ונוער ואמרנו: תצפו בהצגה ואנחנו אישרנו את ההצגה הזו, שמנהלים יוכלו לבחור אותה ולסבסד אותה.

<רחל מתוקי: מדוע?

<רחל מתוקי: כי יש מופעים שמשרתים היבטים חינוכיים, כלומר, אנחנו רוצים לאפשר למנהלי בתי הספר, בסבסוד שאנחנו נותנים, לקחת גם מופעים שהם מאושרים על ידי תו התקן של ועדות הרפרטואר כשההיבט האמנותי הוא המוביל, וגם היבטים שההיבט החינוכי, שהקול הראשון - - -

יעקב מרגי: הבאת דוגמה, סליחה, גברת מתוקי, לא, יש לי בעיה אתך, תהיי אתי, רגע, לא.

<רחל מתוקי: אני עונה לך.

יעקב מרגי: רגע, נתת לי דוגמה של תוספת.

יעקב מרגי: אני חושש מהגריעה.

יעקב מרגי: תני לי דוגמה של גריעה.

<רחל מתוקי: הגריעה, זה מה שחיים הציג במצגת, אנחנו מדברים על חכמת ההמונים.

<רחל מתוקי: בשונה ממה שקורה עד היום, זו פעם ראשונה שהמאגר יהיה מאגר אינטרנטי.

<רחל מתוקי: המאגר האינטרנטי יכיל את כל המופעים.

<רחל מתוקי: המופעים הראשונים הם מאושרי סל תרבות - - -

<קריאה: בלי תו תקן.

<רחל מתוקי: עם תו תקן של סל תרבות.

<רחל מתוקי: יהיה דיגלון בצורת "ס", "ס" של "סל", שזה תו התקן של סל תרבות והמנהלים ידעו, מכל שלל המופעים, מה אושר על ידי ועדות רפרטואר ומה לא.

<קריאה: והם יוכלו לבחור.

תמר זנדברג: מה תעשו אם הרוב יבחרו לא משם?

יעקב מרגי: רגע, רגע.

<רחל מתוקי: במקביל.

יוסי יונה: אפשר, נניח, שש או - - -

<רחל מתוקי: הם יכולים כמה שהם רוצים, כי אנחנו מסבסדים, מתוך ה-180 רק 60.

יוסי יונה: את זה הבנתי, מה שנכנס לוועדה, רגע - - - אין תקרה.

<רחל מתוקי: אין תקרה.

יעקב מרגי: הפוך, המאגר גדל.

<רחל מתוקי: מה נכנס למאגר?

<רחל מתוקי: נכנסים למאגר דברים נוספים, מי שירצה להירשם למאגר - - -

תמר זנדברג: כן, אבל מה תעשו אם הרוב יבחרו לא מהסל?

תמר זנדברג: זה החשש שלנו.

יעקב מרגי: אז לכן שריינו 30%, מה את רוצה?

<רחל מתוקי: כמו שבעבר, בכדי להבטיח שמנהלי בתי הספר יוכלו לקחת גם מופעים שמשרתים את החינוך ואולי הם לא pure עוברים את ועדות הרפרטואר, וגם מופעים שהם משרתים את - - -

נחמן שי: מה ימנע שהשיקול הכלכלי יקבע?

<רחל מתוקי: הפן האמנותי על מנת לחנך אותם - - -

נחמן שי: מה ימנע שהשיקול הכלכלי יקבע?

<רחל מתוקי: השארנו את אותו אחוז, גם קודם, האחוז שהם בחרו בסל של ה-60 שקלים, היה כ-30% והשארנו 30% - - -

תמר זנדברג: האם הם חובה ה- 30% האלה?

<רחל מתוקי: חובה.

<רחל מתוקי: בשביל להיות בסל תרבות, אתה חייב 30% בדיוק כמו שהיה בעבר.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: תעצרי.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: גברת מתוקי, תודה.

<רחל מתוקי: לגבי הפסילה - - -

יעקב מרגי: אז למה נתת עשר דקות הרצאה כששאלתי אותך לפני עשר דקות על הפסילה?

<רחל מתוקי: חכמת ההמונים.

<רחל מתוקי: כי הם שאלו אותי.

יעקב מרגי: אז את לא עונה להם.

יעקב מרגי: את לא מבינה את זה מן ההתחלה.

<רחל מתוקי: אם מנהלי בתי הספר יודעים, אנחנו - - -

יעקב מרגי: הוספתם - - - לעצמכם וחברי הכנסת רוצים - - - לעצמם, אנחנו נגיע לסוף הדיון בלי סיכום, האם זה מה שרציתם?

יעקב מרגי: תתמקדי רק בקריאה.

<רחל מתוקי: אם בחוכמת ההמונים – וזה מה שחשוב לנו, לשמוע את המנהלים, אם יאמרו המנהלים בחוות הדעת, שהמופע הזה והזה לא ראוי מן הסיבה הזו והזו – ורק חכמת המנהלים, אז תוקם ועדה, כמו שהקמתי ל"עופר ודקל" - - -

יעקב מרגי: תעצרי פה.

יעקב מרגי: הבנתי מהר.

יעקב מרגי: תקשיבי, הבנתי מהר, תודה.

תמר זנדברג: אדוני היושב ראש - - -

יעקב מרגי: לא, לא, לא, את לא מפריעה לי.

תמר זנדברג: אדוני - - - עם "הזמן המקביל", זו הייתה צנזורה - - -

יעקב מרגי: אני ביקשתי לא להפריע לי, אני קורא אותך לסדר פעם ראשונה.

תמר זנדברג: זאת האמת.

יעקב מרגי: עד שתהיה הפעם הבאה.

יעקב מרגי: תקשיבי טוב טוב.

יעקב מרגי: אני, אין לי שמיעה סלקטיבית בשונה מאחרים, בסדר?

יעקב מרגי: כשאת אומרת לי "חכמת אנשי החינוך" ו"חכמת ההמונים" אז תני להם עד הסוף.

יעקב מרגי: אם ירצו ייקחו – לא ירצו לא ייקחו.

יעקב מרגי: יש פה בעיה.

יעקב מרגי: את מבינה מה מקפיץ אנשים?

<רחל מתוקי: ברור שאני מבינה.

יעקב מרגי: את מבינה מה מקפיץ את האנשים?

יעקב מרגי: סליחה, אם את סומכת, אם מנסים לתפוס את החבל משני קצותיו אז נופלים באמצע.

יעקב מרגי: הוא מקבל קיעור.

יעקב מרגי: תקשיבי, תקשיבי, אם את אומרת שזו חכמת המנהלים וחכמת ההמונים, אז ירצו ייקחו, לא ירצו לא ייקחו.

יעקב מרגי: לְמה הוא נכנס למאגר?

יעקב מרגי: איך הוא נכנס למאגר?

<רחל מתוקי: כי בשיטה החדשה הכניסה היא חופשית, על מנת - - -

יוסי יונה: אז למה שוועדת פסילה - - -

יעקב מרגי: רגע, רגע, תנו לנו לברר.

יעקב מרגי: אנחנו רוצים לברר.

<רחל מתוקי: רבותי, סל תרבות הוא פסיק בהווייה ובתכונות - - -

יעקב מרגי: גבירתי, תתמקדי.

יעקב מרגי: תתמקדי בשאלה, אני שואל אותך שאלה.

יעקב מרגי: האם זו כניסה חופשית?

<רחל מתוקי: כניסה חופשית למאגר, של כל מי שרוצה.

תמר זנדברג: כולל הזמנה - - -

<רחל מתוקי: זו בחירה חופשית בהנחה שאנחנו מחייבים אותם לבחור 30% - - -

תמר זנדברג: כולל "הזמן המקביל"?

יוסי יונה: שאלה מאוד פשוטה.

יוסי יונה: עכשיו העליתי איזשהו מופע מתוך המאגר, השאלה היא רק להבהיר, הוא נמצא במאגר.

יוסי יונה: האם יש איזשהו מנגנון שמפקח או מאשר - - -

יעקב מרגי: לא, לא, לא.

יוסף ג'בארין: היא אמרה שכן.

יעקב מרגי: לא, אין, אין.

יעקב מרגי: אתה יודע מה, תקשיב, אנחנו ועדת חינוך, אתם משרד החינוך, אני מתפלא עליכם.

יעקב מרגי: אתם לא יכולים – סליחה על הביטוי הלא פרלמנטרי, "להתגלח על הילדים".

יעקב מרגי: סליחה, סליחה, סליחה, בואו תקשיבו טוב, אתם הולכים להוציא משהו חדש – תקשיבו טוב.

יעקב מרגי: יבוא מנהל, יגיד: שמע, ההצגה הזו, לא רק שלא הועילה אלא הרסה לי את כל מה שחינכתי.

יעקב מרגי: בפן החינוכי, בפן הפסיכולוגי, עזבו את היצירה, כי מבחינת יצירת אמנות, היום כל דבר נחשב אמנות, כל אחד לפי סולם הערכים שלו מהי אמנות מבחינתו.

יעקב מרגי: אין הגדרה היום לאמנות.

יעקב מרגי: אם זה מפה אז זה אמנות אם זה משם אז זה כיעור, לצערנו הרב, זו החברה השיפוטית שלנו והמאוד אגוצנטרית שלנו.

יעקב מרגי: ואני אומר את דעתי וכך אני מרגיש, כמי שלא צורך את התרבות שיש, כי אתם לא מספקים לי את התרבות שיש.

יעקב מרגי: את התרבות שלי, אני, כאזרח, כפלח לא מבוטל בחברה הישראלית ויציר כפיה של מערכת החינוך הממלכתית, לא נהניתי מעולם מסל התרבות שלכם, לא זה ולא זה ואני אומר, לא מהימין, לא מהשמאל, לא מהמרכז.

יעקב מרגי: תמיד דאגתם לעצמכם, לאגוצנטריות שלכם ולאיפה שכואב לכם אז תתנו לי גם אני לשחרר, בסדר?

יעקב מרגי: מותר לי, תמר?

תמר זנדברג: לגמרי.

יעקב מרגי: תודה, אז בואי תקשיבי טוב טוב.

יעקב מרגי: את לא יכולה לזרוק לי לסל, יוסי, אני חותר לשאלה שלך, את לא יכולה לזרוק לי לסל דבר לא מבוקר, זה משרד החינוך, כמו שמשרד הבריאות לא יאשר תרופה ואחר כך ידעו אם היא מזיקה, נכון?

יעקב מרגי: אני הייתי מצפה שיהיה איזה רף כניסה מסוים.

יעקב מרגי: גם אני יכול לכתוב איזה מחזה שבעיניי הוא מצוין והוא לא שווה כלום, או שיש בו מסרים פוגעניים או הרסניים.

יעקב מרגי: זה מפחיד.

יעקב מרגי: אם את שואלת אותי, זה מפחיד.

יעקב מרגי: הרי אז גם לא טיפלו.

יעקב מרגי: מה זה "לפני עיוור לא תיתן מכשול"?

יעקב מרגי: יכול להיות שהכוונות שלכם טובות מאוד, להרחיב את הסל, והנה, אני אומר לכם, אנחנו בשנים האחרונות, יש כאלה שנהנו מהמועדון הסגור ופתאום מישהו עוד אחד נהנה אז לא לוקחים לו – בר מינן, לא לוקחים לו, מוסיפים תקציבים, לא לוקחים לו אבל, מה פתאום שגם הוא יהנה?

יעקב מרגי: אתם צועקים.

יעקב מרגי: התרגלנו.

יעקב מרגי: גם בהשכלה גבוהה ואני אביא לך עוד הרבה דוגמאות, במשפט, בעוד הרבה תחומים.

יעקב מרגי: בג'ובים, בכל.

יעקב מרגי: כשמישהו אחר מתחיל ליהנות אז זה כואב, מפריע, בוא נעשה תקנים וסדרים והכול בסדר אבל, פה, למה להכשיל אותם?

יעקב מרגי: "לפני עיוור לא תתן מכשול".

יעקב מרגי: כשאת אומרת לי שיש ועדת פסילה, תני לי רגע - - -

<רחל מתוקי: לא אמרתי שיש ועדת פסילה.

יעקב מרגי: גריעה, בסדר?

יעקב מרגי: יש תלונות.

יעקב מרגי: תלונות.

יעקב מרגי: אני אומר מלכתחילה, אתם הריבון, תחליטו לפני כן מי נכנס ומי לא נכנס, תיצרו לכם את המנגנון - - -

תמר זנדברג: יש מנגנון, קוראים לו ועדת רפרטואר.

יעקב מרגי: דעתך נוחה מוועדת הרפרטואר?

יעקב מרגי: ששים שנה הוכיחו לי, שאני לא שם בוועדה, הם לא רואים אותי ממטר, אני שקוף - - -

<קריאה: מאה אחוז, אתה צודק.

יעקב מרגי: ההוא בירוחם שקוף, ההוא בשדרות שקוף - - -

<קריאה: אבל למה לא להרחיב את התקציב הדיפרנציאלי?

יעקב מרגי: רגע, תנו לי לדבר, האם ביקשתְ רשות דיבור?

<רות דיין מדר: אני מבקשת.

יעקב מרגי: לא, תבקשי ממנה.

יעקב מרגי: תקשיבו רגע, אתה תקבל, אם לא תפריעו ויהיה זמן, רבותי, אני לא סומך עליכם ואל תיפגעו, בסדר?

יעקב מרגי: סמכתי עליכם חמשים וחמש שנה, סמכתי עליכם, אני שקוף בעיניכם, מבחינתכם, תקשיבו, אני גדלתי ברחוב הכי ארוך במזרח התיכון, בלוק ארוך בבאר שבע ואני בדיוק בשכונה ד', ואתם יודעים, אתם ציירתם אותי בתכנית הזו, ראיתי איזה שלש דקות, אני ראוי לכם רק בשנות השמונים עם איזו תכנית מטומטמת, שהיא מבחינתכם "יצירה אמנותית", "מרחיבה את השיח הציבורי" וצמצמתם לי את התרבות שלי למופלטה, לשיח העילג והמתלהם לכן, אני לא סומך על ועדות רפרטואר שהיו.

יעקב מרגי: אני רוצה לפתוח אותן, לתת להם יצוג, ראיתי את המכתב, ניסיתי לראות זהות של החברים האלה, לא מצאתי זהות רב-גונית ביניהם, אני לא רואה פה זהות רב גונית, אל תקחו את זה כביקורת, אני אומר לכם עכשיו ואני בא ואני, סליחה, תנו לי, ואני בא ממקום נקי ואני בא לשנות ואם כבר משנים אז לשנות לרוחב, תשנו את ועדות הרפרטואר שיתנו יצוג הולם לחברה הערבית, כי רב תרבותיות, רב תרבותיות היא לא רק כיוון אחד, כשאני שומע פה מחברי כנסת רב תרבותיות וזה הולך למקום אחד בלבד אז מבחינתי, זה לא רב תרבותיות, אלא זה ניסיון לשמור על הקיים.

יעקב מרגי: ואני לא שׁם אז אני רוצה לברך אתכם על מה שאתם עושים אבל תעשו, אם כבר אתם עושים אז תעשו מושלם.

יעקב מרגי: תעצרו משרד החינוך.

<פיליפ רנצר: האם אפשר להוסיף?

יעקב מרגי: בבקשה אדוני.

יעקב מרגי: מיד אתן לחברי הכנסת.

יעקב מרגי: הצג את עצמך.

<פיליפ רנצר: שמי פיליפ רנצר ואני עומד בראש ועדת אמנות קלאסית.

<פיליפ רנצר: ברור שכולנו עובדים בהתנדבות אבל אני רוצה להתחיל אולי בהתייחסות אליך, אדוני היושב ראש, שאני חייב להודות שאתה אומר המון דברים שהם מאוד נכונים, לטעמי עליתָ על כל מיני שאלות שהן במחלוקת, התשובות מאוד לא ברורות, אז אני רק רוצה להחמיא לך על זה.

<פיליפ רנצר: באנו לכאן מטעם אחד מאוד פשוט, אני באופן אישי לא ארד לרזולוציות שאנחנו עוצרים עליהן כרגע, כי אני חושב שהשאלה העקרונית שעולה מן המתווה הזה היא השאלה האם ועדת המומחים, שלצורך הענין היא ועדת סל תרבות, האם החברים האלה בוועדת המומחים מוגדרים כמומחים והאם נותנים להם את הכלים להביע את המומחיות שלהם ואת היכולות המקצועיות אמנותיות שלהם בוועדות השונות?

<פיליפ רנצר: מה שקורה במתווה הזה בפועל הוא שמייצרים מסלול שעוקף ועדות סל תרבות והוא לא מסלול מקצועי.

<פיליפ רנצר: המניעים של אותו מסלול עוקף - - -

יעקב מרגי: על איזה שלב אתה מדבר, על השלב של ההכנסה או של ההוצאה?

<פיליפ רנצר: אני מדבר על השלב של העקרון.

יעקב מרגי: לא הבנתי, עקרון לא אומר לי כלום.

<פיליפ רנצר: אני אגיד לך מה העקרון - - -

יעקב מרגי: רגע, בשלב ההכנסה?

יעקב מרגי: הוא אומר לך 30% חובה.

<פיליפ רנצר: ברור, ברור.

יעקב מרגי: בוא, תקשיב, בוא, אני רוצה ללכת אתך.

יעקב מרגי: בא שר חינוך, הוא לא מהמפלגה שלי ויכול להיות שאם הייתי שר חינוך גם הייתי עושה כך.

יעקב מרגי: הייתי מביא את כל התסכולים מפה, שם אותם קדימה ועושה שינויים.

יעקב מרגי: הוא אומר לך: סל תרבות – כשמו כן הוא, חייב בסוף שיישאר ממנו משהו תרבותי, נכון?

יעקב מרגי: אמנות ותרבות.

יעקב מרגי: הוא בא ואומר: אני מחייב אותך ב-30%, תיקח ממה שאתם, ועדת הרפרטואר - - -

<פיליפ רנצר: אבל למה לא מאה אחוז?

יעקב מרגי: למה לא 100%?

יעקב מרגי: כי כשלתם.

<פיליפ רנצר: במה?

יעקב מרגי: אני אומר את זה עכשיו, תן לי רגע - - -

<פיליפ רנצר: למה "כשלתם"?

<פיליפ רנצר: אם נכנסת הצגה כמו "הזמן המקביל" אז כשלנו?

יעקב מרגי: תן לי רגע, לא, לא, אל תיכנס, תן לי, תן לי, עניתי לו, אני לא רוצה שהוא יתקע ב"כשלתם".

יעקב מרגי: מיד אני נותן לך לדבר, אתה הדובר הבא, ג'בארין, אתה ועודד, שלושתכם לא דיברתם, ניתן לכם.

יעקב מרגי: בוא תקשיבו טוב טוב, למה כשלתם?

יעקב מרגי: ברגע שנוצר צורך, בנט חלם חלום בלילה ואמר: אני משנה.

יעקב מרגי: יש פתגם במרוקאית שאומר: מי שרצה אותה כולה בסוף השאיר אותה כולה.

יעקב מרגי: תבין, מי שרוצה הכול – משאיר הכול.

יעקב מרגי: מה הכוונה, כנראה – וכשאני אומר "כשלתם" אז זה לא אתה ברמה האישית, אלא המשרד כשל.

יעקב מרגי: לדורותיו.

יעקב מרגי: ואף אחד לא יכול לחשוד בי שאני לא פתוח לכל הדעות ולכל הגישות, תאמינו שאני פתוח לכל הגישות ואני אומר לכם, אם קמה צעקה והייתה תחושה, אז צריך לבדוק למה.

יעקב מרגי: כשאדם מדבר אתי, אפילו בדברים הכי פוגעניים כלפיי והכי מתריסים כלפיי, אני מנסה קודם כל, לא אומר לו: סלח לי וכו' אלא מנסה לבדוק מאיפה זה בא לו, וכנראה, כנראה, אני אומר לכם 'כנראה' כי אני לא מומחה גדול, ואמרתי לכם, כתלמיד, אני מנסה לזכור כמה הצגות הלכתי בהיותי בבית ספר יסודי ותיכון ולאן הלכתי, הלכתי ל"מולייר" ו - - - אז זכיתי, ברוך השם, מהמדינה לשתי הצגות, בשתים עשרה שנות לימוד שלי, במערכת החינוך הממלכתית של מדינת ישראל.

יעקב מרגי: לא התחנכתי בישיבה, לצערי.

יעקב מרגי: והנה, אני אומר לכם, בחינוך הממלכתי זכיתי לשתי הצגות, לומר לכם שזה תאם את השקפת עולמי?

יעקב מרגי: את ההוויה שאני חי והבאתי מהבית?

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: לא קיים, לא היה קיים על סדר היום בכלל.

יעקב מרגי: אז אני בא ואומר: הרצון למשוך לכאן ולמשוך לכאן, כשוועדות רפרטואר – ואומר את זה משרד החינוך, הוא בא ביושר ואומר את זה: נכון, אצלי הצד האמנותי-תרבותי יש לו משקל אבל הוא לא תכלית הכול.

יעקב מרגי: אנו חברה רב תרבותית וצריך להביא לידי ביטוי, לצערי הרב, אחרי שבעים שנה, כמעט שבעים שנה, מתחילים לשמוע הכרה בצורך.

יעקב מרגי: קודם זה לא היה "מה פתאום?

יעקב מרגי: לקחו לי, שתו לי – אל תדברו על זה בכלל, מה פתאום?

יעקב מרגי: אל תדברו על זה" ואני בא ואומר לך: כשלת, כשלתם, זה לא אתם ברמה האישית, ההוויה הייתה שאין משהו אחר חוץ ממה שכאן.

יעקב מרגי: אז יש שינוי, יש רצון לעשות שינוי, תגלו פתיחות, תגלו פתיחות.

<פיליפ רנצר: אדוני, אני חייב לענות לך.

יעקב מרגי: בבקשה, אני נותן לך, מאחר והגבתי לך אני נותן לך ואני עובר לחברי הכנסת.

<פיליפ רנצר: אני באמת אשמח להשלים שני משפטים ועיקר תאוותי תהיה בידי עם שני המשפטים האלה.

<פיליפ רנצר: אני חושב שאתה מעורר איזשהו דיון שהוא ראוי והוא חשוב והוא הכרחי אפילו, ואני חושב שצריך לקיים אותו, אני לא חושב שזה הפורום הזה, אני לא חושב שזה הנושא של הדיון הזה, עם כל הכבוד, אני חושב - - -

יעקב מרגי: תקשיב טוב טוב, תקשיב טוב טוב.

יעקב מרגי: אני עונה לך, בוא, אני חייב לעזור לך, אתה יודע למה?

יעקב מרגי: כי אתה בא ממקום אחד, תקשיב טוב טוב, אולי אתה לא מבין.

יעקב מרגי: לחצני המצוקה של חברי הכנסת והשרים, אדוני, תן לי רגע, הם שונים משלך, אז תבין.

<פיליפ רנצר: מאיפה אתה יודע?

יעקב מרגי: אני אומר לך, אני, מה לעשות - - -

<פיליפ רנצר: למה, כי אני - - -

יעקב מרגי: לא, כי אני במגרש הזה.

יעקב מרגי: במגרש של הפוליטיקאים, לא "לבן-שחור", אלא במגרש של הפוליטיקאים.

יעקב מרגי: תקשיב רגע מה אני בא לומר לך.

יעקב מרגי: זה בא משם.

יעקב מרגי: זה שבסל התרבות יש רק הצגות מסוג כזה וכזה עם ידיעות כאלה וכאלה וכאלה, זה הרוב השולט, זה מפריע לאנשים, שתבין.

יעקב מרגי: אומרים לך ביושר, לא משקרים לך, אומרים לך, חבר הכנסת עודד פורר אומר לך: אם הצגה מסויימת כזו וכזו לא נכנסה – כשלת.

יעקב מרגי: השני חושב אחרת.

יעקב מרגי: כנראה, מה לעשות, הגיע הזמן, הגיע הזמן, חלק מן האנשים שיושבים - - -

<פיליפ רנצר: יכול להיות שצריך להחליף את המומחים.

יעקב מרגי: יש כאלה שחושבים שצריך להחליף את העם.

<פיליפ רנצר: יכול להיות.

יעקב מרגי: יש כאלה.

<פיליפ רנצר: אבל אני לא חושב כך.

<פיליפ רנצר: מה שאני מנסה להגיד - - -

יעקב מרגי: תנסה להסביר לי ואני עובר אליך.

<פיליפ רנצר: אם תתן לי להשלים שני משפטים.

יעקב מרגי: יללה, בבקשה, בבקשה.

<פיליפ רנצר: אני אומר כך.

<פיליפ רנצר: אתה מניח כל מיני אכסיומות שהן נכונות אולי במציאות והן שוות דיון כמו שאמרתי וצריך לדבר על זה אבל, זה לא הנושא.

<פיליפ רנצר: הנושא הוא מאוד פשוט.

<פיליפ רנצר: מי שמינה את אותם מומחים, שאנחנו אוהבים או לא אוהבים, זה משרד החינוך, כל יושבי הראש שנכנסו לתפקיד עכשיו והם נכנסו בחצי השנה האחרונה, הם מונו על ידי משרד החינוך, זאת אומרת, משרד החינוך הכיר במומחיות שלנו.

<פיליפ רנצר: מה הוא אומר: אני מכיר במומחיות שלך אבל היא לא מספיקה לי.

<פיליפ רנצר: למה היא לא מספיקה לי?

<פיליפ רנצר: משום שאתה לא דמוקרט במלים אחרות, או אתה מועדון סגור, זה מה שמקומם אותנו.

<פיליפ רנצר: זאת אומרת, מה הם עשו - - -

יעקב מרגי: לא.

<פיליפ רנצר: שניה, תן לי לסיים.

יעקב מרגי: אבל אני ניסיתי להראות לך שזה לא בא משם.

יעקב מרגי: אתה יודע מאיפה - - -

<פיליפ רנצר: זו הפרשנות שלי.

יעקב מרגי: הוא אומר לך שאתה טוב ל-30%, הוא לא כופר ביכולות שלך.

<פיליפ רנצר: אבל שניה, אחת, אתה הזכרת את סל התרופות, בוועדה של סל התרופות לא יושבים היפוכונדרים, יושבים רופאים, יושבים אנשי מקצוע.

יעקב מרגי: תודה.

<קריאה: וגם נציגי ציבור.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אל תפריע לי.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת יוסי יונה.

יוסי יונה: אדוני היושב ראש, תראו, מה לעשות, אני מעיד על עצמי, לדיון, אני די אליתיסט וגם איש רב תרבות, אבל עם העובדה שאני רואה את עצמי כאליתיסט, אני עדיין לא רואה את עצמי כלא רב תרבותי ואני לא חושב ששני הדברים הללו סותרים.

יוסי יונה: אני גם אליתיסט ואני גם רב תרבותי.

יוסי יונה: לכן, מה שאני רוצה לומר, ועובדה שאני לא מפקפק ולו לרגע במומחיות של אדם מסוים, אבל גם בעת בחירתה של ועדת הרפרטואר, העקרון הרב תרבותי צריך להיכנס פנימה.

יוסי יונה: זאת אומרת, רגע, רגע, בבקשה, גם בבחירתם של המומחים אנחנו צריכים להכניס את הקריטריון של רב תרבותיות, זאת אומרת, עד כמה המומחים הללו יש להם את הרגישות או שהם מייצגים באופן כזה או אחר, את המגוון העשיר והרחב של החברה הישראלית.

יוסי יונה: לכן, השאלות הן מאוד מאוד פשוטות, שאלות פרוצדוראליות, מהו המבנה של ועדת הרפרטואר, מי ממנה את ועדת הרפרטואר ואז אנחנו נקבל אינפורמציה שכזאת לגבי האושיות הללו - - -

יעקב מרגי: תודה.

יוסי יונה: שניה אדוני היושב ראש.

יוסי יונה: מה המנגנון הזה בא ואומר: אתם יודעים מה, אנחנו נכניס את המנגנון של רב תרבותיות בדלת האחורית, איך?

יוסי יונה: נגיד ש-30% יהיו בסמכותה של ועדת המומחים שתבוא ותקבע: זה ההיצע האיכותי והתרבותי, ומאידך, יש לנו את ה-70%, שם, ב-5,000 הללו.

יוסי יונה: זה נראה כאילו שאת חכמת ההמונים, על פניו, אפשר להביא, ושם מתקיימת לכאורה או שלא לכאורה, רב תרבותיות כי כל מי שרוצה להיכנס אז בבקשה, you are welcome, לתוך המאגר.

יוסי יונה: עולה השאלה – ואני עדיין לא לחלוטין מגובש באשר לעמדה שלי לגבי יחסי הגומלין בין שני הדברים הללו, אבל אני רוצה עכשיו להציג שאלה, אפרופו ועדת הפסילה המקצועית, הועדה המקצועית, הלכה למעשה יש לה את הסמכות - - -

יעקב מרגי: תסיים, יוסי.

יוסי יונה: שאלה.

יוסי יונה: נניח היה מצב שבו, אני לא יודע מה התלונן, כי מנהל שלא רוצה את התכנית הזו אז היא לא תהיה בבית ספרו, זאת אומרת, יש לו עכשיו את האופציה להתלונן על איזשהו מופע שמציגים אותו בקרית שמונה, למרות שהוא גר בבאר שבע.

יוסי יונה: ואז נשאלת השאלה, נניח וקמה ועדה מקצועית ואמרה: המופע התרבותי הזה אינו ראוי.

יוסי יונה: האם עדיין בית הספר יכול לרכוש את השירותים של המופע הזה בלי הסבסוד?

יעקב מרגי: הסבסוד לא תלוי זה.

יעקב מרגי: תודה, תודה.

תמר זנדברג: את "הזמן המקביל" אפשר להזמין או אי אפשר להזמין?

יעקב מרגי: חבר הכנסת יוסף ג'בארין, בבקשה.

יעקב מרגי: לא להפריע, אנחנו מצומצמים בזמן.

תמר זנדברג: אז יש פסילה.

יעקב מרגי: נגיע לפסילה.

יוסף ג'בארין: השאלה היא האם כיום יש מניעה שמנהל בית ספר, לפי המתווה החדש, יוכל להזמין את "הזמן המקביל"?

<רחל מתוקי: היום כן, כי הוא לא נמצא בהיצע.

<רחל מתוקי: לא של - - -

יוסף ג'בארין: בהיצע הפתוח, של ה-70%.

<רחל מתוקי: יש עוד דברים שלא נכנסו, גם מופעי פורנוגרפיה.

<רחל מתוקי: בבקעה אל גרביה אתמול היה - - -

יוסף ג'בארין: זה סיפור אחר, בואי - - -

יעקב מרגי: רגע, רגע, רגע, לא, לא, לא, לא, לא, תעצרי, גברת מתוקי.

יעקב מרגי: תקשיב.

יוסף ג'בארין: כן, אבל אתה כאילו - - - עם כל הכבוד לשעון אבל אתה כאילו, אנחנו כבר שעה כאן, מקשיבים - - -

יעקב מרגי: אני טעיתי כשנתתי לחברי הכנסת.

יוסף ג'בארין: אתה בדרך כלל עושה 'פינג פונג', אתה שומע ומחזיר - - -

יעקב מרגי: לא עשיתי היום.

יוסף ג'בארין: אבל לא באנו סתם להקשיב.

יעקב מרגי: אז דבר.

יוסף ג'בארין: אם יש מטרה לקיום הדיון הזה אז לא הגענו אליה בכלל.

יוסף ג'בארין: המטרה של הדיון הזה היא דיון בפוליטיזציה שמתקיימת כיום במערכת ובזה לא נגעו אז חבל.

יוסף ג'בארין: הרי אנחנו ניזונים גם מהתקשורת ואי אפשר להתכחש למה שמפורסם.

יוסף ג'בארין: אתם לא יכולים לבוא עם שקופית שלא מתייחסת בכלל למה שמפורסם.

יוסף ג'בארין: פורסם שיש קריטריונים חדשים, אמנם את אומרת שאין ועדת פסילה אבל, יש מנגנון חדש של תלונות ואחד התנאים שם, למשל, שאותו מופע יהיה סותר את יסודות מדינת ישראל.

יוסף ג'בארין: אני מאוד חושש מזה, אני לא יודע מהם יסודות מדינת ישראל - - -

עודד פורר: אז חבל שאתה לא יודע כי זה מופיע גם בחוק יסוד.

יוסף ג'בארין: מי יקבע?

יוסף ג'בארין: חוק יסוד, אתה לא - - -

<קריאה: הנושאים האלה מופיעים גם - - -

תמר זנדברג: "הזמן המקביל" עבר ועדת - - -

יוסף ג'בארין: זה דבר אחד.

יוסף ג'בארין: לכן אני מאוד חושש מהעניין הזה של פוליטיזציה.

יוסף ג'בארין: דבר שני, אני רוצה להגיד לכם, עם כל הכבוד למה שאתם אומרים על אוטונומיה לבתי ספר ערביים אבל, מנהל בית ספר ערבי שיראה את המשפט הזה, הוא יתרחק מכל מופע שיש בו ביקורת, מכל מופע שיש בו אקטואליה, מכל מופע שיש בו ענין פוליטי, כי הוא יחשוש, הוא יגיד: מה אני צריך את הכאב ראש הזה, עכשיו יתלוננו, תקום ועדה ותשפוט אותי וכדומה.

יוסף ג'בארין: אז לכן, יש צנזורה גם אם היא לא מוצהרת.

יוסף ג'בארין: והדבר השלישי כאן, גם לא נגעתם בו למרות שהוא היה בתקשורת כל הזמן ואני מתפלא עליכם שלא דיברתם עליו, והוא הנושא הזה של קריטריון שצריך להתחייב להופיע בכל מקום.

יוסף ג'בארין: לגבי הופעה בכל מקום, אני רוצה להפריד בין הופעה - - -

יעקב מרגי: זה לא משרד התרבות.

יוסף ג'בארין: לא, לא, זה גם כאן, זה גם כאן, זה גם כאן.

יוסף ג'בארין: הנה, הוא יסביר.

יוסף ג'בארין: וגם, מה שנמצא במשרד התרבות יחלחל אוטומטית, לא נהיה נאיביים כאן.

יוסף ג'בארין: לא נהיה נאיביים ולכן, ההיפך, "הבית היהודי" אפילו יקח את זה ליותר הקצנה, אל תדאג ממירי רגב ולכן, צריך להפריד בין הופעה בתוך גבולות מדינת ישראל, ששם, אם יש בעיה אז אכן צריך לטפל בה, ולדעתי אסור שתהיה אפליה בין ישוב לישוב, לבין עמדה שהיא יותר פוליטית לגבי השטחים מעבר לקו הירוק.

יוסף ג'בארין: מה שקשור להצהרות מעבר לקו, זה עמדה פוליטית שלדעתי, אתם לא אמורים להתערב בזה כי זה לא ענין מקצועי וזו הפוליטיזציה שאני חושש ממנה, זו הפוליטיזציה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת עודד פורר.

עודד פורר: תודה, אדוני.

עודד פורר: קודם כל אני רוצה לברך על הדיון למרות שאני קצת לא מצליח להבין, מדברים על פוליטיזציה כשמצד אחד, העובדה שמאפשרים להעלות מופע שנכתב על ידי טרוריסט - - - רוצח חיילים, לפני תלמידי בית ספר, זאת פוליטיזציה וזאת השתמשות במשאבים של המדינה כדי לנגח אותה באמצעים לא כשרים, כאילו שאתה צריך להיות רוצח חיילים כדי שתיכנס לסל התרבות.

עודד פורר: אני רוצה לומר לגבי המהפיכה של השר בנט.

עודד פורר: בסך הכול אנשים לא אוהבים מהפיכות וזה כמובן מעורר המון המון כעסים, אני כן רוצה לברך על חלק מהדברים שבתוך הענין אבל גם להעלות את הסוגיה שמטרידה אותי בהקשר הזה.

עודד פורר: ראשית, קודם כל, ברור שיהיו פה יותר רשויות, שיהיו פה יותר מופעים, שיהיה פה גם יותר פלורליזם ויותר מופעים יוכלו להיכנס לתוך הסל הזה, גם כאלה שהם לא ב main stream, אלא מעבר לו ולכן, הייתי מצפה – לפחות מן האגף השמאלי של המערכת הפוליטית, לברך על הענין הזה.

עודד פורר: כן אני אומר בהקשר הזה – ואני מצטרף פה לקריאה של היושב ראש.

עודד פורר: זה לא צריך להיות 'קול קורא' לישובים, כי ישובים צריכים לקבל את הסל הזה.

עודד פורר: נקודה.

עודד פורר: הם לא צריכים לפנות ולבקש אותו, כי זה צריך להיות חלק ממה שהם מחויבים לתת וכל בית ספר צריך להיות מחוייב לקחת שלושה מופעים בהתאם לקריטריונים שייקבעו.

עודד פורר: אני כן חושב שאל"ף, מאה ושבעים ישובים זה אומר שלא כל הישובים ייכנסו לזה והם צריכים אבל זה לא עובד כך.

עודד פורר: שוויון הוא שוויון.

עודד פורר: אתה לא יכול לקחת ישוב אחד ולהכניס אותו לתוך הענין הזה וישוב אחר לא להכניס אותו לתוך הענין הזה, כי הוא רוצה או לא רוצה.

עודד פורר: ולכן, אני אומר, גם אם זה דורש עוד תקציב כדי שזה יהיה לכל הישובים, אז שיהיה פחות תקציב לכל ישוב או שני מופעים ולא שלושה, אבל כל ישוב צריך להיות זכאי, כי כל תלמיד במדינת ישראל ולא משנה איפה הוא גר, צריך להיות זכאי לסל התרבות הזה.

עודד פורר: בשורה התחתונה, מבחינת הפתיחה והפלורליזם והאפשרות של יותר מופעים להיכנס, זה נכון, כן, יש חשש, מבחינה זו אני מאוד שמח וזה חשוב לתת את האוטונומיה למנהלים אבל, כן, צריך להבין איך מפקחים ומה הפיקוח שימנע בסופו של דבר הגעה של מופעים דוגמת המופע "הזמן המקביל", להיות מופע שמוצע במסגרת סל תרבות במימון - - -

תמר זנדברג: למה שייגרע?

עודד פורר: המסים - - -

תמר זנדברג: למה שייגרע, כי לא מוצא חן בעיניך?

עודד פורר: לא כי זה לא מוצא חן בעיני אלא כי לא יכול להיות - - -

תמר זנדברג: אז מי קובע?

תמר זנדברג: זאת השאלה.

עודד פורר: החוק קובע.

תמר זנדברג: איזה חוק?

תמר זנדברג: אם יש חוק אז תפנה למשטרה.

תמר זנדברג: אבל מה - - - הם לא קומיסארים, לא של החוק ולא של התרבות.

יעקב מרגי: בבקשה, הציגי את עצמך.

<הילה דוד: אני דר' הילה דוד, מנהלת סל תרבות עירוני בראשון לציון.

עודד פורר: אני שמח שבאת לפה להגן על הצגה של טרוריסט אבל חבל, אני חושב שהיית צריכה להיות מאלה שמוחות על ההצגה הזאת.

תמר זנדברג: אני אודה לך על חלוקת הציונים אבל אני אקבע את העמדה הפוליטית שלי ואתה את שלך.

תמר זנדברג: נשאלת השאלה אם מישהו משנינו יכתיב הצגות.

עודד פורר: יש גם גבולות בתוך - - -

תמר זנדברג: הגבולות שלך ושל - - -

עודד פורר: גבולות שלך - - - הצגות של טרוריסטים בלבד וצריך להיות - - -

תמר זנדברג: סליחה, אני בטוחה שמפלגת "ישראל ביתנו" - - - במדינת ישראל וגם אם תגיד את המלה טרוריסטים אלפי פעם - - -

יעקב מרגי: סליחה, סליחה, רגע, רגע, חברי הכנסת.

יוסף ג'בארין: מילת הקסם – רק אומרים טרור וזהו, צריך לשתוק, אסור לדבר.

עודד פורר: אבל אתה לא מודה על האמת - - - זו הצגה של טרוריסטים.

יוסף ג'בארין: חוץ מהתיאור הזה אין לך מה - - -

<קריאה: זה היה - - -

<קריאה: חוץ מן ההצגה הזו אין הצגות אחרות - - -

יעקב מרגי: תודה, תודה, אתן לָך עצה, לא להתערב בריב לא לך.

יוסף ג'בארין: ראית אותה?

יוסף ג'בארין: ראית אותה?

עודד פורר: היא לא צריכה להיות מוצגת ואף אחד לא יראה אותה.

יעקב מרגי: תודה, תודה עודד, אנחנו אחרי אחת עשרה, בבקשה.

<הילה דוד: אני מנהלת סל תרבות עירוני בעירית ראשון לציון ואני מייצגת עוד מאה מנהלי ומנהלות סל תרבות עירוניים וישוביים, שעובדים עם סל תרבות ארצי בכל רחבי הארץ.

<הילה דוד: אנחנו עוסקים בחינוך לאמנות ונדמה לי, שבכל הדיון הזה, קצת החמצנו את העיקר כי העיקר הוא סל תרבות וחינוך לצפייה מושכלת בתרבות ואמנות.

<הילה דוד: אנחנו, יש לנו שני יסודות מאוד בסיסיים ויציבים.

<הילה דוד: מצד אחד יסוד עולם התרבות והאמנות ומצד שני יסוד עולם החינוך ואנחנו נמצאים בתווך.

<הילה דוד: אנחנו עובדות ועובדים עם כל מנהלי מוסדות החינוך בישובים שאתם אנחנו עובדים, אנחנו מקבלים את השכר שלנו מהרשות המקומית ואנחנו בונים תכנית ישובית, שכל כולה מתמקדת בחינוך לצפייה מושכלת בתרבות ואמנות, מתוך התפיסה שכול ילד זכאי, כשהוא מסיים י"ב כיתות, להיות בוגר שיש לו ידע בכל תחומי האמנות וזה אומר ידע בתיאטרון איכותי, מחול, מוסיקה, ספרות, אמנות פלסטית וקולנוע.

<הילה דוד: אנחנו, כמי שבעצם נמצאים בשטח, מכירים את הנושא מכל ההיבטים שלו, הן האמנותיים והן התרבותיים, אנחנו עובדים לפי המלצות ועדות הרפרטואר ואנחנו פועלים בתוך מערכת החינוך.

<הילה דוד: שיתוף הפעולה הוא כזה שלא יתכן שמשרד החינוך יצא בתכנית, במתווה חדש, ולא שאל את דעתנו, ולא שיתף אותנו וקולנו בכלל לא נשמע, כאילו כל הידע נמצא עכשיו אצל משרד החינוך וכאילו עולם האמנות הוא אוייב של החינוך או שיש - - -

יעקב מרגי: אני אשאל אותך שאלה.

יעקב מרגי: ביושר.

יעקב מרגי: קודם, ועדות הרפרטואר התייעצו אותך?

<הילה דוד: לא, לא, אבל אנחנו כגוף, שהחליט להתאחד בנושא הזה, יש לנו חשיבה שאנחנו לא מתנגדות לשינויים, אנחנו חושבות שצריך שינויים, אני יכולה להגיד לך שאצלנו, בראשון לציון, אני עובדת עם כל מערכת החינוך – עם הממלכתי, ממלכתי דתי והחינוך המיוחד, ולפעמים אנחנו לוקחים גם הצגות שהן לא בסל תרבות, אין לנו ברירה, כי יש ציבורים כמו הציבורים הדתי והחרדי, שאין הצגות ואין היצע ואז אנחנו נאלצים לפתוח את ההיצע שלנו אל מחוץ לוועדות הרפרטואר.

<הילה דוד: מפה ועד להגיע למסקנה שצריך להציף את ההיצע בעוד 5,000 מופעים לא מבוקרים ולא מסוננים הדרך ארוכה.

יעקב מרגי: אני אשאל אותך שאלה.

יעקב מרגי: אני אשאל עכשיו שאלה בכנות.

יעקב מרגי: התרבו מגמות לאמנות ולקולנוע ולתיאטרון ומה לעשות, בסוף לסיירת מגיע מספר מצומצם.

יעקב מרגי: צריך לעודד.

יעקב מרגי: זו שאלה שדנים בה בהרבה תחומים, איך לעודד?

יעקב מרגי: אם אלה שהם בינוניים לא ניתן להם, אם אלה שהם קצת פחות מהטופ שבטופ שהוועדה - - -

דב חנין: גם את הגרועים.

דב חנין: למה לא לעודד את הגרועים?

יעקב מרגי: רגע, רגע, לא, לא אמרתי גרועים, בכוונה - - -

דב חנין: ב-5,000 יהיו גם גרועים.

יעקב מרגי: נדון בהם, נדון בקטע הזה.

יעקב מרגי: העליתי, אני הצגתי, אתה היית בחוץ – אני הצגתי.

יעקב מרגי: זו שאלה, אם אנחנו תמיד נעודד רק את המצויינים אז נישאר שם, נישאר עם נבחרת שתלך ותצטמצם ואחר כך נגיד: מה עשינו, היכינו את חופש היצירה, אף אחד לא יילך, כמו שאף לא הולך למקצועות מדעי הרוח באוניברסיטאות, הולכים רק למה שמייצר מהר הכנסה ומחר מחרתיים, איך לעודד את היוצר הצעיר - - -

<הילה דוד: האם מערכת החינוך צריכה לעודד את היוצר הצעיר?

יעקב מרגי: גם התרבות, גם החינוך.

<הילה דוד: מערכת החינוך צריכה לדאוג שתלמידים - - -

יעקב מרגי: תגידי, מאיפה באו - - -

<הילה דוד: יקבלו את הטוב ביותר.

יעקב מרגי: מאיפה באו אלייך היצירות האלו?

יעקב מרגי: ירדו מן השמים?

<הילה דוד: הן לא ירדו מן השמים, הן יצירות אמנות.

יעקב מרגי: את יודעת, היוצר הזה, עד שהוא הגיע, היוצר הזה, עד שהוא הגיע למה שהוא הגיע ברמה הזו, הוא נשען על - - - כוחות ומוטיבציה, לא לכולם יש אותן.

יעקב מרגי: היכולות הכלכליות הוא ייצר אותן.

יעקב מרגי: אני בעד להרחיב את בסיס הפירמידה, יש כאלה חולקים עליי וחושבים שצריך לחדד רק את השפיץ של הפירמידה אבל אני טוען, שככל שהבסיס רחב, יעלו יותר במעלה ההר, ככל שהבסיס צר אז יהיה יותר קשה לעלות במעלה ההר, לכן, זה דיון פילוסופי שלא נמצה אותו בדיון הזה.

<הילה דוד: אני מאמינה שלילדי ישראל מגיע הטוב ביותר, אסור לנו לשכוח שהבסיס הוא כספי הורים, זאת אומרת שהמדינה, מה שהיא מוסיפה על כספי ההורים זה טיפה בים.

<הילה דוד: מהפיכה אמיתית תהיה אם משרד החינוך יגיד: אני משלם את כל הסל תרבות ואז הוא יוכל להציב מתווה כמו שהוא מאמין.

<רחל מתוקי: אבל הכסף הולך - - -

<הילה דוד: הכסף בינתיים לא הלך, במשך חמש עשרה שנים - - -

תמר זנדברג: איך - - - הרשויות נערכות לרפורמה החדשה?

<הילה דוד: הסכנה והפחד הגדול שלי הוא שכאשר הכסף יגיע לרשויות, או שהוא לא ישומש לצרכים שלשמם הוא נועד, או שבשל כל מיני קשיים כאלה ואחרים, כי הרי אין לנו מנגנון.

<הילה דוד: אנחנו עובדים עם סל תרבות ארצי ובסל תרבות ארצי יש מנגנון תשלום, ששמעתי שמבוסס על בן אדם אחד, אחד נותן שירות למאה ועשר רשויות - - -

יעקב מרגי: תודה, יש לי שאלה.

<הילה דוד: בְּסוף הרשויות צריך להיות אדם כדי - - -

יעקב מרגי: גברת מתוקי, שאלה.

תמר זנדברג: אתם חשבתם איך הרשויות - - -

יעקב מרגי: לא, לא, לא חשבו כלום.

יעקב מרגי: אם את רוצה אני נועל את הישיבה.

יעקב מרגי: אני אחרי הזמן.

יעקב מרגי: זה על הזמן שלי, אני שואל אותך שאלה.

יעקב מרגי: לו יצויין שאני מנהל בית ספר, רוצה לקחת את כל סל התרבות שלי לאותם 30%.

יעקב מרגי: מותר לי?

<רחל מתוקי: ודאי.

יעקב מרגי: "ודאי".

יעקב מרגי: עכשיו הנחת את דעתי.

<הילה דוד: אנחנו רוצים שיהיה 70-30, 70 לטובת האמנות ו-30 לטובת התרבות.

<רחל מתוקי: לפחות - - -

יעקב מרגי: בעניין הזה עומדת לו הזכות.

יעקב מרגי: אני עדיין לא גיבשתי את דעתי לגבי השאר.

<הילה דוד: רק עוד משפט אחד.

<הילה דוד: משפט אחרון.

<הילה דוד: מנהלי בתי הספר לא חייבים לעבוד אתנו.

<הילה דוד: הם כולם עובדים אתנו מכיוון שאנחנו נותנים להם את הייעוץ הטוב ביותר, המקצועי ביותר - - -

יעקב מרגי: לא דומה ראשון לציון לבקעה אל גרבייה או לירוחם.

יעקב מרגי: תודה.

<הילה דוד: אני מוכנה לייעץ - - -

יעקב מרגי: לא דומה ראשון לציון עם היכולות שלה, ובואי, אני מכיר את היכולות של ראשון לציון.

יעקב מרגי: תודה.

<הילה דוד: אתם צריכים - - -תיקצוב גבוה יותר.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: וגם מיקומה ביחס לתיאטראות איכותיים הוא שונה אז בואו, תקשיבו.

יעקב מרגי: לכן אני מצפה, שכשאתם באים, אל תבואו רק מאיפה שאתם באים.

יעקב מרגי: ירחיבו, ירחיבו את התקציב, ירחיבו את המלאי - - -

דב חנין: כולנו בעד הרחבת התקציב.

יעקב מרגי: יפה, כן.

<קריאה: אבל לא שזה יילך לניהול.

יעקב מרגי: סליחה.

יעקב מרגי: סליחה, בוודאי.

יעקב מרגי: אני שואל אותך שאלה, סוגיה אחת שלא קיבלנו עליה תשובה ואני מבקש הפעם, תתמקדי, קשה לך, אני שמתי לב.

יעקב מרגי: תתמקדי.

יעקב מרגי: הוועדה המקצועית – מי ממנה אותה?

יעקב מרגי: ממה היא מורכבת?

<קריאה: הפוסלת.

<רחל מתוקי: אנשי מקצוע של משרד החינוך, אנשי חינוך.

תמר זנדברג: מי?

<קריאה: מתוך משרד החינוך - - - אין מבחוץ.

יעקב מרגי: רבותי.

<רחל מתוקי: אנשי מקצוע, רבותי.

<רחל מתוקי: אני חוזרת ואומרת.

<רחל מתוקי: כל מה שאנחנו עושים בתוך מערכת - - -

יעקב מרגי: לא, לא, אל תחזרי ותאמרי.

יעקב מרגי: שאלתי שאלה.

<רחל מתוקי: משרד החינוך.

תמר זנדברג: מי?

יעקב מרגי: לא, לא, תמר, ריבונו של עולם, את לא נותנת לי להבין את התשובה, את מפריעה לי להבין את התשובה.

<רחל מתוקי: גם את הפעילות - - -

יעקב מרגי: לא, לא, לא, תעצרי.

יעקב מרגי: גברת מתוקי, לא, את לא תאמרי, סליחה, יש אחד במדינה שהוא רב אמן, ששואלים אותו משהו והוא עונה משהו אחר, זה ביבי ורק לו ואל תקחי לו את זה.

יעקב מרגי: תני לי רגע בבקשה, לא, אני שואל אותך שאלה, כשאת אומרת לי "אנשי מקצוע" – מה זה?

יעקב מרגי: אני 'בוק', לא מבין מה זה "אנשי מקצוע", גם אני איש מקצוע בתחומי והוא איש מקצוע בתחומו.

יעקב מרגי: מה זה, ממה מורכבת הועדה?

יעקב מרגי: תעני לי.

<רחל מתוקי: כשאני מדברת על אנשי מקצוע אני מתכוונת למפקחים, למפקחים ברמת מטה, למנהלי בתי ספר, לפסיכולוגים, ליועצים - - -

יעקב מרגי: אנשי אמנות?

יעקב מרגי: חבר'ה מוועדות הרפרטואר?

<רחל מתוקי: אנשי אמנות.

<רחל מתוקי: הרי יש - - -

דב חנין: לא רק חברי "הבית היהודי".

<קריאה: הם יעשו צנזורה פוליטית.

<רחל מתוקי: יש לנו מקצועות אמנות שלכל מקצוע אמנות יש ועדת מקצוע.

<רחל מתוקי: יש לנו ועדת - - -

דב חנין: כן, זה ברור.

תמר זנדברג: אבל אלה דברים שעברו את ועדת המקצוע - - -

יעקב מרגי: גברת מתוקי, לא, תמר, לא.

יעקב מרגי: לא, לא, לא ענית לי.

תמר זנדברג: "גדר חיה" עבר את ועדת המקצוע ונפסל אחרי.

תמר זנדברג: "הזמן המקביל" עבר ועדת מקצוע ונפסל אחרי.

יעקב מרגי: תמר, את המציעה, אני יכול עכשיו לנעול את הישיבה בלי סיכום, בלי סיכום, את רוצה את זה?

יעקב מרגי: אני אחרי אחת עשרה, את לא יכולה לעשות לי את זה, אני מנסה לקבל תשובה אחת, היא לא נותנת לי את זה בכוונה ואת עוזרת לה, את עוזרת לה.

תמר זנדברג: לא, לא, סליחה, אתה צודק.

יעקב מרגי: אני שואל.

יעקב מרגי: אני הגשתי תלונה עכשיו, כמנהל בית ספר, למי זה מגיע?

<חיים הלפרין: למנכ"לית המשרד.

יעקב מרגי: והיא מעבירה את זה?

יעקב מרגי: היא מחליטה עכשיו?

<חיים הלפרין: היא מקימה, כיוון ש - - -

יעקב מרגי: היא תקים ועדה.

<חיים הלפרין: היא מקימה ועדה - - -

יעקב מרגי: לכל נושא.

<חיים הלפרין: לא, ספציפית למופע.

יעקב מרגי: ברפורמה הזו שאתם עושים, כתוב ממה תהיה מורכבת הועדה?

<חיים הלפרין: כן, בהתאם לתחום, אם המופע הוא תיאטרון אז - - -

יעקב מרגי: בוא תקשיב לי, כנראה אתם לא מבינים.

יעקב מרגי: תן לי רגע.

יעקב מרגי: אתם לא מבינים.

<קריאה: מבינים מצוין.

יעקב מרגי: לא, תקשיב.

יעקב מרגי: ברפורמה הזו, יהיה מוגדר ממה מורכבת אותה ועדה, בעלי מקצוע בתחום א', ב', האם משהו מוגדר?

<חיים הלפרין: מוגדר - - - אנחנו מתייחסים לתלונה.

<חיים הלפרין: אתה לא מקים ועדת קבע.

יעקב מרגי: יש תלונה.

יעקב מרגי: הבנו את מהות התלונה add hock לאותה תלונה, הבנו אותה.

<חיים הלפרין: השאלה היא באיזה תחום.

<חיים הלפרין: אם התלונה היא בתחום התיאטרון אז יש מפמ"ר תיאטרון ויש איש מינהל פדגוגי ואיש שפ"י ויו"ר ועדת רפרטואר תיאטרון.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: זה כתוב ברפורמה או שאתה מניח?

<חיים הלפרין: לא זה כתוב, גם במה שאני הבאתי.

יעקב מרגי: זה כתוב.

יעקב מרגי: הבנתי.

תמר זנדברג: זה לא כתוב.

<חיים הלפרין: לא, זה כתוב - - -

יעקב מרגי: משפט.

<רן גוואטה: רן גוואטה, מנכ"ל תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.

<רן גוואטה: אני יכול להגיד באופן חד משמעי, אני לא חושב שצריך להכניס איזשהו מופע לבית ספר ללא פיקוח.

<רן גוואטה: יש לי איזה סוג של, רגע, יש לי ילדה ואני רוצה לשמור עליה, אני לא רוצה שהיא תהיה חשופה לתכנים כאלה ואחרים - - -

יעקב מרגי: היית כשאמרתי את זה?

יעקב מרגי: רגע, היית?

יעקב מרגי: מה, לא הינחתי את דעתך?

<רן גוואטה: לגבי "לתת הזדמנות לאחרים" – אתה צודק - - -

יעקב מרגי: אני חסיד - - -

<רן גוואטה: לתת הזדמנות לאחרים – אתה צודק אבל למה 70-30?

יעקב מרגי: תודה.

<רן גוואטה: זה צריך להיות הפוך.

יעקב מרגי: אתה יודע למה?

יעקב מרגי: אני אגיד לך למה.

<רן גוואטה: למה?

יעקב מרגי: כי תיאטרון אורנה פורת, אפילו אני, שלא צורך תיאטרון, מכיר אותו.

<רן גוואטה: נו, זה שאתה מכיר זה טוב.

יעקב מרגי: יש תיאטרונים שלא מכירים אותם.

<רן גוואטה: אז בגלל זה שרק 30% יהיה - - -

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: חבל, חבל שנגעת בזה.

יעקב מרגי: אחרונת הדוברים והסיכום.

<רות דיין מדר: רות דיין, מרכז שלטון מקומי.

<רות דיין מדר: ככלל אנחנו חושבים שאם מדינת ישראל החליטה להרחיב את סל תרבות אז היא מבינה שכל ילדי ישראל צריכים ליהנות מסל תרבות, וכשמדברים על 170 רשויות, אז 800,000 ילדים, הרי זה אומר שכל 800,000 ילדים, כשיש לנו מיליון וחצי ילדים במדינת ישראל – לא ייהנו מסל תרבות.

יעקב מרגי: את יודעת מה אומר פלאטו שרון, את נציגת השלטון המקומי, נכון?

יעקב מרגי: "מה עשית בשביל מדינת ישראל" מה את עושה כשלטון מקומי?

יעקב מרגי: מה עשית עד היום?

יעקב מרגי: מה את הולכת לעשות?

יעקב מרגי: מעֵבֶר לכך שתגידי לי מה צריך – אני יודע, אני שואל מה צריך לעשות, אני אומר מה צריך לעשות, אתם, משרד החינוך, שלטון מקומי, אנשי המקצוע – אני בא אליכם בטענות, לא אתם באים אליי בטענות.

יעקב מרגי: מה אתם הולכים לעשות כדי שה- 800,000 האלה ייכנסו פנימה?

<רות דיין מדר: מה שקורה היום זה שסל תרבות שנקבע במערכת של תשלומי הורים, הוא גובה מילד בגן 79 שקלים, מילד בבית ספר 99 שקלים, ומילד בתיכון 179 שקלים.

<רות דיין מדר: מה שאומר שכספי משרד החינוך הם 12 שקלים עד 40 שקלים, כך שרוב התקציב הוא תקציב הורים ולכן, בוועדה הגדולה שבה יושבים ודנים איזה רפרטואר הילדים צריכים, צריך להיות מיגוון רחב של כלל הציבור כי הכספים הם בכלל לא כספי משרד החינוך, מדובר בכספי הורים ועל השאר מדובר במשהו כמו שני שליש ואולי עוד קצת כספי רשות מקומית.

<רות דיין מדר: רק שנבין, היום מאה רשויות נמצאות בתהליך ויש עוד לפחות מחצית שלא נמצאות, כי הן לא רצו את המגבלה הזאת שיגידו להם מה לבחור ומה לקחת, והן רצו שיהיה להן שיקול דעת רחב יותר לשאלה מה לקחת ומה לא לקחת.

<רות דיין מדר: לגבי מנגנון הביצוע, מנגנון הביצוע צריך להיות לפי בעל סמכות.

<רות דיין מדר: אם בעל הסמכות הוא מנהל בית הספר, אז צריכה להיות תוכנת ניהול פשוטה, שמנהל בית הספר לוחץ שהוא מבקש את ההצגה הזאת בתאריך כך וכך והוא מעביר את הכסף הרלבנטי מכספי תשלומי הורים שהגיעו אליו, נמצאים אצלו, למשרד החינוך, כדי לבצע, אבל, אם אנחנו מייצרים מנגנון שבו הסמכות נמצאת אצל הרשות המקומית, ויש ועדה בתוך הרשות המקומית שקובעת מה תפיסת התרבות העירונית שיש, אז ברור שהמשחק הולך להיות משחק אחר.

<רות דיין מדר: ואם אנחנו רוצים לתת את הסמכות ליד מנהל בית הספר, בהתאם לסוג בית הספר – חרדי, ממלכתי, ממלכתי דתי, חינוך מיוחד, לא משנה מה, הסמכות צריכה להיות בידי מנהל בית הספר, מן ההתחלה ועד הסוף ואין מה לשחק במנגנון הסמכות וצריך לשמור עליו.

<רות דיין מדר: דבר אחרון, ההחלטה מה ראוי צריכה להיות מראש ולא בדיעבד.

<רות דיין מדר: אני, כאימא לארבעה ילדים, לא הייתי רוצה שמנהלת בית הספר, בגלל שהיא שמעה שאיזושהי הצגה טובה או לא טובה, היא תביא את ההצגה ואחר כך היא תגיד: הופס, טעיתי, ההצגה לא מתאימה לי או לא ראויה לי.

<רות דיין מדר: ומה זה ראוי?

<רות דיין מדר: מה שראוי בבית ספר חרדי לא ראוי בבית ספר ממלכתי דתי ולהיפך וזה לגיטימי, אז מי יקבע מה ראוי?

<רות דיין מדר: אמות- המידה צריכות להיקבע מראש על ידי ועדה, אז שלא יהיו 6,000 הצגות, יהיו 3,000, שיהיו 2,500 - - -

יעקב מרגי: האם שמעת את נאום השבטים של הנשיא?

<רות דיין מדר: מה?

יעקב מרגי: האם שמעת את נאום השבטים של הנשיא?

<קריאה: נו, בסדר גמור.

יעקב מרגי: הוא חרד למשהו, הוא רוצה ליצור פה משהו, יש כאלה שאומרים: מה זה מעניין אם דתיה או חילונית, יש אמנות, צריך אמנות.

תמר זנדברג: לא, אבל היא צודקת בזה שאם תלמיד רואה שלש הצגות בשנה ואחת מהן, בדיעבד התבררה כלא ראויה, אז מה עשינו, מתוך השלש אחת הוא ראה שהיא לא ראויה ובזבזנו לו שליש מן התרבות שהוא צרך באותה שנה, בגלל זה, אם יש ועדת רפרטואר אז צריך להיות יותר ייצוג בוועדת רפרטואר – אנחנו איתך, יותר תקציב - - -

דב חנין: יותר תקציב, יותר רשויות מקומיות - - -

יעקב מרגי: תודה רבה, רבותי, תודה.

יעקב מרגי: סיימנו, לצערי הרב.

יעקב מרגי: אני יכול – תקשיבו, אני יכול לומר "תם ולא נשלם" ולצאת בזה, אבל אני לא יכול להשאיר כך, כי עלו פה דברים.

יעקב מרגי: רבותי, אני אומַר נקודות, נקודות שאני שם פה כאן.

יעקב מרגי: הועדה קודם כל, מודה לחברי הכנסת המציעים שחשפו אותנו לדיון חשוב מאד.

יעקב מרגי: הועדה מודה לאורחים ולמתנדבים ומצטערת בפני מי שרצה לדבר ולא הספיק לדבר.

יעקב מרגי: הועדה מברכת את שר החינוך על הגדלת התקציב וקוראת לו להגדיל את התקציב אף יותר, ביחס ישר לאותה כמות הרחבה של מופעים, כי ההגדלה לא עומדת כלפיהם באותו יחס.

יעקב מרגי: אם מספר המופעים גדול אז צריך להגדיל.

יעקב מרגי: אני לא מְקַדש את המספר שלושה, שיקחו גם ארבעה וחמישה מופעים בשנה, לכן יש לבחון האם להרחיב ולהגדיל את התקציב.

יעקב מרגי: הועדה קוראת למשרד החינוך לעשות הכול כדי שכל ילדי ישראל ייהנו מסל התרבות, ויש חשש גדול ששיטת ה'קול קורא' תביא שוב לתוצאה לפיה רק רשויות שמעוניינות ייהנו מסיבסוד, בעוד שיש לאפשר למנהלי בתי ספר שרוצים ליהנות מן הסל לקבל סיבסוד, אף אם ראש הרשות לא ענה ל'קול קורא'.

יעקב מרגי: תבחנו את זה, אני מבקש לבחון את זה.

יעקב מרגי: הועדה קוראת למשרד החינוך להגדיר את המקצועיות של חברי הועדה המקצועית ולשלוח אלינו לוועדה, לכאן, את הפונקציות המקצועיות, לא שֵמית אלא את הרכבי הועדות האלו, המיוחדות, אם זה בתחום הקולנוע אז כך, אם זה בתחום האמנות הפלסטית אז כך ולא להשאיר את זה בצורה עלומה, שכן זה יוצר חשש למראית עין או לפוליטיזציה של הועדות.

יעקב מרגי: הועדה תקבל אליה את רשימת הפונקציות ואז תתקבל החלטה ונראה מה אנחנו עושים.

יעקב מרגי: אם זה ישביע את רצון חברי הכנסת המציעים - - -

דב חנין: אני רק רוצה שנוסיף: הועדה חושבת שסל התרבות הוא דבר חיוני וחשוב וקוראת למנוע כל פוליטיזציה שלו.

יעקב מרגי: אני מצטרף, אני אוסיף.

<קריאה: ונציגות של הורים בוועדה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אין צורך לזה, תודה רבה, הישיבה נעולה.