ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 200, 2016-06-06 10:30

מירב בן ארי: בוקר טוב לכולם, אני, חברת הכנסת מירב בן-ארי, אחליף את חבר הכנסת יעקב מרגי בוועדת החינוך, התרבות והספורט.

מירב בן ארי: היום ה-6 ביוני 2016, כ"ט באייר תשע"ו, הנושא הוא יוזמות חינוך וכיתות לימוד בירושלים לציון יום ירושלים.

מירב בן ארי: ראשית, אני רוצה לאחל לכל תושבי ירושלים, ולך, אדוני ראש העיר, ולאראל מרגלית, יושב-ראש השדולה של ירושלים, וכמובן לחברי הכנסת ולכל המעורבים, חג שמח.

מירב בן ארי: אני מאוד שמחה שיש לי את ההזדמנות לנהל את הישיבה הזאת, למרות שהייתי חברת מועצת העיר תל-אביב יפו, אני חושבת שזה דווקא כבוד בשבילי וגאווה בשבילי להיות יושבת-ראש ועדת החינוך, בטח כאשר הנושא של החינוך הוא בנפשי.

מירב בן ארי: אנחנו נקיים כאן דיון.

מירב בן ארי: כמובן יתחיל את הדיון ראש העיר וידבר על הנושא של חינוך בירושלים.

מירב בן ארי: אני חייבת לומר איזו הערה לאנשים שלא גרים בירושלים, וכן ראו את הכתבה שהיתה במוצאי-שבת עם דנה וייס, ולקחו את זה קשה.

מירב בן ארי: נשמח אם תתייחס גם לזה בכמה מילים.

מירב בן ארי: בכל זאת, גם אם אנחנו לא רק חושבים, אלא יודעים שהמצב הוא אחר, חשוב לנו לשמוע מפיך בנושא הזה, גם בגלל שאנחנו משודרים וגם בגלל העובדה שהרבה מהציבור נחשפו לכתבה, ואולי יש קצת חששות, חששות ברורים, בעיקר לאור ההתבטאויות ששמענו שם משני הצדדים יש לומר.

מירב בן ארי: אם תוכל, תשפוך קצת אור בנושא הזה.

מירב בן ארי: כמובן לאור העובדה שזו ועדת החינוך, בהחלט תדבר על יוזמות החינוך בירושלים.

מירב בן ארי: ידוע שאתה יזם בנפשך, אז אני מניחה שהנושא הזה קרוב אליך.

מירב בן ארי: היו כאן דיונים בוועדת החינוך, גם בפברואר 2016 בנושא של מחסור כיתות לימוד במזרח ירושלים, והוועדה גם פנתה לאוצר.

מירב בן ארי: אני יכולה לומר לך שהאוצר אמרו שמבחינה תקציבית כן אישרו.

מירב בן ארי: אני אשמח שתתייחס גם לזה.

מירב בן ארי: נשמח לדעת, בשביל זה יש ועדה.

מירב בן ארי: מסמכות הוועדה גם לפנות למשרדים, אגב גם לשמוע את עמדת המשרדים הרלוונטיים, ואם צריך להעלות את הנושאים שאתה תרצה, ואני כמובן ארשום לי אותם ואבקש תגובה של המשרדים לדברים שאתה תאמר כאן היום.

מירב בן ארי: אלה נושאים שכבר עסקנו בהם בעבר.

מירב בן ארי: אני מודה לכל האורחים שהגיעו לכאן היום, מחברי מועצה עד כמובן ירושלמים פעילים ואקטיביסטים שפעילים בוועדה.

מירב בן ארי: אני רוצה להודות באופן אישי לחברת הכנסת רחל עזריה, שהיא חברתי לסיעה וגם ירושלמית, שמעלה הרבה פעמים גם בנושאים של סיעת כולנו את הנושא של ירושלים.

מירב בן ארי: תודה רבה.

רחל עזריה: תודה.

אוסאמה סעדי: גברתי היושבת-ראש, אפשר?

מירב בן ארי: קודם כול, ראש העיר.

אוסאמה סעדי: לא, לא.

אוסאמה סעדי: לפני שראש העיר ידבר.

אוסאמה סעדי: אני רוצה להזכיר גם לראש העיר וגם לכולנו, שבישיבה ההיא, בפברואר 2016, שניהל אותה היושב-ראש הקבוע, חבר הכנסת מרגי, הוא עצר את הישיבה ואמר לנציגי העירייה – היה גם מנכ"ל העירייה, עו"ד מרחב – אני עוצר את הישיבה, תלכו ותביאו תשובות.

אוסאמה סעדי: אני מקווה שהיום נשמע את התשובות.

<קריאה: והאוצר.

אוסאמה סעדי: גם אתכם.

אוסאמה סעדי: גם אתם אחראים, לא רק האוצר.

מירב בן ארי: תודה רבה, חבר הכנסת סעדי.

מירב בן ארי: בבקשה.

ניר ברקת: קודם כול, בוקר טוב, חג ירושלים שמח.

ניר ברקת: היום יום ירושלים, זו בהחלט סיבה טובה לחגוג.

ניר ברקת: עם ישראל חוגג.

ניר ברקת: אני מאוד-מאוד שמח שאת מקיימת את הישיבה.

ניר ברקת: אני רוצה להודות לך, מירב, על ניהול הישיבה, ולחברי הכנסת היקרים שטרחו להגיע.

ניר ברקת: לאור ההערה של אוסאמה, ברשותכם הייתי מציע להתמקד בנושא אחד, וזה כיתות לימוד.

ניר ברקת: עליו עיריית ירושלים עשתה דוקטורט רציני מאוד יחד עם מאיר שמעוני, מנהל המחוז, מנכ"ל העירייה, עופר ברקוביץ, חבר מועצת העיר, ראש הסגל, מיכל שלם, וצוות עיריית ירושלים.

ניר ברקת: ברשות

ניר ברקת: כם אני רוצה לדבר טיפה על נושא כיתות לימוד.

ניר ברקת: אולי רק לפני כן התייחסות קצרה למה שראינו בטלוויזיה, לכתבה שהיתה.

ניר ברקת: בירושלים אנחנו מתקרבים לכ-270,000 תלמידים.

ניר ברקת: זו העיר הערבית הגדולה בישראל, כמדומני סדר גודל של יותר מ-100,000 – 105,000 תלמידים במגזר הערבי.

ניר ברקת: רק לסבר את האוזן, כמדומני העיר השנייה בגודלה היא נצרת עם כ-80,000 נפש.

ניר ברקת: יש לנו יותר תלמידים ערבים מתושבים בנצרת.

ניר ברקת: לחילופין אנחנו העיר החרדית הגדולה בישראל, בהיקפים של בני-ברק, עם כ-100,000 תלמידים במגזר החרדי.

יוסף ג'בארין: רק שאצלך הם לא אזרחים.

יוסף ג'בארין: זה הבדל מאוד משמעותי.

ניר ברקת: אני מתייחס אליהם בשוויון נפש, כאזרחים - - -

יוסף ג'בארין: הם לא אזרחים, אין מה לעשות.

מירב בן ארי: חבר הכנסת ג'בארין, אנחנו עושים כאן דיון - - -

יוסף ג'בארין: בנצרת כולם אזרחים, במזרח ירושלים הם לא אזרחים.

מירב בן ארי: לא, לא, לא.

מירב בן ארי: אתה לא תיקח אותי לשם ולא תיקח את הוועדה.

מירב בן ארי: סליחה, זה דיון בנושא כיתות לימוד, אז אל תפריע.

מירב בן ארי: אתה יודע שאני הרבה פחות קשוחה ממרגי, אז תן בבקשה לראש העיר לדבר.

אוסאמה סעדי: באת במצב רוח לוחמני היום.

מירב בן ארי: ממש לא, אוסאמה.

מירב בן ארי: אני רוצה שתהיה פה אווירת החג של ירושלים.

אוסאמה סעדי: אנחנו רוצים לקלקל את האווירה הזאת, כי מבחינתנו זה לא חג היום.

מירב בן ארי: אל תקלקל.

יוסף ג'בארין: גם את וגם ראש העיר פתחתם בלי ברכת רמדאן.

יוסף ג'בארין: ראש העיר מדבר על אותם עשרות אלפים, ואפילו להגיד חג שמח ברמדאן לא נזכרת, כנראה שזה אומר משהו.

מירב בן ארי: סליחה.

מירב בן ארי: רמדאן כרים.

מירב בן ארי: סליחה שלא פתחתי בזה.

מירב בן ארי: עכשיו ברשותך, חבר הכנסת ג'בארין, תנו לראש העיר לדבר.

ניר ברקת: אתה צודק, אדוני, רמדאן כרים לך ולכל אחינו המוסלמים.

ניר ברקת: בהחלט.

יוסף ג'בארין: תודה.

ניר ברקת: אני רוצה לומר בצורה נחרצת שההתייחסות שלי ושל המערכת העירונית לכל תושב בירושלים – אם הוא אזרח או תושב, זה לא רלוונטי – המחויבות שלנו לטפל בכל ילדי ירושלים היא אחודה, ואני מיד אפרט איך אנחנו בדיוק עושים את זה.

ניר ברקת: כך או אחרת, גם במגזר הכללי אנחנו מדברים על 65,000 תלמידים, וזו העיר כמדומני מהגדולות בישראל ברמת המגזר הכללי.

ניר ברקת: זה לא שאחד המגזרים אצלנו יותר קטן או קטנצ'יק.

ניר ברקת: למען האמת, אם אנחנו מסתכלים על הירידה בהיקף התלמידים במגזר הכללי, שחל משנת 2000 עד 2009, אנחנו מדברים על הצטמקות בערך מוחלט של כ-12%, בשבע השנים האחרונות גם המגזר הכללי, הממלכתי והממלכתי דתי צומחים בקצב של המגזר החרדי ובקצב של המגזר הערבי.

ניר ברקת: נכון להיום הצמיחה בניגוד לעבר היא פחות או יותר אחודה, במיוחד כשמסתכלים למטה על גני ילדים ובית ספר יסודי.

ניר ברקת: לגופו של עניין, אני רוצה לדבר על תופעה שהיתה כאן והיא תופעה בעייתית וקשה שטרם נפתרה.

ניר ברקת: כשנכנסתי לתפקיד היה נהוג בעיר ירושלים המערכת מקבלת הרשאה לכיתות לימוד ומעבירה את זה לעמותות – למגזר החרדי, ולחילופין במקום שאין עמותה, למגזר הפרטי.

ניר ברקת: עיריית ירושלים ומערכת החינוך לא התעסקו עם בניית כיתות לימוד כגוף ראשון.

ניר ברקת: הדבר הזה יצר פערים עצומים משנה לשנה בין המציאות של הצמיחה של המגזרים השונים לבין היכולת של יצירת כיתות לימוד.

ניר ברקת: כשנכנסתי היה לי ברור שצריך לשנות את תפיסת העולם.

ניר ברקת: האחריות לבניית כיתות לימוד חייבת להיות, וכך עשינו – החלטנו והודענו שהאחריות לבניית כיתות לימוד לא תינתן לעמותות.

ניר ברקת: עיריית ירושלים, בגיבוי משרד החינוך, תבנה כיתות בסטנדרט אחוד, ואת הכיתות האלה היא תקצה לפי הסדר והתעדוף של מדיניות משרד החינוך ועיריית ירושלים.

ניר ברקת: זה שינוי דרמטי.

ניר ברקת: ואם בקדנציה של קודמי נבנו בירושלים בחומש 230 כיתות, שזה בממוצע פחות מ-50 כיתות בשנה, שזה חצי מהצמיחה הטבעית של ירושלים, הפער הלך וגדל משנה לשנה, בקדנציה הראשונה הנענו סדר גודל של 800 כיתות לימוד, בעיקר במגזר הערבי והחרדי וגם במגזר הכללי, לטובת העניין, ונערכנו לבנות בקדנציה הקרובה 2,000 כיתות לימוד.

ניר ברקת: אם אתם חושבים שזה עניין של מה בכך, אתם טועים.

ניר ברקת: עיריית ירושלים לא ידעה לבנות יותר מ-50 כיתות לימוד בשנה, והיעד שאנחנו שמים לעצמנו זה 500 כיתות בשנה.

ניר ברקת: אני לא יודע אם אתם מבינים את גודל האתגר שהצבנו לעצמנו.

ניר ברקת: במצגת אתם רואים את החיתוך של היקף התלמידים.

ניר ברקת: אני רוצה שתעבור הלאה, ברשותך.

ניר ברקת: שימו לב לפער בכיתות הלימוד שיש בעיר ירושלים נכון להיום, למרות שבנינו סדר גודל של 800 כיתות בעבר.

ניר ברקת: עשינו פה מיפוי.

ניר ברקת: מה שאתם רואים בירוק, היום עדיין יש שכירויות, יש פערים במגזר הכללי של כ-400 כיתות, בערבי הרשמי פער של כ-550 כיתות ובחרדי, שזה הרשתות – העצמאי - - -

מירב בן ארי: זה המוכר שאינו רשמי, כשאתה אומר "חרדי"?

ניר ברקת: בחרדי יש רשתות, אחרי זה יש מוכר שאינו רשמי ויש פרטי.

ניר ברקת: בחלוקה, גם על-פי החוק, הירוק הוא בעדיפות ראשונה במדינה, הצהוב בעדיפות שנייה, ולאדום לכאורה המדינה לא אחראית לבנות כיתות.

ניר ברקת: "לכאורה", אני אומר.

ניר ברקת: אני טוען שהמדינה צריכה לעבור לחשיבה מסוג אחר.

ניר ברקת: אני טוען שמדינת ישראל, כך אני מרגיש בירושלים, מחויבת לייצר לכל ילד בפרטי, במוכשר, ברשתות, ברשמי, שולחן, כיסא וחדר בסטנדרט אחוד.

ניר ברקת: אחרי זה, לגבי התכנים, אפשר להתווכח, אפשר להגדיר צורה כזאת או אחרת.

ניר ברקת: אם מישהו באמת רוצה לדעת מה החזון, לאן אנחנו שואפים בעיר ירושלים, זה להביא את כולם, גם את הרשמי, גם את הרשתות - - -

אוסאמה סעדי: לפני החזון, אדוני ראש העיר, לגבי השקופית הזאת.

אוסאמה סעדי: אתה אומר שבכל ירושלים המחסור הוא של 3,642?

ניר ברקת: נכון מאוד, שזה 25% - - -

אוסאמה סעדי: הנתון שלנו הוא שיש מחסור של 4,000 כיתות במגזר הערבי.

ניר ברקת: לא.

ניר ברקת: זה לא מדויק.

ניר ברקת: זה לא נכון.

ניר ברקת: יש כ-2,000.

ניר ברקת: תסתכל על החלוקה.

אוסאמה סעדי: לכן אני שואל.

אוסאמה סעדי: ראיתי את החלוקה, אבל אני שואל כי הנתון שהיה לנו שזה כ-4,000 כיתות רק במגזר הערבי.

ניר ברקת: אני לא יודע מי אמר לך את זה, אבל אני מסביר שאלה הנתונים למיטב ידיעתנו, ככל שאנחנו יודעים את הנתונים.

ניר ברקת: היום חסרות לך 548 כיתות במגזר הערבי, שהן בעיקר שכורות, זה לא בסטנדרט שאנחנו רוצים.

ניר ברקת: זה לא שהן אינן.

ניר ברקת: אנחנו שוכרים כיתות, לתפיסתנו זה בסטנדרט לא טוב.

ניר ברקת: אם היינו ממלאים עוד 543 כיתות, היינו נותנים מענה לכל מי שרוצה להיכנס לרשמי.

ניר ברקת: אחרי זה, המוכר שאינו רשמי זה עוד 650, ויש עוד פרטי, שלטובת העניין, כרגע לפחות לא על סדר יומנו.

ניר ברקת: אנחנו מציינים אותו כאן, כי הם ילדי ירושלים.

ניר ברקת: הם היום בחרו להיות בפרטי, זה בסדר, אבל אם הם ירצו יום אחד להיות ברשמי, אז הפער כפי שאנחנו מתארים.

ניר ברקת: אנחנו רוצים לעבור ל-500 כיתות בשנה.

ניר ברקת: איך עושים את זה?

ניר ברקת: נכון להיום בנינו מינהלת כיתות לימוד בחברת מוריה שהיא חברה בת עירונית, שההתמחות שלה זה פרויקטים.

ניר ברקת: היא עושה היום את כל הכבישים, את הפרויקטים הגדולים, יחד עם המערכת העירונית ומשכ"ל.

ניר ברקת: אנחנו מפעילים את כל התותחים שאנחנו מכירים.

ניר ברקת: נכון להיום יש לנו בבנייה ובתהליכי רישוי יותר מ-200 כיתות, שמחכות לתקצוב, ובפרוגרמות מאושרות עוד 300 כיתות.

ניר ברקת: נכון להיום בהינתן המשאבים הפיננסיים, אנחנו יודעים להיכנס ולהניע 500 כיתות, ובפייפליין, בתהליך, יש לנו בבדיקת היתכנות ובהליכי פרוגרמות עוד 824 כיתות.

ניר ברקת: חצי פחות או יותר מהצנרת הזאת זה במגזר החרדי וחצי במגזר הערבי.

ניר ברקת: מי שחושב שהמגזר הערבי פה מקופח, פשוט לא מכיר את הנתונים - - -

נחמן שי: כמה זמן לוקח לעבור את הצינור?

ניר ברקת: בערך שנה וחצי.

ניר ברקת: אם סיימת תהליכי רישוי ובנייה, אנחנו יודעים לבנות היום מבנים בתוך 18 חודש, כלומר, כל המבנים האלה כבר יהיו לתשע"ח או תשע"ח וחצי לטובת העניין.

נחמן שי: אז הביקוש יגדל.

ניר ברקת: אנחנו יודעים לתחשב את זה.

ניר ברקת: ביקושים זה כ-100 כיתות בשנה, קצת פחות, ואנחנו רוצים לבנות 500 כיתות בשנה, ואנחנו יודעים לצמצם את הפער הזה בתוך מספר שנים.

ניר ברקת: העיקר זה לבנות את המנגנון שיודע להתנפל על מספרים של 500 כיתות בשנה, כשאנחנו מקבלים הרשאה ממשרד החינוך בממוצע, פלוס מינוס, ל-100 כיתות בשנה.

ניר ברקת: זה הקצב.

ניר ברקת: אם היינו עובדים במודל הסטנדרטי, לא היינו מגיעים לשום מקום.

ניר ברקת: אני רוצה לתת לכם דוגמה איזו עבודת מטה נעשתה בעירייה, אפרופו אדוני חבר הכנסת.

ניר ברקת: לכל שכונה, דוגמת שועפאט, אנחנו יודעים לסמן פרטני איזה מגרש ספציפי, איזה שטח אנחנו מדברים, כמה כיתות אנחנו יודעים להכניס לתוכו, אם זה כיתות גן ילדים בבתי הספר.

ניר ברקת: אנחנו יודעים לחלק אותם לקטגוריות שתיארתי קודם, מה בתהליך של בנייה, מה קצת לפני, כפייפליין.

ניר ברקת: אנחנו מנהלים פייפליין מאוד-מאוד גדול, יש לנו תהליך כזה פר שכונה.

ניר ברקת: זו הדוגמה של שועפאט.

ניר ברקת: תעבור לדוגמה של צור באהר, אום טובא ואום ליסון.

ניר ברקת: אותו דבר ברמת שלמה, במגזר החרדי, בדיוק אותה שיטה שבה אנחנו יודעים את המספרים.

ניר ברקת: המספרים שהצגנו לכם זה לא מספרים באוויר, זה מספרים מבוססי נתונים סביב מטריצה שעבדו עליה שנים ארוכות.

ניר ברקת: בשנים הארוכות האלה זה עבודת נמלים, כשהיום הדרג המקצועי בעירייה ואני יודעים לבוא ולומר: חברים, הגענו לנקודה שבה אנחנו צריכים את המודל – היום הנתיב הקריטי זה לא עבודת המטה, אלא הפתרון הפיננסי של התהליכים.

ניר ברקת: כתקציר מנהלים למה שעד עכשיו אמרתי:

ניר ברקת: בעוד אנחנו מקבלים הרשאות לבינוי של 85 כיתות בשנה בלבד ממערכת החינוך, בנק המטרות הזמין שלנו הוא ל-500 מידי ועוד 300 בתהליך.

ניר ברקת: אין ספק שיש פה פערים אדירים בהרשאה התקציבית, ועל מנת לפתור את הבעיה, אנחנו צריכים להתמודד עם נושא פערי מימון התקציב לתכנון ולקיצור תהליכים.

ניר ברקת: על הנקודה הזאת אני רוצה לשים דגש.

ניר ברקת: אפילו למימון התכנון של כל הפרויקטים זה מספרים שעיריית ירושלים לא יודעת להעמיד לבדה.

ניר ברקת: תביאו בחשבון שתכנון הוא כ-10% מהעלות הכללית של הפרויקט.

ניר ברקת: אנחנו מדברים על 500 כיתות בתוספת או ב-800 הכיתות הבאות, אנחנו תקועים בתכנון שלהן, כי אפילו התהליך התכנוני הוא יקר כשהעירייה לא יודעת לעמוד בו בפני עצמה.

ניר ברקת: אני רוצה לדבר עכשיו על הפרדוקס הכי גדול שיש לנו עם המדינה.

ניר ברקת: כשמדינת ישראל לא מתקצבת בנייה ב-100%, היא חוסכת לטובת העניין על כל 1,000 כיתות מיליארד שקל בשנה, הריבית המדינה מקבלת.

ניר ברקת: אבל מה קורה בעיר ירושלים?

ניר ברקת: אנחנו בעיריית ירושלים מחויבים לשכור דירות, לשכור מבנים, והשכירויות עולות לנו פי שניים מאשר אם היינו בונים בעצמנו.

ניר ברקת: זה האבסורד.

ניר ברקת: נכון להיום עיריית ירושלים משלמת כ-100 מיליון שקל שכירויות בכל שנה, והמספר הזה צומח בקצב מואץ, כי אם אין כיתות בנויות של מערכת החינוך, אנחנו מחויבים לשכור.

ניר ברקת: נוצר פה אבסורד.

ניר ברקת: והמודל שאנחנו רוצים ללכת עליו – תודה רבה, ממשלת ישראל, תודה רבה למשרד האוצר שאתם לא מתקצבים אותנו, אם אנחנו נבנה לבד זה יעלה לנו חצי.

ניר ברקת: חצי מהכסף זה יעלה לנו.

ניר ברקת: אנחנו היום סיימנו לייצר ולהשיק כ-500 כיתות לימוד בכל שנה.

ניר ברקת: זה היעד הפנימי.

ניר ברקת: היום אנחנו יודעים לעשות את זה.

ניר ברקת: אנחנו תקועים בנושא של מימון באשראי.

ניר ברקת: אנחנו רוצים לממן את הבנייה באשראי בנקאי במקום העלות שעולה לנו לשכור מבנים, ואת החזרי ההלוואה הבנקאית אחת משתיים, או שהמדינה תממן את זה במלואה, כפי שהיא מחויבת על-פי החוק, או שנמיר את זה מתקציב העירייה, יעלה לנו חצי ממה שהיה עולה לנו לשכור מבנים.

ניר ברקת: זה הקטע המוזר ביותר בכל התהליך הזה.

ניר ברקת: אנחנו זקוקים לחברי הכנסת ולממשלת ישראל לסייע לנו לסיים את החרפה הזאת.

ניר ברקת: אני רוצה לומר לכם בנימה אישית שכאשר אני מסתובב במזרח העיר, כשאני מסתובב במגזר החרדי, ואני רואה באיזה תת-תנאים ילדי ירושלים נמצאים, זו בושה וחרפה.

ניר ברקת: אין לי מילים אחרות.

ניר ברקת: והאחריות שלי, של מועצת העיר, של ממשלת ישראל ושל הכנסת היא לא לאפשר לדבר הזה להמשיך.

ניר ברקת: זה לא רק עניין של הרשאה.

ניר ברקת: נכון להיום החיסכון של המדינה בזה שהיא לא בונה 2,000 כיתות בירושלים הוא 2 מיליארד שקל, אבל העלות בפועל שיוצא לעיר ירושלים היא 4 מיליארד ירושלים.

ניר ברקת: זה חיסכון תקציבי, כי ההיוון של השכירויות הוא פקטור 2 מאשר בנייה בפועל.

נחמן שי: הוא נופל עליכם.

ניר ברקת: נכון מאוד.

ניר ברקת: לכן אם רוצים למחוק את החרפה הזאת, לשים את זה מאחורינו, אנחנו צריכים את הסיוע של כל המערכות - - -

מירב בן ארי: תסביר לנו למה אתה לא בונה?

ניר ברקת: עד היום אנחנו מקבלים הרשאה לתכנון ולביצוע ממשרד החינוך ומשר האוצר.

ניר ברקת: ההרשאה שאנחנו מקבלים היא פחות מ-100 בשנה.

מירב בן ארי: הרשאה לבנות פחות מ-100 בשנה?

ניר ברקת: נכון, כי כל כיתת לימוד היום כמיליון שקל.

ניר ברקת: אני מעגל את זה, כמיליון שקל לכיתה.

ניר ברקת: זה 1.1 מיליון בירושלים, אבל נעגל את זה למיליון שקל.

ניר ברקת: בשביל שהמדינה תתחייב ל-2,000 כיתות, היא צריכה להתחייב ל-2 מיליארד שקל.

ניר ברקת: זה אשראי שהוא מחולק כמובן לאורך זמן או אם רוצים לבנות מידית, המדינה מחויבת לבנות באופן מידי.

ניר ברקת: הבעיה היא שכשהיא לא בונה, היא לא נותנת את ההרשאה, כי לכאורה אין תקציב מדינה, אז האוצר חכם בשקל, אבל טיפש בשני שקלים, כי לעיריית ירושלים, לשלטון המקומי, לעמותות ולאחרים עולה כפול, כי אם אנחנו צריכים לשכור ולא לבנות, השכירות בהיוון עולה כפול מאשר לבנות.

מירב בן ארי: האם יש כאן גם נציגים של משרד החינוך?

<יפה ישר: כן.

מירב בן ארי: אחרי זה תתייחסי לזה.

מירב בן ארי: אדוני, אתה רוצה לסיים?

ניר ברקת: סיימתי.

אוסאמה סעדי: אם אין הרשאה תקציבית - - -

מירב בן ארי: תיכף נברר.

מירב בן ארי: יש פה נציגים של האוצר, של החינוך, נשאל אותם.

אוסאמה סעדי: זה מה שאמר ראש העיר.

אוסאמה סעדי: אם אין הרשאה תקציבית ויש הרשאה תקציבית רק ל-80 כיתות לימוד בשנה, ואנחנו אחרי הבג"ץ כבר בחמש שנים ולא נבנו יותר מ-50 בשנה - - -

ניר ברקת: בנינו 400 במגזר הערבי.

אוסאמה סעדי: כתוב "200".

ניר ברקת: בנינו והנענו 400 כיתות - - -

אוסאמה סעדי: כתוב: בחמש השנים האחרונות נבנו רק 200 כיתות לימוד חדשות.

אוסאמה סעדי: בממוצע זה 40.

מירב בן ארי: איפה זה כתוב?

מירב בן ארי: מאיפה הנתונים שלך?

מירב בן ארי: ראש העיר הציג נתונים אחרים.

ניר ברקת: הנתונים האלה לא נכונים.

מירב בן ארי: מאיפה הנתונים שלך?

אוסאמה סעדי: בחמש הנים האחרונות כמה נבנו?

ניר ברקת: בשבע שנים הנענו 400 כיתות.

אוסאמה סעדי: מאז הבג"ץ של אבו לבדה, כמה נבנו עד היום?

אוסאמה סעדי: תנו לנו מספר.

ניר ברקת: בקדנציה הראשונה שלי סדר גודל של 400 כיתות במגזר החרדי ו-400 במגזר הערבי.

אוסאמה סעדי: אני מדבר על הבג"ץ.

מירב בן ארי: הוא נתן לך את התשובה שלו.

מירב בן ארי: אצלך יש נתונים אחרים.

אוסאמה סעדי: לכן אני אומר: מה המספר אחרי הבג"ץ?

אוסאמה סעדי: יש בג"ץ שמחייב - - -

מירב בן ארי: חבר הכנסת סעדי, בהכירי את הבג"ץ מ-2012 – בא ראש העיר ואומר שהוא בנה 500 - -

ניר ברקת: 400.

מירב בן ארי: - - אתה טוען שהוא בנה 200.

מירב בן ארי: אין לי פה דרך ליישב ביניכם.

מירב בן ארי: מה שראש העיר הציג כאן, אתה יכול לבדוק אותו.

מירב בן ארי: תבדוק אם מה שהוא אמר נכון.

ניר ברקת: אני אתן לך רשימה.

אוסאמה סעדי: אני מבקש נתונים.

מירב בן ארי: אין בעיה.

אוסאמה סעדי: שאלה שנייה - - -

מירב בן ארי: שנייה.

מירב בן ארי: יש סדר.

אוסאמה סעדי: שאלה.

אראל מרגלית: יהיה לך זמן לדבר.

אראל מרגלית: תירשם.

אראל מרגלית: כל אחד ידבר.

מירב בן ארי: חבר הכנסת סעדי, אתה מדבר אחרי חבר הכנסת אראל מרגלית בכל מקרה.

מירב בן ארי: יש כאן סדר, כמו שעושים תמיד בכל הוועדות, לפי סדר ההגעה של חברי הכנסת.

מירב בן ארי: חבר הכנסת אראל מרגלית היה כאן ראשון.

מירב בן ארי: אני רוצה שהוא יתייחס, מה גם שהוא יושב-ראש שדולת ירושלים.

מירב בן ארי: בבקשה, חבר הכנסת מרגלית.

אראל מרגלית: תודה רבה.

אראל מרגלית: קודם כול, חג ירושלים שמח, רמדאן כרים - -

יוסף ג'בארין: תודה.

אראל מרגלית: - - אני מברך את יושבת-ראש הוועדה, מירב בן ארי - -

מירב בן ארי: תודה.

אראל מרגלית: - - את ראש העיר ניר ברקת, את חברי הכנסת הנכבדים, את חברי המועצה, מנכ"ל העירייה, האנשים הנכבדים.

אראל מרגלית: קודם כול, אחד מהדברים שקצת קשה כירושלמי לראות זה איך בתקשורת בכל פעם בוחרים מחדש להסתכל על ירושלים בכל מיני פרופילים לא מחמיאים.

אראל מרגלית: אני חושב שאחד מהדברים שגם ראש העיר וגם הרבה חברי מועצה פה ואנשים שמובילים את העיר צריכים להיות גאים בו שיש התעוררות מאוד גדולה בעיר, יש התייחסות אחרת לגמרי.

אראל מרגלית: גם לי יש ביקורת, ואני משמיע אותה.

אראל מרגלית: כמו שאתה יודע, אני בן-אדם שמשמיע ביקורת, אבל גם צריך להגיד שיש התקדמות, יש התייחסות אחרת לגמרי גם לחלק המזרחי של העיר ולאוכלוסייה הערבית, יש שם פעילות.

אראל מרגלית: אין ספק שהיא לא מספקת, אבל יש התייחסות אחרת לגמרי שראש העיר מוביל בנושאים שונים, לא רק בנושא של החינוך, גם בנושא של צמיחה, התפתחות, בנייה וטכנולוגיה וכל מיני דברים אחרים, וצריך להביא את זה בחשבון.

אראל מרגלית: עם זאת, כמי שחי בעיר ופועל בתחום החינוך במשך 13 שנה, בעיקר דרך עמותה אחת שנקראת "בקהילה", שכבר פעלה עם 25,000 ילדים, לא במגזר החרדי ובמגזר הערבי רק בשכונה אחת, בית צפאפה ובעין ראפה מחוץ לירושלים, אני חייב לומר שלא רק במגזר החרדי ובמגזר הערבי יש בעיה.

אראל מרגלית: אני לא מדבר על מספר הכיתות, אני לא בקיא בזה מספיק וראש העיר הציג פה תמונה כוללת, אני מדבר לגבי התקצוב שתלמיד מקבל ביחס לתלמידים במרכז הארץ.

אראל מרגלית: אני חייב לומר שתלמידים בקטמון ח' או ט' או תלמידים בנווה יעקב או תלמידים בחלקים שלמים של העיר באופן ממוצע, ויכול להיות שלכם יש מספרים יותר מדויקים, אבל מה שאני רואה, כשמתוקצבים בין המדינה לבין העירייה לבין הצורות האחרות שמתוקצבים, זה לפעמים יוצא בין חצי לשליש למה שמתוקצב ילד במרכז הארץ.

אראל מרגלית: אנחנו צריכים להתמודד עם העובדה שירושלים היא גם העיר שבמספר הילדים באופן יחסי זו העיר עם יחס הילדים העניים הגדול ביותר בישראל.

אראל מרגלית: כלומר, אנחנו מדברים גבוהה-גבוהה, ונשבעים על גבולותיה של העיר, צועדים עם הרבה דגלים, יש לנו יום חג ואנחנו שמחים על כך, אבל אני חייב לומר שאם ממשלת ישראל וכולנו לא נתגייס להשלמת הפערים האלה בכל המגזרים על מה שתלמיד בירושלים מקבל לעומת מה שתלמיד במרכז הארץ מקבל, אז אנחנו נדבר גבוהה-גבוהה ונשאיר את העוני לדור שני, שלישי ורביעי פה בירושלים, שהוא מעגלי ואי-אפשר לצאת ממנו.

אראל מרגלית: הדרך לצאת ממעגל העוני בשכונות שהיו מודרות מהצמיחה זה דרך חינוך וקהילה.

אראל מרגלית: חינוך זה בבוקר, קהילה זה אחרי-הצהרים דרך המתנ"סים, דרך המרכזים הקהילתיים שיש פה.

אראל מרגלית: ילד שלא מוחזק זה ילד שהרבה מאוד פעמים הולך לאחור.

אראל מרגלית: אני קורא לשר החינוך, שאני שומע אותו מתכתש עם ראש הממשלה על ימין ועל שמאל, על עניינים כאלה ואחרים, להקדיש הרבה יותר אנרגיה כדי להשלים את הפערים בתוך ירושלים ושאר הארץ, כי אי-אפשר רק להישבע על גבולותיה של ירושלים ולהשאיר את תכניה, תלמידיה וילדיה הרבה מאחור.

אראל מרגלית: זה לא עובד.

אראל מרגלית: אנחנו במאה ה-21, מדינת ישראל היא מדינה עם עוצמה כלכלית.

אראל מרגלית: להשאיר ילד מאחור זה עניין של החלטה ערכית, כי יש לנו את הכספים למנוע את זה ויש לנו את היכולת למנוע את זה.

אראל מרגלית: זה עניין של החלטה איפה אנחנו שמים את הכספים שלנו, איפה אנחנו שמים את האנרגיה שלנו ומה אנחנו עושים.

אראל מרגלית: אני קורא לכולנו, אופוזיציה, קואליציה, זה בכלל לא משנה, להתגייס סביב העיר הזאת ולהשוות אותה לערים אחרות במרכז הארץ, כי אם נשאיר את הבירה שלנו מאחור, אנחנו עושים עוול גדול לתושבים שלה ולא רק להיסטוריה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה רבה, חבר הכנסת מרגלית.

מירב בן ארי: עלתה כאן טענה – ראיתי שאת רושמת, נציגת משרד החינוך, גם אני רשמתי – של חבר הכנסת מרגלית על שליש מילד אחר במרכז הארץ.

מירב בן ארי: ראיתי שרשמת לך, נכון?

מירב בן ארי: תתייחסי לזה אחרי זה בדבריך.

מירב בן ארי: האם יש כאן נציג של האוצר?

<נעה היימן: כן.

מירב בן ארי: נעה, אני שמחה שאת פה.

מירב בן ארי: חבר הכנסת אוסאמה סעדי, בבקשה.

אוסאמה סעדי: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, אני ביום הזה לצערי לא יכול להיות חלק מהחגיגה הזאת שנקראת "יום ירושלים".

אוסאמה סעדי: הכנסת ציינה במליאה בשבוע שעבר את יום ירושלים, ובאופן מדהים ביותר יושב-ראש הכנסת לא נתן לחבר כנסת מהרשימה המשותפת להשתתף ביום הזה ולהגיד את העמדה שלנו כרשימה המשותפת.

מירב בן ארי: בסדר, גם לנו הוא לא נתן, אם זה מנחם אותך.

אוסאמה סעדי: הוא נתן לראש הממשלה, לראש האופוזיציה, לעוד חברי כנסת.

אראל מרגלית: הזמן מוגבל.

אוסאמה סעדי: הוא נתן למשל לחברת הכנסת זהבה גלאון.

מירב בן ארי: אבל לא לחברת הכנסת רחל עזריה.

רחל עזריה: - - -

מירב בן ארי: תני לי להגן על זכותנו - - -

רחל עזריה: היו דרמות.

אוסאמה סעדי: להציג עמדה קצת שונה.

מירב בן ארי: אל תיכנס לזה.

אראל מרגלית: למה לא הייתם בדיון ביום ירושלים?

אוסאמה סעדי: החלטנו להחרים, כי לא נתנו לנו - - -

אראל מרגלית: למה?

אראל מרגלית: למה?

אוסאמה סעדי: לא נתנו לנו לדבר.

אוסאמה סעדי: תן לי לדבר, תן לי להציג את העמדה שלי, ואז אני לא אחרים את הישיבה.

מירב בן ארי: אני ממש מבקשת ממך.

מירב בן ארי: סליחה, אדוני, אם כל סיעות הבית היו מקבלות זכות דיבור ואתם לא, אין ספק שיש כאן אפליה.

מירב בן ארי: לאור העובדה שכמעט חצי מהסיעות לא דיברו, אני חושבת שהטיעון הזה לא מחזיק מים, מה גם שסגנית ראש העיר ירושלים נמצאת בסיעת כולנו וביקשה זכות דיבור ולא קיבלה.

אוסאמה סעדי: מירב, את יודעת שזאת לא הסיבה.

אוסאמה סעדי: הסיבה היחידה היא שלא רציתם לשמוע עמדה אחרת ביום הזה ולא רציתם שמישהו יקלקל לכם - - -

מירב בן ארי: תאמין לי, את חבר הכנסת אחמד טיבי אנחנו שומעים היטב, גם את דבריו הקשים לצד דבריו המעניינים.

אוסאמה סעדי: ביום הזה אנחנו אומרים את העמדה הברורה והחד-משמעית שלנו – ירושלים לא מאוחדת.

אוסאמה סעדי: ירושלים המזרחית היא שטח כבוש כמו כל השטחים שנכבשו בשנת 1967, והיא צריכה להיות בירתה של מדינה פלסטינית, כשאתם מדברים על פתרון שתי מדינות לשני עמים.

אוסאמה סעדי: זו העמדה הפוליטית שלנו.

אוסאמה סעדי: לכן כל הדיבורים האלה, חבר הכנסת מרגלית, על צמיחה, על בנייה ועל חינוך, אתם לא חיים בשטח - - -

<קריאות: - - -

רחל עזריה: זה לא נכון.

רחל עזריה: זה לא נכון.

ניר ברקת: - - -

אוסאמה סעדי: אדוני ראש העיר, מתי היית – רחל, מתי הייתם אצל 150,000 תושבי - - -

<קריאות: - - -

אוסאמה סעדי: - - - החיים מחוץ לגדר.

אוסאמה סעדי: תגידו לי, מתי הייתם?

אוסאמה סעדי: אני הייתי לפני שבועיים עם חברי, חבר הכנסת ג'בארין וחבר הכנסת טיבי בוועדת אלקודס.

<קריאה: מה זה קשור לפה?

מירב בן ארי: סליחה, גברתי, היחידים שקוראים כאן קריאות ביניים זה כאן, וגם כך - - -

אוסאמה סעדי: היינו בכפר עקב, בסמירמיס, במחנה הפליטים שועפאט – 150,000 תושבים - - -

מירב בן ארי: אני מציעה שתעשה משאל בקרב האוכלוסייה הערבית במזרח ירושלים אם הם רוצים - - -

אוסאמה סעדי: ראש העיר, שגובה ארנונה מהאנשים האלה, לא מספק להם אפילו איסוף זבל ואשפה.

אוסאמה סעדי: תלך לשם, והיינו שם – ביוב ברחובות, אשפה, תלים של אשפה, הרים של אשפה בכבישים.

אוסאמה סעדי: אתם מדברים על עיר?

אוסאמה סעדי: ראיתם מאז אוקטובר שיש את האינתיפאדה, שהצעירים של ירושלים המזרחית התחילו בה.

אוסאמה סעדי: למה?

אוסאמה סעדי: כי אין אופק, כי אין תקווה.

רחל עזריה: זה בכלל לא היה במקומות שאתה מדבר עליהם - -

אוסאמה סעדי: - - - שיעור האבטלה.

רחל עזריה: - - לא היה במקומות שאתה מדבר עליהם.

אוסאמה סעדי: תביא נתונים על שיעורים של אבטלה במזרח ירושלים, בירושלים המזרחית, היא מהגבוהים ביותר.

אוסאמה סעדי: שיעור העוני בירושלים המזרחית הוא מהגבוהים ביותר.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: חבר הכנסת סעדי, אני מבקשת ממך לסיים.

אוסאמה סעדי: אתם מדברים על חינוך - - -

מירב בן ארי: כן, אנחנו מדברים על כיתות לימוד.

אוסאמה סעדי: בשכונות בירושלים המזרחית בשועפאט, בבית חנינה, בסמירמיס, בכפר עקב, היינו בסיור בבתי ספר שם – תת-תנאים.

מירב בן ארי: תודה.

אוסאמה סעדי: המצב מחריד.

אוסאמה סעדי: זוועות יש שם.

אוסאמה סעדי: על מה אתם מדברים?

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: הנקודה ברורה.

אוסאמה סעדי: על הבג"ץ, אני רוצה לשאול.

מירב בן ארי: אתה שאלת.

אוסאמה סעדי: לשאול.

אוסאמה סעדי: לשאול.

מירב בן ארי: לא, אדוני.

אוסאמה סעדי: שאלה אחרונה.

מירב בן ארי: שאלת את ראש העיר כשהוא דיבר.

מירב בן ארי: פעמיים נכנסת לו בדבריו.

אראל מרגלית: צריך לעשות הסדר בירושלים.

אראל מרגלית: רק שאלה.

אראל מרגלית: עד 67' – למה לא עשית שם בירה?

אוסאמה סעדי: הייתי שם?

אראל מרגלית: למה לא עשיתם בירה לפני 67'?

אראל מרגלית: הרי לא היינו שם.

אראל מרגלית: מה עשיתם שם עד 67'?

אוסאמה סעדי: רציתי לשאול - - -

יוסף ג'בארין: מה זה קשור עכשיו?

יוסף ג'בארין: אתה בא ללמד אותו עכשיו שיעור בפוליטיקה?

יוסף ג'בארין: מה זה קשור עכשיו?

<קריאות: - - -

אוסאמה סעדי: - - -

יוסף ג'בארין: - - -

מירב בן ארי: אני אוציא את שניכם החוצה.

מירב בן ארי: סדרן, תוציא בבקשה את שניהם להירגע ושיחזרו.

אוסאמה סעדי: לא חג ולא בטיח.

מירב בן ארי: אני מבקשת משניכם לצאת להירגע.

מירב בן ארי: תודה.

אוסאמה סעדי: לא חג ולא בטיח.

נחמן שי: אין ספק יום ירושלים שמח...

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: שמח במשכן.

מירב בן ארי: אוסאמה, שב, ושיהיה שקט.

אוסאמה סעדי: הוצאת אותנו.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: זו ועדת החינוך.

אוסאמה סעדי: עם כל הכבוד, זה לא קורס חינוך.

מירב בן ארי: בגלל שזה ועדת חינוך אני רוצה לחנך אתכם ולהגיד לכם - - -

אוסאמה סעדי: יש לי שאלה.

מירב בן ארי: אדוני, שאלת.

מירב בן ארי: מספיק.

אוסאמה סעדי: אני מבקש לשאול את ראש העיר על הבג"ץ.

אוסאמה סעדי: יש החלטת בג"ץ על חמש שנים.

אוסאמה סעדי: אם לא, יש חובה שהרשויות ישלמו לכסות את עלויות הלימוד של התלמידים - - -

מירב בן ארי: אמרת את זה.

מירב בן ארי: אוסאמה, דיברת על העניין של הבג"ץ, על מספר הכיתות.

אוסאמה סעדי: אם אין כיתות, ואין מחלוקת שאין כיתות, והעירייה לא סיפקה, יש החלטה של הבג"ץ שהרשויות צריכות לממן.

אוסאמה סעדי: 40% מהתלמידים שלומדים במוכר שאינו רשמי צריכים לשאת בעלויות?

אוסאמה סעדי: מה עושה העירייה עם הדבר הזה?

מירב בן ארי: העירייה רשמה לעצמה ותתייחס.

מירב בן ארי: לפני חברי הכנסת כדי שהעניינים קצת יירגעו, אני רוצה אחד-אחד – סגן ראש העיר, עופר ברקוביץ, בבקשה, ולאחר מכן חברת הכנסת רחל עזריה.

<עופר ברקוביץ': בוקר טוב וחג שמח.

<עופר ברקוביץ': אני חושב שבהחלט יש מה להיות שמחים וגאים.

<עופר ברקוביץ': תהליכים רבים ומגוונים קורים בבירה בשנים האחרונות, הרבה מאוד אנשים לוקחים אחריות על הבירה, לדעתי גם בצד המזרחי שלה יש התעוררות משמעותית של פעילים ואקטיביסטים, גם בצד המערבי, צעירים ומבוגרים.

<עופר ברקוביץ': אני חושב שראש העיר היטיב להציג פה הבוקר – אנחנו בדיון בנושא החינוך – את הרצינות שבה עיריית ירושלים נדרשת לאתגר.

<עופר ברקוביץ': אנחנו לא מנסים להסתיר שיש פה מצוקה.

<עופר ברקוביץ': צריך לומר שהיתה פה אפליה, היו שנים שבהם הנושא לא טופל כמו שצריך, והיום אנחנו רואים פערים גדולים, משמעותיים, שאנחנו נדרשים אליהם.

<עופר ברקוביץ': כדי שהדיון יהיה אופרטיבי, חברי הכנסת הערבים צריכים לנסות לחתור לאופרטיביות - - -

יוסף ג'בארין: אין חברי כנסת ערבים, יש חבר הכנסת סעדי וחבר הכנסת ג'בארין.

יוסף ג'בארין: אתה לא אומר: חברי כנסת יהודים, נכון?

<עופר ברקוביץ': הניסיון לפתור סוגיות – לא פה יוחלט עכשיו ולא יוסכם על אחדות ירושלים או לא אחדות ירושלים.

<עופר ברקוביץ': האנשים החדשים שלוקחים אחריות על ירושלים, אנחנו רוצים להסתכל עניינית, חברתית.

<עופר ברקוביץ': אנחנו מסתכלים בגובה העיניים ואנחנו רוצים שלכל תושב בעיר הזאת יהיה מקום לבן שלו, לבת שלו, ללמוד בו.

<עופר ברקוביץ': אנחנו רוצים לראות את התהליכים האלה קורים, אנחנו רוצים את ההתגייסות של כולם, אנחנו רוצים קונצנזוס מלא.

<עופר ברקוביץ': אין אחד שלא מסכים על הדבר הזה ועל הצורך הזה.

<עופר ברקוביץ': ולכן אני מציע לא לקחת את זה למקומות גבוהים ורחוקים שלא תורמים שום דבר עניינית, אלא לקחת את זה למקום האופרטיבי.

<עופר ברקוביץ': ברמה האופרטיבית הוצגו פה נתונים ברורים על גודל האתגר.

<עופר ברקוביץ': אם ממשלת ישראל מדברת על צמצום פערים, ואם ממשלת ישראל מבינה את החשיבות שבהקניית חינוך ככלי לצמצום פערים, ואם ממשלת ישראל רוצה לא רק להגיע אתנו למאבקים בדיוני תקציב פעם בשנה, כשצריכים לסגור תקציב, אז בואו נסתכל על הנתונים האלה ובואו נבין מה זה אומר לבנות 500 כיתות בשנה, ומה זה אומר 100 מיליון שקל בשנה שכירויות, ומה זה אומר תכנון של אותן שכירויות, כפי שהציג כאן ראש העיר, ובואו נבין איך מגייסים יחד את כל הזרמים ואת כל הכוחות לאתגר הזה.

<עופר ברקוביץ': זה מה שצריך לעשות.

<עופר ברקוביץ': אין ויכוח על הדבר הזה.

<עופר ברקוביץ': המציאות היא קשה.

<עופר ברקוביץ': יש ילדים שלומדים במקומות שלא צריך ללמוד בהם.

<עופר ברקוביץ': אני מבקש מכולכם להתכנס לאתגר הזה ולעזור לנו.

<עופר ברקוביץ': גם אנחנו צריכים להשתפר, אגב, גם אנחנו צריכים למצות את ההליכים, גם אנחנו צריכים לדחוף את העגלה יותר קדימה, אני רואה את הדיונים הקדחתניים שמנהל מנכ"ל העירייה בנושאים של כיתות החינוך בוקר-בוקר.

<עופר ברקוביץ': אנחנו מבינים את האתגר.

<עופר ברקוביץ': עכשיו צריך להתגייס ולעזור לנו.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: חברת הכנסת רחל עזריה.

יוסף ג'בארין: הוא לא אמר כלום.

מירב בן ארי: הקשבתי לו והוא אמר דברי טעם.

מירב בן ארי: עכשיו חברת הכנסת רחל עזריה.

יוסף ג'בארין: דברי טעם כלליים - - -

מירב בן ארי: ראש העיר - - -

נחמן שי: - - -

מירב בן ארי: ראש העיר יתייחס בסיכום.

יוסף ג'בארין: הוא מחליט?

יוסף ג'בארין: הוא לא מחליט - - -

מירב בן ארי: הוא אמר דברים שלא מצאו חן בעיניך.

מירב בן ארי: זה בסדר.

מירב בן ארי: מותר לו.

מירב בן ארי: בבקשה, חברת הכנסת רחל עזריה.

מירב בן ארי: נשמח אם תתייחסי לכיתות.

רחל עזריה: אני אתייחס כמובן גם לכיתות.

רחל עזריה: ירושלים חזקה יותר מכל מה שראיתם פה, ואנחנו רגילים לזה בירושלים שהפוליטיקאים מעל הראש שלנו עושים את המאבקים שלהם ומדברים את הדברים שלהם, כי זה מביא את הכותרות, גם ביום ירושלים ולא רק ביום ירושלים.

רחל עזריה: זו השיטה, ואנחנו הירושלמים, התרגלנו לזה.

רחל עזריה: אני רוצה לספר לכם על דברים שקורים בירושלים שלא תשמעו אותם בכל מקום.

רחל עזריה: למה?

רחל עזריה: כי אנחנו רוצים שירושלים תיחשב עיר של מאבק, זה נותן המון קרדיט פוליטי להרבה אנשים.

רחל עזריה: אני רוצה לספר לכם על כמה מהדברים האלה.

רחל עזריה: יש היום חילונים שמגייסים כסף עבור סטודנטים חרדים ואומנויות חרדיות.

רחל עזריה: 30 דתיות שהובילו ומובילות מאבק בהדרת נשים.

רחל עזריה: דתיים שקידמו ומקדמים פעילויות תרבות ופנאי לחילונים בשבת.

רחל עזריה: שמאלנים שבאים בכל שבוע לשוחח עם נוער להב"ה במרכז העיר.

רחל עזריה: על זה בחיים לא תשמעו.

רחל עזריה: ימניים שפועלים לקדם יוזמות כלכליות במזרח העיר.

רחל עזריה: תושבי מזרח ירושלים שמקימים יחד עם תושבי מערב ירושלים את איחוד הצלה, את מד"א למזרח ירושלים.

רחל עזריה: רבנים שתומכים בקהילה הגאה לאחר הרצח במצעד הגאווה בשנה שעברה.

רחל עזריה: אנשי הבית הפתוח והתנועה הירושלמית שמשוחחים עם חרדים בכל יום חמישי בכיכר ציון.

רחל עזריה: מעגלים-מעגלים של אוהבי ירושלים שיושבים ומדברים.

רחל עזריה: מה שקורה פה זה לא אהבת ירושלים.

רחל עזריה: מה שקורה פה זה הפיכת ירושלים לעיר של קושי, כאב ושנאה.

רחל עזריה: אתם יודעים מה, לתושבי ירושלים נמאס.

רחל עזריה: אנחנו יודעים לפתור את העניינים.

רחל עזריה: אנחנו לא ניתן יותר לדיונים האלה להתקיים ושבהם אנשים יצעקו לנו מעל הראש ובסופו של דבר לא יפתרו את הבעיות.

רחל עזריה: לעניין הכיתות, שזה העניין שלשמו נתכנסנו, למרות שלדעתי יש הרבה דברים אחרים שראוי לדבר עליהם ביום ירושלים - - -

יוסף ג'בארין: זו אותה אחריות על בניית כיתות?

רחל עזריה: שנייה.

רחל עזריה: אני יכולה לדבר?

יוסף ג'בארין: את אומרת "שני הצדדים".

יוסף ג'בארין: מה זה שני הצדדים?

יוסף ג'בארין: יש עירייה ומשרד החינוך שהם האחראים, ויש חברי כנסת שתפקידם לבקר.

רחל עזריה: אתה נותן לי לדבר?

מירב בן ארי: חבר הכנסת ג'בארין - - -

רחל עזריה: לא אמרתי "שני הצדדים" על הכיתות, אמרתי "שני הצדדים" על המאבק שעכשיו ראינו מול העיניים שלנו.

רחל עזריה: אני יודעת טוב מאוד מה קורה במזרח העיר, ואני יודעת שרוב תושבי מזרח העיר לא מעוניינים בקו שאתם מציגים.

אוסאמה סעדי: את לא יודעת כלום.

אוסאמה סעדי: מתי ביקרת, רחל - - -

<קריאות: - - -

רחל עזריה: אני הייתי אחראית על הבניינים הקהילתיים, אני ביקרתי בכל מקום בירושלים - - -

אוסאמה סעדי: בכפר עקב - - -

רחל עזריה: בטח שהייתי, גם בכפר עקב.

רחל עזריה: מה נראה לך?

רחל עזריה: שאני מפספסת משהו?

מירב בן ארי: חבר הכנסת סעדי.

מירב בן ארי: מספיק.

יוסף ג'בארין: הם מזמינים אותנו, לא אנחנו באים.

מירב בן ארי: חבר הכנסת סעדי, נתתי לך הזדמנות כדי שתבוא לפה ותירגע קצת.

נחמן שי: - - -

מירב בן ארי: תודה, נחמן, אני מסתדרת.

נחמן שי: אני לא עוזר לך, אני עוזר לכולנו.

רחל עזריה: הוא לא - - -

מירב בן ארי: רחל, אני מסתדרת.

מירב בן ארי: אדוני, הערה אחרונה שלך ואתה באמת יוצא.

מירב בן ארי: אין צורך לפוצץ פה את הדיון.

מירב בן ארי: זו לא המטרה, ואתה גם לא תפוצץ לי את הדיון.

מירב בן ארי: תשכח מזה.

מירב בן ארי: רחל עזריה, בבקשה.

רחל עזריה: תודה.

רחל עזריה: רוב תושבי מזרח העיר לא מעוניינים בבלגן הזה ולא מעוניינים במאבק הזה.

רחל עזריה: זאת המציאות.

רחל עזריה: אנחנו לא ניתן לקיצונים להכתיב לנו את המציאות בירושלים.

רחל עזריה: יש יותר מדי קיצונים שזה טוב להם מהרבה מאוד סיבות להעלות את העיר הזאת באש, אבל בסוף אנחנו אוהבים את העיר הזאת יותר מאשר את האידיאולוגיות הקיצוניות ואנחנו - - -

אוסאמה סעדי: מי שבונה 15,000 יחידות מחוץ לגדר, הוא רוצה להצית את העיר.

מירב בן ארי: סדרנים, בבקשה.

מירב בן ארי: חבר הכנסת סעדי, זהו.

מירב בן ארי: תודה, לצאת החוצה.

אוסאמה סעדי: מי שבונה 15,000 יחידות, שכונה חדשה בעטרות.

מירב בן ארי: חבר הכנסת סעדי, כבר פעם שלישית.

אוסאמה סעדי: אתם מציתים את העיר, לא אנחנו.

מירב בן ארי: אני מבקשת ממך לצאת מהדיון.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: (חבר הכנסת אוסאמה סעדי יצא מאולם נגב) בבקשה לסיים.

רחל עזריה: אנחנו רוצים לחיות בעיר הזאת, לחיות בה בשלום ובאהבה ובשכנות טובה.

רחל עזריה: בירושלים – כבר הבנו מזמן שאף אחד לא הולך להיעלם, ואנחנו פועלים כדי שנוכל להמשיך את חיי היומיום שלנו בירושלים.

רחל עזריה: לעניין הכיתות.

רחל עזריה: אני מבקשת להתייחס לשקופית השנייה שהוצגה עם הירוק, הצהוב והאדום ולומר שיש באופן הצגת השקופית אפליה כלפי הציבור הלוא חרדי והלוא ערבי, קרי, הממלכתי והממלכתי-דתי, כי האופן שבו זה בנוי, שבו, כבוד ראש העיר, אתה בונה איפה שכבר יש בית ספר, בעצם צריך להכשיר כיתות ולבנות כיתות, מתעלם מהמציאות בממלכתי והממלכתי-דתי שלא יכולים לבנות כיתות אלטרנטיביות ואחר-כך תכשיר אותן.

מירב בן ארי: - - -

רחל עזריה: שנייה, מירב.

רחל עזריה: מאוד חשוב העניין הזה.

מירב בן ארי: הוא יתייחס לזה.

רחל עזריה: לא, מירב.

מירב בן ארי: הוא יתייחס בסיום דבריו לירוק.

מירב בן ארי: הוא יתייחס, בלשון עתיד.

רחל עזריה: אני לא מדברת על הירוק, אני מדברת על זה שהאופן שבו הוא שם - - -

מירב בן ארי: הוא ידבר.

רחל עזריה: לא, כבוד היושבת-ראש, האופן שבו הוא שם את האדום והצהוב, גורם לכך שיש אפליה כלפי הציבור הלוא חרדי והלוא ערבי.

רחל עזריה: לא נבנות כיתות, לא נבנים בתי ספר, הציבור עוזב את העיר בגלל העומס בכיתות.

רחל עזריה: כל בית ספר שיש, מלא עד אפס מקום, כל כיתה שיש, מלאה עד אפס מקום, וזה בכלל לא מופיע אפילו בהגדרת היעדים של עיריית ירושלים.

רחל עזריה: אין בית ספר ממלכתי-דתי בארנונה, למרות שכל בתי הספר באזור עולים על גדותיהם - - -

ניר ברקת: את יודעת לקרוא?

רחל עזריה: סליחה?

רחל עזריה: מה זה היה?

מירב בן ארי: אדוני, אני מבקשת לדבר בשפה - - -

רחל עזריה: - - -

מירב בן ארי: מספיק, רחל.

מירב בן ארי: תני לי.

מירב בן ארי: אני מגינה עליך עכשיו.

רחל עזריה: יאללה, תגני.

רחל עזריה: אני סומכת עליך.

מירב בן ארי: אתה לא יכול להגיד לחברת כנסת "את לא יודעת לקרוא".

ניר ברקת: פשוט כתוב שם, אני לא יודע אם היא ראתה.

מירב בן ארי: אין בעיה.

מירב בן ארי: אדוני, גם אם מדבריך משתמע, אתה לא יכול לומר דבר כזה לחברת כנסת, ועל כך היא מקבלת עכשיו עוד דקה.

רחל עזריה: תודה רבה.

רחל עזריה: אין מספיק מקום בבית הכרם, אין בית ספר ממלכתי-דתי, וצריך לבנות בקטמון ח' ו-ט'.

רחל עזריה: לא בונים את בתי הספר האלה.

רחל עזריה: זה דבר אחד.

רחל עזריה: דבר שני, וזאת נקודה שכואבת מאוד להורים בירושלים, לא משפצים בכלל – כמה פעמים גם אני פניתי, יושבים פה אנשים ממנח"י, גם כבוד חבר המועצה הרב אהרון לייבוביץ – כמה פעמים פנינו ואמרנו שצריך שיפוצי עומק בבתי הספר?

רחל עזריה: יש בתי ספר בני 90, שלא עברו שיפוץ.

רחל עזריה: אין שיפוצים בכלל.

רחל עזריה: ההתמקדות הזאת בעניין של המגזר החרדי והמגזר הערבי זה פשוט בגלל שזה הכסף שמשרד האוצר מעביר.

רחל עזריה: אפשר להעביר ביקורת עד מחר על משרד האוצר, אבל זה כסף שמועבר.

רחל עזריה: מתי אנחנו נשמע על האחריות של עיריית ירושלים לילדי ירושלים ולא רק כצינור לטיפול בכסף שמגיע מהאוצר?

רחל עזריה: לכן אני מבקשת לשמוע התייחסות כמה ומתי הולכים לבנות את בתי הספר האלה שצריכים לבנות.

רחל עזריה: מתי הולכים להתחיל לשפץ ומתי סוף-סוף יעשו את תוכנית החומש של שיפוץ בתי הספר בירושלים?

רחל עזריה: זו תוכנית חומש שמדברים עליה שלוש שנים לדעתי.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: ראש העיר יתייחס.

רחל עזריה: אין בעיה.

רחל עזריה: אני רק אתנצל.

רחל עזריה: אני צריכה לצאת לוועדת הכספים.

מירב בן ארי: אני אמסור לך את ההתייחסות של ראש העיר.

מירב בן ארי: אין בעיה.

רחל עזריה: תודה רבה.

רחל עזריה: חבר מועצת העיר, הרב אהרון לייבוביץ, בבקשה.

<אהרון לייבוביץ': מכובדי, קודם כול, אני רוצה לומר שאני מאוד גאה בחינוך בירושלים.

<אהרון לייבוביץ': ילדים בירושלים מקבלים חינוך איכותי, רמת שביעות הרצון של המשפחות, של ההורים – אני כמעט לא זוכר ילד בשנה שאני מחזיק בתיק ששאלתי אותו אם הוא אוהב את בית הספר שהוא אמר לי "לא".

<אהרון לייבוביץ': כשהייתי ילד לא אהבתי את בית הספר שלמדתי בו ורוב חברי לא אהבו את בתי הספר שהם למדו בהם.

<אהרון לייבוביץ': התושייה של העיר הזאת, התוכניות שנותנות את האיכויות, האופן שבו אנחנו יודעים לנצל את היתרון הירושלמי עבור הירושלמים ולהתחרות בערים שההשקעה פר ילד, כן, אולי גבוהה, אבל זה רק כשמכמתים את המספרים.

<אהרון לייבוביץ': כשמסתכלים על החוויה של לגדול בעיר בירה, עיר מגוונת, עיר מיוחדת כמו ירושלים ואהבת העיר לילדים, כאן חייבים להבין, הסיפור בעיר הזאת זה כמות הילדים.

<אהרון לייבוביץ': כמות הילדים בעיר הזאת כשמסתכלים על אחוזים של ילדי מדינת ישראל, כמה חיים בתוך ירושלים, מבינים שהמשוואות האלה, צריך לראות בהן הזדמנות.

<אהרון לייבוביץ': השקעה בילדי ירושלים היא השקעה משמעותית בילדי מדינת ישראל, וזו זירה שאם נתמקד בה, יש לנו יתרון עצום, כי אנחנו יכולים למקד את הבעיות ולעשות משהו שמשנה משוואות.

<אהרון לייבוביץ': דרך אגב, ההזדמנות בגיל הרך, שבו השקעה של שקל אחד שווה 5-6 שקלים בחיסכון לטווח רחוק.

<אהרון לייבוביץ': יש הזדמנות בירושלים לעשות מהפכה ברמה של כל מדינת ישראל.

<אהרון לייבוביץ': המחסור בכספים – וכאן, כמי ששותף לראש העיר בהתמודדות היומיומית, וגם כמובן כמי שמשוחח גם באופן יומיומי עם חברת הכנסת רחל עזריה על האתגרים והקשיים, החיבור בין האתגרים שראש העיר הציג והכאב של תושבי העיר על איכויות בתי הספר, המקום הזה הוא המקום שבו מדינת ישראל גם חייבת לסייע, כדי שנוכל לצאת מהמשוואות הבין-מגזריות ולהתחיל לטפל בבתי הספר שלנו.

<אהרון לייבוביץ': החוויה של למידה במקום שהוא מרופט, שהוא מתפרק, שכל הזמן בדק הבית במנח"י מתעסק בכיבוי שריפות ולא מצליח להגיע לסביבה הפיזית, הפער בין הסביבה הפיזית לבין האיכות החינוכית הוא מאוד-מאוד מקשה על החוויה היומיומית של התושב במערב העיר.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: רק תסיים, אדוני, כי אנחנו חייבים לסיים.

<אהרון לייבוביץ': אני מסיים.

<אהרון לייבוביץ': חלק גדול מהסיבה, כי אנחנו חשים את השיסוע של המגזרים שלהם יש מחסור בכיתות לימוד, המגזר החרדי או המגזר הערבי, וזה המקום שבו לקיחת אחריות של מדינת ישראל, אני מרגיש שתיתן לי את הפתח לשכנע סוף-סוף את ראש העיר שצריך לעשות מהפכה משמעותית יותר גם בבתי הספר במערב העיר, מקום שאני ידוע שאתה רואה את זה אבל לא מרגיש חופשי כדי להיכנס לעומק העניין.

מירב בן ארי: תודה רבה, אדוני.

מירב בן ארי: חבר הכנסת ג'בארין, לאור העובדה שיש חצי שעה ובערך קרוב ל-80 דוברים, אני אשמח אם לא תחזרו על דברים האחד של השני וגם אם תוכלו להתמקד בנושא.

מירב בן ארי: בבקשה, חבר הכנסת ג'בארין.

יוסף ג'בארין: קודם כול, יש משהו אירוני בכך שדווקא אני וחבר הכנסת סעדי, דווקא אנחנו דורשים לבנות כיתות בחינוך הממלכתי.

יוסף ג'בארין: אני אומר שזה אירוני, כי במישור הפוליטי אנחנו במקום אחר.

יוסף ג'בארין: אני לא אחזור על הדברים, אבל אתם מכירים את העמדה הפוליטית שלנו, שמזרח ירושלים זה חלק משטח שנכבש ב-67', ולכן דין מזרח ירושלים כדין כל הגדה המערבית.

יוסף ג'בארין: אלא שאנחנו מדברים על צורך חיוני ביותר לילדים, וילדים בלי חינוך, אין להם עתיד.

יוסף ג'בארין: אם נגזר עליהם לחיות תחת שלטון זר, לפחות שיוכלו לקבל את הזכות הבסיסית שלהם לחינוך.

יוסף ג'בארין: גברתי היושבת-ראש, אנחנו לא מתחילים מהיום, הדיון הזה הוא המשך - - -

מירב בן ארי: אתה לא יכול לשבת בכנסת ישראל - - -

יוסף ג'בארין: הדיון הזה הוא המשך - - -

מירב בן ארי: תן לי להעיר.

מירב בן ארי: סליחה, אני יושבת-ראש הוועדה, אתה יכול לתת לי להעיר.

מירב בן ארי: אתה לא יכול לשבת בוועדת החינוך של הכנסת ולדבר על זה שהשלטון הישראלי בירושלים הוא שלטון - - -

יוסף ג'בארין: במזרח ירושלים.

מירב בן ארי: - - - הוא שלטון זר.

יוסף ג'בארין: אני יכול.

יוסף ג'בארין: את רוצה לכפות עלי עמדה פוליטית?

מירב בן ארי: לא, אני לא רוצה לכפות עליך.

מירב בן ארי: הנייר סובל הכול והפרוטוקול סובל הכול, אבל אתה לא מצפה ממני, כיושבת-ראש הוועדה, לשמוע את הדברים שלך ולא להגיב על שלטון זר.

מירב בן ארי: האם שאלת את תושבי מזרח ירושלים איזה שלטון הם היו מעדיפים?

מירב בן ארי: עשית סקר?

מירב בן ארי: אתה יודע מה הם מעדיפים או שהחלטת שהם לא רוצים את השלטון הישראלי, הם רוצים את השלטון הפלסטיני?

יוסף ג'בארין: תעשי סקר.

יוסף ג'בארין: בבקשה.

מירב בן ארי: תעשה אתה.

יוסף ג'בארין: אם את מוכנה להתחייב שמה שהם יחליטו, זה מה שיקרה, אני גם מסכים.

מירב בן ארי: אני אומרת לך שאם היו שואלים את תושבי מזרח ירושלים, אני לא בטוחה שהם היו רוצים את השלטון הפלסטיני.

יוסף ג'בארין: מירב, אני מסכים.

יוסף ג'בארין: אם העמדה שלך שצריך לעשות סקר, מצוין - -

מירב בן ארי: לא אמרתי מה העמדה שלי.

יוסף ג'בארין: - - מצוין, אני מסכים, בואו נעשה את זה.

נחמן שי: נחסוך את הסקר הזה.

יוסף ג'בארין: מצוין.

מירב בן ארי: אתה לא יכול לומר על שלטון מדינת ישראל בירושלים שהוא שלטון זר.

יוסף ג'בארין: במזרח ירושלים.

מירב בן ארי: סליחה, בירושלים.

מירב בן ארי: זו הערה לדברים.

יוסף ג'בארין: אם נגזר עליהם במזרח ירושלים לחיות תחת שלטון זר, כשהם לא שותפים בבחירתו, ואת יודעת את זה, וכבוד ראש העיר יודע שהם לא שותפים בבחירות לעיר, ואלה נתונים ברורים ולא צריך להתווכח עליהם, לפחות לספק להם את הדבר הכי בסיסי שנקרא "חינוך".

יוסף ג'בארין: לא נפתח את כל הנושאים, אנחנו מתחילים מבג"ץ שהיה ב-2011, בג"ץ אמר במפורש שחסרות אלפי כיתות, שתוך חמש שנים, זאת אומרת, עד היום, צריך לסגור את הפער.

יוסף ג'בארין: אם הפער הזה לא נסגר, כתוב בבג"ץ שצריך למצוא מנגנון להחזיר למשפחות ששולחות את הילדים שלהם למוכשר, לחינוך המוכר הלוא רשמי, את שכר הלימוד.

יוסף ג'בארין: אני רוצה את החלק הזה בבג"ץ.

יוסף ג'בארין: אני לא רוצה שתפתחו להם בתי ספר של העיר, בית ספר ממלכתי, אני דווקא רוצה שהם יהיו במוכר הלוא רשמי, יותר נוח לי פוליטית שהם יהיו שם, ואז תיישמו את החלק הזה של הבג"ץ, תעשו את ההסדרים שהבג"ץ דיבר עליהם - - -

ניר ברקת: זה לא תום לב מה שאתה אומר.

יוסף ג'בארין: זה כתוב בבג"ץ.

ניר ברקת: זה לא תום לב מה שאתה אומר.

יוסף ג'בארין: לא משנה.

יוסף ג'בארין: כתוב שאם בתוך חמש שנים אתם לא מסדירים מסגרת חינוכית לתלמידים במזרח ירושלים, צריך לעשות הסדרים – הכול כתוב בהחלטת בג"ץ – של שיפוי, להחזיר את שכר הלימוד שהמשפחות האלה משלמות.

יוסף ג'בארין: בבקשה, תסבירו לנו מה המנגנון שאתם עושים.

יוסף ג'בארין: האם אתם מוכנים או שאתם ממשיכים לבזות גם את בג"ץ בעניין הזה?

יוסף ג'בארין: תודה.

מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע את ההורים.

מירב בן ארי: פז כהן, יושב-ראש ועד ההורים של ירושלים.

מירב בן ארי: יש לך ממש שתי דקות, אז קדימה.

<פז כהן: יש ועד הורים של ירושלים, ובמזרח ירושלים קם ועד נוסף, ואנחנו עובדים ביחד, בשיתוף פעולה.

<פז כהן: הנתונים הוצגו כאן וראינו אותם.

<פז כהן: אנחנו לקראת הליך של עתירה נוספת לבית המשפט בנושא של יישום בניית כיתות לימוד, כי שמענו בוועדות שהעירייה אומרת שהממשלה והממשלה אומרת שהעירייה.

<פז כהן: ביקשנו נתונים מהעירייה, קיבלנו נתונים מהעירייה כמה כיתות לימוד חסרות, ביקשנו נתונים ממשרד החינוך, אנחנו בכל פעם נדחים ולא יודעים כמה כיתות חסרות.

<פז כהן: קודם כול, לפני שניגשים לסוגיה הזאת, הייתי שמח לדעת בדיון הזה אם משרד החינוך יודע כמה כיתות לימוד חסרות בירושלים בכלל.

נחמן שי: זה לא אותם מספרים כמו של העירייה.

מירב בן ארי: עכשיו יש לך גם את הרשויות וגם את העירייה.

מירב בן ארי: מוחמד, אני רוצה לשמוע גם אותך.

מירב בן ארי: מוחמד עדאל, ועד ההורים של מזרח ירושלים.

מירב בן ארי: בבקשה, אדוני.

מירב בן ארי: ממש בקצרה ומדויק, שראש העיר יוכל להתייחס.

<מוחמד עאדל גזאוי: חוסר הכיתות – כמו שאמר חברי ג'בארין יש בג"ץ שהחליט שצריך לפחות לממן או לשלם למשפחות שמשלמות לילדים אם אין ולא יהיו כיתות אחרי חמש שנים.

<מוחמד עאדל גזאוי: אני מאוד מקווה שתהיה החלטה חיובית לעניין הזה.

<מוחמד עאדל גזאוי: רציתי לדבר על עניין אחר, אני לא יודע אם ניתן.

<מוחמד עאדל גזאוי: אנחנו מרגישים במזרח ירושלים שממש נלחמים בתוכנית הלימוד הפלסטינית ומנסים להכניס בכוח את תוכנית הלימוד הישראלית.

<מוחמד עאדל גזאוי: אני רוצה הסבר.

<מוחמד עאדל גזאוי: אני לא יודע איך להגיד את זה, אבל לפי הסכמים, לפי מה שכל הזמן למדו במזרח ירושלים, היינו מעדיפים והיינו רוצים להמשיך ללמוד בתוכנית הלימוד הפלסטינית.

מירב בן ארי: משרד החינוך יתייחס לזה.

ניר ברקת: אני אתייחס לזה.

מירב בן ארי: בבקשה.

מירב בן ארי: אין בעיה, אדוני.

מירב בן ארי: אני רוצה לתת לראש העיר להתייחס לדברים שנאמרו.

<באנה שגרי-בדארנה: - - -

מירב בן ארי: סליחה, מי את?

<באנה שגרי-בדארנה: עורכת-דין מהקליניקה לזכויות אדם, מייצגת את עיסאוויה.

מירב בן ארי: לא עכשיו.

מירב בן ארי: אחרי זה.

מירב בן ארי: אני צריכה לשחרר את ראש העיר.

מירב בן ארי: אנחנו ממשיכים את הדיון.

<באנה שגרי-בדארנה: מילה אחת, ואז הוא יכול לענות על הכול ביחד.

מירב בן ארי: תגידי נקודה אחת.

מירב בן ארי: בבקשה.

<באנה שגרי-בדארנה: בעיסאוויה אנחנו מייצגים את ההורים, ואכן הגענו לנקודה הזאת שענו לנו שאין מקום, לא בגנים, לא ב-ב' עד ו', יותר מ-50 ילדים שאין להם שום מקום.

<באנה שגרי-בדארנה: לאף אחד לא מציעים שיפוי.

<באנה שגרי-בדארנה: אנא בבקשה שיפוי לפחות.

ניר ברקת: איך נוצר האתגר הגדול הזה?

ניר ברקת: כנסו לפרספקטיבה המגזר החרדי והמגזר הערבי בירושלים - - -

<אשרת מימון: סליחה, אדוני הולך אחרי דבריו?

ניר ברקת: כן, לצערי יש לי ועדת כספים שאני הולך להציג שם.

ניר ברקת: אני לא חייב להיות פה, יש פה מנכ"ל שיוכל להישאר ולענות על השאלות במקומי.

<אשרת מימון: יש כזה פער נתונים עם מה שהוצג.

מירב בן ארי: מי גברתי?

<אשרת מימון: מ"עיר עמים".

<אשרת מימון: אוספת נתונים על כיתות.

מירב בן ארי: גברתי, קודם כול, הוועדה הזאת משודרת.

מירב בן ארי: דבר שני, יצא סיכום וראש העיר יצטרך להתייחס.

מירב בן ארי: מי שירצה, גם יוכל לקרוא את זה.

מירב בן ארי: לצורך העניין ראש העיר נמצא בעוד ועדות כי זה יום ירושלים.

מירב בן ארי: וזה בסדר, אנחנו נדבר.

<אשרת מימון: לא.

מירב בן ארי: אני לא עושה אתך דיון, גברתי.

<אשרת מימון: אני רק אגיד לך, גברתי.

<אשרת מימון: זה דיון עשירי באותו עניין.

מירב בן ארי: ממש לא, גברתי, היחידים שעונים להם על קריאות ביניים, וגם ככה היה קשה, זה חברי כנסת, אני לא צריכה גם קריאות ביניים של הציבור.

מירב בן ארי: בבקשה.

ניר ברקת: יושבת-ראש הוועדה, אני רוצה להזכיר שאנחנו ביקשנו להציג את הנושא הזה פה בוועדה כנושא המרכזי.

ניר ברקת: אני חושב שהתקדמנו כברת דרך מאוד-מאוד גדולה, ואנחנו מציגים בשקיפות מוחלטת את האתגרים שיש לנו.

ניר ברקת: אני מנסה להסביר לחברות ולחברים איך הגענו למצב הזה.

ניר ברקת: החינוך במזרח העיר, איכות החיים במזרח העיר, התושבים הערבים, הם בסדר גודל יותר טוב ממקומות אחרים, כנ"ל המגזר החרדי, שרוצה לחיות בירושלים, והשירותיות שהוא מקבל בירושלים יותר טובה ממקומות אחרים.

ניר ברקת: כתוצאה מהתהליך הזה אנחנו רואים גידול ניכר ב-20-30 השנים האחרונות בהיקף התושבים במזרח העיר, גם הערבים וגם החרדים - - -

<באנה שגרי-בדארנה: - - - מעמד.

ניר ברקת: היה לנו מיתון מסוים במגזר הכללי, לכן אתם רואים את הפער בצורך למצאי, שהוא יותר גדול במקום שבו חל הגידול הטבעי הגדול ביותר.

ניר ברקת: אגב, גידול טבעי מצביע על זה שאנשים רוצים לחיות פה ולא ההיפך.

ניר ברקת: לטובת העניין אני רוצה להעביר מסר שעובר בכל מועצת העיר, זה בא ממני ובא מכל הנהלת העיר.

ניר ברקת: כל הילדים שלנו הם ילדים שלי, אין מבחינתי הבדל בין ילד ערבי, מוסלמי, נוצרי, יהודי, חרדי, חילוני, לא בוועד ההורים, לא בהנהלת העיר, ואנחנו מנהלים את התקציבים שלנו בשקיפות מוחלטת ומציגים איפה הפערים יותר גדולים.

ניר ברקת: זאת המראה.

ניר ברקת: אנחנו מסתכלים, אנחנו יודעים איפה אנחנו נמצאים.

יוסף ג'בארין: ההבדל הוא בשטח, ההבדל הוא במציאות.

ניר ברקת: זה משקף את המציאות.

ניר ברקת: לצד המראה הזאת, אני, כמי שמסתובב כל שבוע בבתי ספר, ואין פה מי שהיה ביותר בתי ספר ממני בעיר הזאת, כמחזיק תיק החינוך, מכיר את המצוקות מקרוב.

ניר ברקת: לא צריך להסביר לי.

ניר ברקת: אני מבין אותן ומכיר אותן.

ניר ברקת: לגופו של עניין.

ניר ברקת: שאלו מה עושים במזרח העיר.

ניר ברקת: חברים, קיבלנו השנה – לא דיברתי על זה, הצטנענו קצת – פרס חינוך יישובי בפעם הראשונה.

ניר ברקת: כל הפרויקטים האסטרטגיים החדשים שהשקנו, אם זה בתי ספר בקהילה, מחשב לכל מורה, היתרון הירושלמי, פרויקטים במיליוני שקלים גדולים, הם מתחלקים לכל המגזרים.

ניר ברקת: יום חינוך ארוך במזרח העיר, לבתי הספר התיכוניים, פרויקט של 6 מיליוני שקל בשנה שהשקנו השנה, בשביל לוודא שהילדים לא ילכו לרחוב, אלא יוכלו להמשיך עד 17:00.

ניר ברקת: תיכוני בנים, השקנו מתוך האיתות שחשוב לנו מאוד שהילדים לא יבחרו בדרך האלימות, כי שם הם ייתקלו בקיר, אלא ילכו וישדרגו את מערכת החינוך.

ניר ברקת: שאלת על בגרות פלסטינית – "תווג'יהי".

ניר ברקת: זכותו של כל תושב בירושלים לבחור את מערכת החינוך שלו.

<מוחמד עאדל גזאוי: אתם מלחיצים - - -

ניר ברקת: תקשיב לי עד הסוף.

מירב בן ארי: אדוני, אל תפריע.

<מוחמד עאדל גזאוי: מסקר אחרון שעשינו בין התושבים הפלסטינים הערבים בירושלים 40% רוצים ללמוד "תווג'יהי", 40% רוצים בגרות ישראלית ו-20% רוצים טכנולוגיה.

<מוחמד עאדל גזאוי: אני ועיריית ירושלים נספק לכל הורה מה שהוא רוצה, לא מה שאתה רוצה, לא מה שאני רוצה, לא מה שחברי הכנסת רוצים.

<מוחמד עאדל גזאוי: אנחנו זורמים עם הביקושים.

<מוחמד עאדל גזאוי: ולכן כשיהיה ביקוש לבגרות ישראלית, ויש לנו היום 10 בתי ספר במזרח העיר, שמלמדים גם "תווג'יהי" וגם בגרות ישראלית, זו בחירה של מנהל בית ספר והורים.

<מוחמד עאדל גזאוי: אתה לא יכול להכתיב לשום הורה, גם אני לא אכתיב - - -

<מוחמד עאדל גזאוי: זה לא נכון.

ניר ברקת: עובדה.

ניר ברקת: אני אתן לך את המספרים.

<מוחמד עאדל גזאוי: אני חי שם.

מירב בן ארי: אדוני, אל תפריע.

ניר ברקת: - - - ואתה, אין לך זכות לדבר בשם תושבים שרוצים אחרת ממך.

ניר ברקת: אתה יכול להציג את עמדתך, זה בסדר.

<אשרת מימון: לוועד הורים אין זכות?

ניר ברקת: לגבי היקף הבינוי.

ניר ברקת: בניגוד לעבר שבו העירייה, כפי שאמרתי קודם, נתנה לאחרים לבנות, העירייה היום בונה בעצמה.

ניר ברקת: היום הגענו למצב שהנתיב הקריטי זה אשראי בנקאי בהיקפים חסרי תקדים, שהעיירה תפתור – אני אומר לך באחריות, אנחנו נפתור את הדבר הזה.

ניר ברקת: מכאן אני הולך לוועדת הכספים לדבר בעיקר על זה, ומה שדיברתי בממשלת ישראל בשבוע שעבר זה בעיקר על הפער הזה ועוד כמה נושאים שיש לנו.

ניר ברקת: ולכן אני מאמין שפיצחנו מה שצריך לעשות.

ניר ברקת: אני כאן בכנסת, בוועדת החינוך, בוועדת הכספים, בלובי, בממשלת ישראל.

ניר ברקת: כולם יודעים שאת הנושא הזה אנחנו יודעים לפתור ונפתור אותו, כי מגיע לילדי ירושלים התהליך הזה.

ניר ברקת: וזה רק בצד של הבינוי, אני לא מדבר על מה שבצדק נאמר כאן, הפער התקצובי.

ניר ברקת: כל אחד רואה מהתקציב שלו.

ניר ברקת: יבואו חברי הכנסת ויגידו: חסרים לנו בתי ספר במגזר הכללי.

ניר ברקת: זה נכון, זה בתוך ה-367 שחסרים.

ניר ברקת: יבואו אלינו ממזרח העיר ויגידו נכון: בעיסאוויה ובמקומות אחרים חסר לנו, אז חלקם בירוק, חלקם בצהוב, אולי חלקם באדום.

ניר ברקת: אנחנו מכירים.

ניר ברקת: זה הסיכום.

ניר ברקת: לכאורה יכולתי לבוא לכנסת ולהגיד: כן, אין בעיה, בעיה קטנה.

ניר ברקת: לא.

ניר ברקת: הבעיה היא לא פשוטה.

ניר ברקת: היא אמיתית והיא גדולה, ואנחנו מציגים אותה במלוא היקפה.

ניר ברקת: אין פה מה להתחבא.

ניר ברקת: אלה הנתונים.

ניר ברקת: אני מאמין שתראו שבשנים הקרובות, בעזרתכם, חברי הכנסת הערבים, החרדים שלא נמצאים כאן, הם במקום אחר, החילונים, הדתיים הלאומיים.

ניר ברקת: זו ירושלים של כולם, ואנחנו חייבים לקדם אותה.

מירב בן ארי: אתה יכול להתייחס לשיפוץ שחברת הכנסת עזריה דיברה עליו?

ניר ברקת: אני יכול להסביר.

יוסף ג'בארין: שיפוץ ושיפוי.

יוסף ג'בארין: אנחנו מדברים גם וגם.

מירב בן ארי: אני יודעת לדבר.

ניר ברקת: אנחנו בעיקר עושים את זה לקראת תחילת שנה.

ניר ברקת: תקציב השיפוצים של עיריית ירושלים היה לפני כ-30-40 מיליון שקל, הם צמחו בקדנציה שלי ל-60, 80 ו-100.

ניר ברקת: השנה התחלנו עם 120 מיליון.

ניר ברקת: תקציב השיפוץ של עיריית ירושלים, שעשינו שינוי רק בוועדת הכספים האחרונה, מתקרב ל-150 מיליון שקל.

ניר ברקת: זה פי שלושה השנה הזאת מהשנה הראשונה שקיבלתי את העירייה.

ניר ברקת: התקציבים האלה הולכים לפתיחת שנה.

ניר ברקת: כל הסעיפים של שיפוץ כיתות משתפרים.

ניר ברקת: נכון, כולם היו רוצים שילך מיליארד שקל לשיפוץ רק פה.

ניר ברקת: כל אחד רואה את הזווית שלו.

ניר ברקת: אני טוען שבאחריות וקולגיאליות והסתכלות על כלל המגזרים, אנחנו מחלקים בצורה הוגנת את המשאבים שלנו, וכל המגזרים מתקדמים בעיר ירושלים.

מירב בן ארי: אני רק חייבת לחדד את הטענה הזאת.

מירב בן ארי: קודם כול, זה סכום מאוד יפה לשיפוץ כיתות, אבל יכול להיות, אדוני ראש העיר, שרוב הכסף הולך למגזר הערבי והחרדי בשיפוץ?

ניר ברקת: לא.

ניר ברקת: זה לא נכון.

מירב בן ארי: זה מה שהיא טענה.

ניר ברקת: תרשי לי.

ניר ברקת: כל אחד מסתכל מהזווית שלו.

ניר ברקת: התשובה היא לא נכון.

ניר ברקת: אני מחויב להעביר את זה במועצת העיר.

ניר ברקת: יש לי חברי מועצה חרדים, חילונים, דתיים, ואנחנו מייצגים את הערבים, וחבל שהם לא שם, אבל אנחנו מייצגים אותם נאמנה.

ניר ברקת: יש כאן ועדי הורים שמכירים, אנחנו עובדים בשקיפות מוחלטת, לפני צעד אנחנו מתייעצים עם משרד החינוך.

ניר ברקת: זו מערכת שעובדת בצורה מאוד פתוחה, הוגנת וישרה.

ניר ברקת: אני הולך לישון בלילה בידיעה שאנחנו הוגנים עם כלל המגזרים בעיר ירושלים.

ניר ברקת: זו חובתנו וזה מה שאנחנו עושים.

ניר ברקת: כל אחד רוצה להזיז תת-סעיף שהוא רוצה יותר מאחרים.

ניר ברקת: אני אומר פה, בוועדת החינוך של הכנסת, שיש אחריות, כשאנחנו מסתכלים על התמונה, מסתכלים על המראה, ויודעים איך להתקדם בקצב ניכר, אין עוד מקום בארץ שיודע לבנות או שמתכנן לבנות 500 כיתות בשנה.

ניר ברקת: זה חצי מיליארד שקל בשנה ועדיין אין לנו כיסוי מהמדינה, ואם לא נקבל כיסוי מהמדינה, נעשה את זה בעצמנו.

מירב בן ארי: אני מציעה אולי, לפני שתלך, שתשמע את נעה היימן ממשרד האוצר.

מירב בן ארי: אני רוצה לברך את כיתה ז'2 מתיכון ליד"ה, שזה ליד האוניברסיטה העברית, שהם משתתפים ביום ירושלים בכנסת.

מירב בן ארי: שלום ותודה שבאתם.

מירב בן ארי: בבקשה, נעה היימן, ממשרד האוצר.

מירב בן ארי: אני מבקשת את ההתייחסות שלך לדברים שנאמרו כאן.

מירב בן ארי: לאחר מכן נעבור למשרד החינוך.

<נעה היימן: אני אתחיל מתשובה קצרה לשאלה או להערה שהעלה חבר הכנסת אראל מרגלית לנושא ממוצע התקצוב.

<נעה היימן: תקציב המדינה יוצא בצורה דיפרנציאלית, אבל בתקציב המדינה יש הבדל בין בתי הספר הרשמיים לבין בתי הספר המוכרים שאינם רשמיים.

<נעה היימן: בירושלים, מכיוון שיש אוכלוסייה חרדית גדולה שלומדת במוכר שאינו רשמי, הממוצע של סך העיר כשמסתכלים עליו נראה נמוך.

<נעה היימן: זה לא אומר שהתקצוב נמוך כי מנסים להפלות את ירושלים.

<נעה היימן: להיפך, ההפך הוא הנכון.

<נעה היימן: אי-אפשר להסתכל על הממוצע הכללי ולהגיד שהתקציבים שהמדינה מעבירה לעיריית ירושלים הם נמוכים.

<נעה היימן: צר לי שבחרתם לעסוק בנושא הצר של בינוי כיתות לימוד, ואני גם מבינה למה, כי יותר נוח לדבר על מה המדינה לא נתנה עדיין מאשר להזכיר את כל הדברים שמשרד האוצר כן תקצב בשנה האחרונה לעיריית ירושלים, בין אם בנושא חינוך, ובין אם ביתר הנושאים שקשורים לקידום העיר, בין אם זה 499 מיליון ש"ח, שניתנו בהסכם שנעשה קצת אחרי שנת התקציב, מתוכם 96 מיליון לחינוך, זה לא כולל עוד 36 מיליון שהולכים לצהרונים וכיתות א'-ב' בעיריית ירושלים, באופן שלא דומה לרשויות אחרות מאשכול סוציו-אקונומי 4, 850 מיליון ש"ח להסכם פיתוח לפיתוח של מוסדות ציבור בעיר ופיתוח כלכלי של העיר.

<נעה היימן: נוח כמובן להגיע פעם אחר פעם לוועדה ולהצביע על המקומות שבהם המדינה עוד לא נתנה סיוע ולשכוח - - -

ניר ברקת: משאית הצל"שים בחוץ.

ניר ברקת: אגב, הודינו למדינה על הדברים הטובים.

ניר ברקת: לא הבנתי מה זה קשור לכיתות לימוד.

מירב בן ארי: אדוני ראש העיר.

מירב בן ארי: זה בסדר לבוא ולומר שמדינת ישראל מתקצבת באופן דיפרנציאלי - - -

ניר ברקת: הודיתי לראש הממשלה אתמול בצורה מסודרת ולשר האוצר.

ניר ברקת: מה זה קשור לכיתות לימוד?

מירב בן ארי: נעה, אני רוצה שתתייחסי גם לתוכנית החומש.

<נעה היימן: במקרה קוראים לשיטה הזאת "שיטת הסלאמי".

<נעה היימן: כשאני יושבת עם משרד החינוך לדיוני תקציב, אנחנו יושבים עם משרד החינוך לדיוני תקציב פעם בשנה.

<נעה היימן: ובדיון הזה משרד החינוך מציג את צרכיו, אנחנו מציגים את האפשרויות לאותה שנה.

<נעה היימן: כל הנושאים עולים על השולחן.

<נעה היימן: משרד החינוך עושה את סדרי העדיפויות שלו ומקבל החלטות קשות מאוד בדיונים האלה, אבל הדיונים האלה נערכים אחת לשנה.

<נעה היימן: עם עיריית ירושלים נערכו השנה כבר שני דיונים תקציביים.

<נעה היימן: בדיון אחד הם קיבלו 499 מיליון ש"ח, בדיון השני הם קיבלו 850 מיליון ש"ח - - -

<אמנון מרחב: בלי שקל לכיתות לימוד.

<אמנון מרחב: בלי שקל לבינוי כיתות לימוד.

<אמנון מרחב: המספרים שהצגתם נכונים.

<אמנון מרחב: לא תוקצב שקל מהם לכיתות לימוד.

מירב בן ארי: העניין הוא ש-850 מיליון שקל מתוקצבים, נעה, לפיתוח - - -

<אמנון מרחב: לפיתוח תוכנית של - - -

מירב בן ארי: רגע.

מירב בן ארי: לחינוך?

<אמנון מרחב: לא לכיתות.

מירב בן ארי: חכה.

מירב בן ארי: ה-850 הבנתי, אבל התקציב הדיפרנציאלי לחינוך - - -

<נעה היימן: בדיוני התקציב מדברים על הכול, גם משרד החינוך יכול לבוא ולהגיד לי שאת הנושא הזה אומנם תקצבתם, אבל אנחנו נורא רוצים את הנושא הזה שבו לא זכינו לתקצוב.

<נעה היימן: אין דבר כזה.

<נעה היימן: כסף זה כסף.

<נעה היימן: הוא לא מגיע לדברים שונים.

<נעה היימן: הצרכים הם צרכים, אנחנו מבינים אותם.

<נעה היימן: הם מוצפים בדיונים תקציב ובהם צריכים לקבל סדר עדיפויות.

<אמנון מרחב: תודו באחריות שלא תקצבתם כיתות לימוד.

<אמנון מרחב: על תבלבלי אותם עם מספרים שונים.

מירב בן ארי: הבנתי.

מירב בן ארי: אני יודעת אם יש תקציב שהוא חינוך או פיתוח.

מירב בן ארי: הגעתי ממועצת עיר.

<אמנון מרחב: הכול מיועד.

<אמנון מרחב: כל שקל צבוע.

<נעה היימן: ההחלטה לאן כסף הולך היא החלטה של סדר עדיפויות.

מירב בן ארי: משרד החינוך, לא הבנתי, הוא לא - - -

<נעה היימן: נתתי דוגמה שעם משרד החינוך אנחנו יושבים לדיון תקציבי פעם אחת בשנה, והם מעלים את כל הצרכים שלהם, ובסופו של דבר בהינתן מגבלת משאבים שאי-אפשר להתעלם ממנה, מקבל משרד החינוך החלטות כואבות מה כן ומה לא.

<נעה היימן: לבוא ולהגיד בדיון: את כל הדברים שכבר קיבלנו אנחנו שמים בצד, לא קיבלנו את זה על כיתות לימוד – קיבלתם את זה על דברים אחרים שבחרתם להציף.

<אמנון מרחב: לא נכון.

<אמנון מרחב: נושא כיתות הלימוד היה כל הזמן לפני האוצר.

<אמנון מרחב: האוצר אמר שזה דיון אחר מתקציב הפיתוח של ירושלים ושל השוטף.

<אמנון מרחב: אל תטעו את הוועדה.

מירב בן ארי: אדוני, שנייה.

מירב בן ארי: אני רוצה להבין משהו אחד.

מירב בן ארי: האם אחרי הבג"ץ משרדי החינוך והאוצר דנים על תוכנית חומש לבינוי כיתות ב-2017-2021, וישיבות שהתקיימו בין משרד החינוך לעיריית ירושלים, סיכמו שיהיה מיפוי מפורט של החסמים העיקריים?

מירב בן ארי: כל הדברים האלה קרו?

מירב בן ארי: בשנת 2015 ניתנה תוספת תקציבית של 112 כיתות לימוד.

מירב בן ארי: תקצוב חריג למקובל.

מירב בן ארי: מראש היתה החרגה.

<נעה היימן: גם את זה שכחו להזכיר פה.

מירב בן ארי: מה עם התוכנית הזאת?

מירב בן ארי: עובדים על התוכנית הזאת?

מירב בן ארי: היה מיפוי של החסמים?

<נעה היימן: בסוף משרד החינוך אחראי על פיתוח ובינוי כיתות לימוד בכל הארץ, האופן שבו הוא עובד זה בתוכניות חומש.

<נעה היימן: נקבעת מסגרת לתוכנית החומש ואותה משרד החינוך מקצה על-פי קריטריונים בין הרשויות השונות בארץ.

<נעה היימן: הוא צריך לתמוך ברשויות שיש בהן פיתוח מואץ של בינוי יחידות דיור, כמו ראשון לציון, שיש בה הסכם גג ענק, או במקומות שיש בהן תוכנית מחיר למשתכן כמו - - -

מירב בן ארי: שאלתי שאלה.

מירב בן ארי: האם יש תוכנית חומש?

<אמנון מרחב: ראשון לציון קיבלה, ראש העין קיבלה.

<אמנון מרחב: למי לא נשאר?

<אמנון מרחב: לירושלים.

מירב בן ארי: רגע.

מירב בן ארי: יש תוכנית חומש לבינוי?

<נעה היימן: תוכנית החומש היא לשנים 2017 עד 2021.

מירב בן ארי: ראיתי.

מירב בן ארי: אמרתי את זה.

<נעה היימן: היא עדיין לא נחתמה ולא נקבעה.

<נעה היימן: אנחנו עדיין בשנת 2016.

<נעה היימן: אנחנו מקווים שלקראת אישור התקציב בממשלה תאושר גם תוכנית החומש הכוללת לכלל כיתות הלימוד - - -

מירב בן ארי: בארץ.

מירב בן ארי: כתוב פה נושא המחסור בבינוי כיתות לימוד במזרח ירושלים צפוי לקבל מענה נוסף בתוכנית האמורה.

מירב בן ארי: זה אמור להיות גם ספציפית לירושלים לא רק תוכנית חומש כללית לכיתות.

<נעה היימן: תוכנית החומש היא תוכנית כללית והיא נותנת מענה לסך הצרכים של בינוי כיתות לימוד - -

מירב בן ארי: יש כאן בעיה.

<נעה היימן: - - בתוכה אחד הנושאים שעולה בדיונים בין משרד החינוך למשרד האוצר, בדיונים על תוכנית החומש, זה מזרח ירושלים.

<נעה היימן: תוכנית החומש עוד לא עוגנה, עוד לא נקבעה, היא עדיין נמצאת בדיונים, ואנחנו מקווים שהיא תאושר לקראת - - -

מירב בן ארי: האם יש דיונים בין משרד האוצר למשרד החינוך לנושא הגדלת הכיתות בירושלים?

<נעה היימן: יש דיונים על כל תוכנית החומש, על כל המקורות שלה, על כל השימושים שלה, על כל הצרכים שלה.

<נעה היימן: זה אחד הנושאים בתוך תוכנית החומש.

מירב בן ארי: שאלתי שאלה ספציפית.

<נעה היימן: זה אחד הנושאים בתוך תוכנית החומש.

מירב בן ארי: הכללית של המדינה.

<נעה היימן: ודאי.

מירב בן ארי: למרות שיש כאן מצוקה, אני מניחה, יותר מעיריית רחובות או יבנה, האם יש דיון בנפרד לנושא של ירושלים?

<נעה היימן: הדיון כרגע - - -

מירב בן ארי: לא.

מירב בן ארי: תגידי לי כן או לא.

מירב בן ארי: נעה, אל תגידי לי שיש על כל מדינת ישראל.

<נעה היימן: אני לא אענה לך בכן ולא, כי הדיון יותר מורכב מתשובות של כן ולא, זה דבר ראשון.

<נעה היימן: דבר שני, עיריית ירושלים קיבלה בשנה שעברה, רק למזרח ירושלים, בתעריף מוגדל, שאנחנו לא נותנים בשום מקום אחר במדינת ישראל, 112 כיתות לימוד מעבר לכל יתר ההקצאה שניתנה באותה שנה - - -

מירב בן ארי: אמרתי את זה.

מירב בן ארי: ה-112 עדיין השאירו עם חיסרון של 4,000 כיתות.

<נעה היימן: אני לא - - -

מירב בן ארי: זו המציאות, נעה.

מירב בן ארי: זו המציאות.

<נעה היימן: יש לעירייה צרכים רבים.

<נעה היימן: הם מקבלים מענה.

<נעה היימן: העירייה צריכה להתחיל ללמוד לעבוד בדיוני תקציב אחודים ולא בדיוני תקציב מפוזרים, לעשות את סדר העדיפויות שלה.

<נעה היימן: 96 מיליון ש"ח אגב מייצגים את הטרייד אוף בין הכיתות והשכירויות ואת הנטל הגבוה של השכירויות.

<נעה היימן: מדינת ישראל משתתפת בתקציב של השכירויות, מעבירה רק בנושא החינוך - - -

מירב בן ארי: הבנתי.

מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע את משרד החינוך.

מירב בן ארי: אני מבינה גם את ההתגייסות של האוצר פה ב-2015 לתוספת תקציבית של 112 כיתות לימוד, זה לא דבר מובן מאליו, אבל מה לעשות, זה לא פתר את הבעיה.

מירב בן ארי: משרד החינוך, בבקשה.

מירב בן ארי: התייחסות שלכם.

<אילנית שושני: אני מנהלת אגף הבינוי במשרד החינוך.

<אילנית שושני: אני לא אחזור על הדברים שנאמרו.

<אילנית שושני: אני מבקשת לציין כמה עובדות נוספות בהקשר לעובדות שנאמרו פה על-ידי עיריית ירושלים, שאתה אנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא.

<אילנית שושני: אני מסכימה עם הדברים, שיש מגמת שיפור/שינוי.

<אילנית שושני: לגבי הבג"ץ והתובענה הייצוגית שהוגשה על מזרח ירושלים, משרד החינוך הגיש את תגובתו.

<אילנית שושני: אנחנו עומדים בהתחייבויותינו בבניית כיתות הלימוד, תקצבנו עד היום את 401 הכיתות, כפי שנכתב בבג"ץ, כך שמבחינת משרד החינוך נושא התקצוב של הכיתות הושלם.

<אילנית שושני: נשאר נושא הבינוי ו-50% מהכיתות כבר נבנות, נדמה לי מעל 200 כיתות מתוך אותן 400 כבר בנויות, וחלקן כבר נמצאות בפרסום של מכרזים נוספים.

<אילנית שושני: באותה נשימה אני כן רוצה לציין, דבר אחד, משרד החינוך ומשרד האוצר נותנים מענה נקודתי נוסף בנושא של מחסור בקרקעות וחייבים להדגיש את הנתון הזה כאן בדיון הזה.

<אילנית שושני: זה שיש מחסור בכיתות של 4,000 או 1,000 או 500, מבחינת משרד האוצר, וזה נתון שצריך לדייק בו, זה לא כיתות שאם היום יש לי תקציב, אני אוכל לתקצב אותן ולבנות אותן.

<אילנית שושני: קיים מחסור משווע בקרקעות במזרח ירושלים.

<אילנית שושני: אני יכולה לומר באחריות גדולה מאוד שכל פרוגרמה ותוכנית שמאושרת במשרד נענית בחיוב בתקצוב.

<אילנית שושני: זאת אומרת, הפער הוא פער של חשיבה קדימה, ואני לא יודעת מה הפערים שהם הציגו כאן.

<אילנית שושני: הם לא כשרים לתקצוב.

<אילנית שושני: מזרח ירושלים – אנחנו משתדלים לכסות את כל הפערים בבינוי.

<אילנית שושני: יש מחסור בקרקעות למזרח ירושלים.

<אילנית שושני: לטובת הדבר הזה העמדנו לעירייה 60 מיליון שקל לטובת הפקעת קרקעות, בנוסף אנחנו נותנים שיפוי לנושא של בנייה לגובה ופתרון של חצרות כי המגרשים לא תקניים והם גם מאוד בעייתיים מבחינה טופוגרפית, כך שאנחנו כן נותנים מענה לבעיות הנקודתיות של מזרח ירושלים ועיריית ירושלים.

<אילנית שושני: אבל צריך להבין שהמחסור כאן הוא לא בהכרח מחסור שניתן לתקצוב מידי.

<אילנית שושני: אני מסכימה שיש פער - - -

<עופר ברקוביץ': דובר על 300 כיתות - - -

<אילנית שושני: אני מסכימה שיש פער, אבל הוצגו כאן 2,000 ו-3,000, אז בואו לפחות נדייק שאלה נתונים שלא כשירים לתקצוב כרגע, כי אין פרוגרמות מאושרות לכולן - - -

<אמנון מרחב: לא ביקשנו מזומן ל-2,000 כיתות, אמרנו - - -

<אילנית שושני: נכון.

<אילנית שושני: נכון.

<אילנית שושני: אני ביקשתי - - -

<אמנון מרחב: - - - אנחנו יודעים לבנות ולחסל את הפער - - -

<אילנית שושני: לא אמרתי שלא, אבל ביקשתי לדייק.

<עופר ברקוביץ': אם רוצים בכל שנה - - -

<אילנית שושני: נשאל כאן האוצר האם התוכניות נמצאות בתוך החומש.

<אילנית שושני: זאת אומרת, גם אם אני אגיד לאוצר היום: 1,000 כיתות למזרח ירושלים או לעיר ירושלים בכלל, זה לא פרויקטים שכשירים וזמינים לתקצוב.

<אילנית שושני: נקודה.

<אמנון מרחב: אנחנו מדברים על חומש.

מירב בן ארי: חבר'ה, אני צריכה לסיים בעוד ארבע דקות.

<אילנית שושני: רק עוד נקודה נוספת והיא נושא הניצול התקציבי.

<אילנית שושני: אני לא יכולה להתעלם מעובדת התקצובים שניתנים לעיריית ירושלים, והניצול התקציבי.

<אילנית שושני: אני מסכימה שהוא במגמת עלייה ושיפור, אבל אי-אפשר להתעלם מהעובדה, כאשר אני מוציאה דוחות מ-2010 על תקצוב כיתות לימוד, שאנחנו נמצאים בניצול של 40% – במגזר החרדי, 39%, ובמגזר - - -

<עופר ברקוביץ': מ-2010 - - -

<אילנית שושני: מ-2010 ועד 2016.

<עופר ברקוביץ': נגמר.

מירב בן ארי: למה?

יוסף ג'בארין: אלה פרוגרמות.

<אילנית שושני: לא, פרוגרמות זה לפני תקצוב.

<אילנית שושני: נכון שהנושא במגמת שיפור, אבל אי-אפשר להתעלם מהעובדה שהדברים האלה צריכים לעלות על מסלול הרבה יותר מהיר עם לוחות-זמנים בשיתוף פעולה.

<אילנית שושני: היו אתי גם חברת מוריה - - -

<אמנון מרחב: אין יותר הרשאות לא מנוצלות.

מירב בן ארי: לא, סליחה.

מירב בן ארי: אני נותנת לה לסיים לדבר.

<אילנית שושני: אלה הנתונים.

<אילנית שושני: יש מקום לשפר גם את נושא הניצול התקציבי.

<אילנית שושני: זה לגבי נושא בינוי הכיתות.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: אני רוצה לתת למיכל מושקט לדבר.

מירב בן ארי: בבקשה, מיכל.

מירב בן ארי: יוזמת "חדר מורים – זאת ירושלים".

<מיכל מושקט ברקן: תודה.

<מיכל מושקט ברקן: אני עוסקת בחינוך וגם ירושלמית 30 שנה.

<מיכל מושקט ברקן: אני רוצה לסיים דווקא במשהו אופטימי.

<מיכל מושקט ברקן: תודה על הדיון החשוב הזה של הכיתות, אבל אחד הדברים הכי חשובים בעיר הזאת זה המורים.

<מיכל מושקט ברקן: המורים בירושלים הם האנשים שעובדים בכל התנאים, בכל הכיתות, כל כיתה שתתנו להם, הם יעשו את מלאכתם באמונה בכל המגזרים.

<מיכל מושקט ברקן: אחד הדברים שהכי מאפיינים את ירושלים, שאנשים חיים באופן נפרד לגמרי, כל אחד בקבוצת האוכלוסייה שלו.

<מיכל מושקט ברקן: אני לא מדברת על תלמידים, אני מדברת על המבוגרים שמחנכים אותם.

<מיכל מושקט ברקן: אחד האתגרים בירושלים הוא להגיע למצב שהמורים יחנכו את הדור הבא לא לפחד, לחבר את העיר הזאת.

<מיכל מושקט ברקן: אם אנחנו מדברים על עיר שחוברה לה יחדיו, הדרך לעשות את זה היא להתחיל להכיר ולדבר, וזה מתחיל במורים.

<מיכל מושקט ברקן: התחלנו ביוזמה שנקראת "חדר מורים – זאת ירושלים" לזכר שירה בנקי, יוזמה שמפגישה מורים מכל המגזרים, מכל האוכלוסיות, בשיתוף עם מנח"י, ואני מאוד מודה להם על העידוד של היזמות שמגיעה ממש מלמטה, מהמורים, ואולי אפשר להגיד שזו התקווה של העיר ירושלים.

<מיכל מושקט ברקן: התקווה תגיע מהמפגש בין מורים ערבים, יהודים, חילונים, דתיים, נוצרים, מוסלמים, והמחשבה איך אפשר להגיע למצב שגם הילדים לא יפחדו לצאת לרחובות ולהיפגש אחד עם השני, ולדעת שכולנו חלק מהעיר הזאת וכך היא תישאר.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

<אמנון מרחב: חברת הכנסת בן ארי, אני מבקש בשם העירייה לסכם במשפט אחד.

<אשרת מימון: אף אחד לא סותר את הנתונים - - -

מירב בן ארי: סליחה, גברתי, למה את מפריע לי?

מירב בן ארי: פניתי אליך?

מירב בן ארי: ביקשתי ממך שתעזרי לי?

<אשרת מימון: זאת חלק מהבעיה.

מירב בן ארי: אדוני, בבקשה, מנכ"ל עיריית ירושלים.

<אמנון מרחב: קודם כול, אני מצטער על ההתייחסות של הנציגה של האוצר, שבמקום לעסוק בעניין היא עסוקה בניסיון לסכסך בין העירייה למשרד האוצר וכו'.

<אמנון מרחב: יש פה אחריות מלאה.

<אמנון מרחב: גם המנהלים של הגברת שדיברה מטעם האוצר תמימי דעים יחד אתנו שיש פה אירוע גדול מאוד שצריך להיפתר במשולש שהוא מדינה, אוצר, חינוך ועיריית ירושלים.

<אמנון מרחב: קודם כול, לא לעסוק בהתקשקשות של נתנו, לא נתנו.

<אמנון מרחב: האוצר והמדינה נתנו הרבה מאוד, ואנחנו מודים להם על מה שהם נתנו.

<אמנון מרחב: האירוע של המחסור ב-3,000 כיתות לימוד זה אירוע שצריך להיות מטופל, כפי שאמרתי, תקציבית ותכנונית.

<אמנון מרחב: מאז הדיון הקודם שניהל פה חבר הכנסת מרגי בפברואר, העברנו תוכניות מפורטות, מיפינו את הבעיה, אני שומע ש"עיר עמים" חושבת שיש פער יותר גדול, אני אשמח לקבל את הנתונים שלכם ולבדוק.

<אמנון מרחב: הגדיר ראש העיר משימה אחת – לסגור את הפער הזה.

<אמנון מרחב: לשמחתי ראש אגף תקציבים מכיר את זה, החשבת הכללית מכירה את זה, וגם אנשי החינוך שקיבלו מאתנו את אותם מכתבים שהוצאנו ממופים, תמיר בן משה, ראש מינהל הפיתוח, וגם החשב, יוסי שטראוס, מכירים את הנתונים, והם נמצאים כרגע בדיונים גם מול האוצר, כפי שאמרה נעה, על תוכנית החומש.

<אמנון מרחב: פה מבחן האמת.

<אמנון מרחב: ככל שיתקצבו אותנו לבצע את כיתות הלימוד, נבצע, אבל אומרת עיריית ירושלים יותר מזה: אנחנו כבר לא נחכה לתקצוב המדינה, אנחנו ניקח מימון בנקאי ונבצע את הבינוי הזה, כי הוא יותר זול לנו מאלמנט השכירות.

מירב בן ארי: את זה הבנו.

<אמנון מרחב: דבר אחד מוכח, ככל שאנחנו בונים יותר כיתות גם במזרח ירושלים וגם במערב העיר, התלמידים וההורים בוחרים להצטרף למערכת החינוך הממלכתית, כי החינוך שאנחנו נותנים ברמת התכנים הוא טוב מאוד, ושם אנשים רוצים להיות, ראו את זה גם באותה כתבה בטלוויזיה שציינת.

<אמנון מרחב: שאלו בני נוער במזרח ירושלים: אם ייתנו לך לבחור בין מסלול ל"תווג'יהי" למסלול בגרות ישראלי במה תבחר?

<אמנון מרחב: רוב התלמידים בני הנוער אמרו: נבחר בבגרות הישראלית.

<אמנון מרחב: למה?

<אמנון מרחב: כי זה מכניס אותם לשוק העבודה, זה מקנה להם הזדמנויות להיכנס ללימודים אקדמים במוסדות, וזה האתגר שלנו.

<אמנון מרחב: אני מציע שבמקום לעסוק בסכסוכים נעסוק בשאלה איך פותרים את העניין, ואני אשמח אם הוועדה הזאת תמשיך ללוות את התהליכים, כפי שהגברת ציינה פה, לגבי תוכנית החומש.

יוסף ג'בארין: לא התייחסתם לשיפוי.

יוסף ג'בארין: מי אחראי על השיפוי?

מירב בן ארי: נציג אחד של "עיר עמים".

מירב בן ארי: אחד, בבקשה.

<מאיר שמעוני: משפט.

מירב בן ארי: מי אדוני?

<מאיר שמעוני: אני מנהל מחוז ירושלים ממשרד החינוך.

<מאיר שמעוני: הערה ראשונה, במסגרת יום ירושלים אני חושב, כמו שהוצג פה, שמערכת החינוך בעיר ירושלים בשנים האחרונות קיבלה שיפור משמעותי, וזה בא לידי ביטוי בזה שהם זכו בפרס חינוך יישובי.

<מאיר שמעוני: זה לא דבר מובן מאליו, עם כל המורכבות שהוצגה, ואני לא אכנס לזה.

<מאיר שמעוני: הערה שנייה שאני רוצה לציין לגבי מזרח ירושלים.

<מאיר שמעוני: בהנחיית השר והמנכ"לית של המשרד בנינו תוכנית אסטרטגית לשיפור מערכת החינוך במזרח ירושלים, שכוללת נושאים שונים, כולל החינוך הפורמלי והבלתי פורמלי, בגרות מקצועית ובגרות ישראלית, כולל כיתות וכולל נושאים כאלה ואחרים.

<מאיר שמעוני: יש תוכנית, היא אושרה על-ידי השר ואושרה על-ידי המנכ"לית, בשיתוף עם עיריית ירושלים וגורמים מקצועיים נוספים.

<מאיר שמעוני: אני מאמין שבחמש השנים הקרובות, אם נעבוד על בסיס אותה תוכנית, והיא תתוקצב, נהיה במקום אחר במזרח ירושלים.

<עופר ברקוביץ': כמה כיתות בכל שנה תתקצבו?

<מאיר שמעוני: חשוב לציין את זה, ואני רוצה להודות לך.

<מאיר שמעוני: תודה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: אני רואה שאת מאוד רוצה להגיב, למרות שהפרעת לי.

מירב בן ארי: תדעי לך שאצל חבר הכנסת מרגי היית בחוץ מזמן, תשאלי את המבוגרים פה.

מירב בן ארי: בבקשה, דקה, כי אני רואה שזה בנפשך.

<קריאה: גם אני רוצה לדבר.

מירב בן ארי: ממש לא.

מירב בן ארי: היא וסיימנו.

<אשרת מימון: אני עורכת-דין מעמותת "עיר עמים", אנחנו ביחד עם האגודה לזכויות האזרח וגם עם "במקום" עובדים כבר המון שנים במעקב אחרי מחסור הכיתות במזרח ירושלים, מפאת קוצר הזמן זה גם נאמר בשמם.

<אשרת מימון: נתונים – המחסור שרשמנו בדוח האחרון – 600 כיתות לא תקניות במוכר שאינו רשמי, 400 כיתות חסרות לגילאי 3-4, פער מול מספרי הלמ"ס לעומת מספר הילדים שיש בעירייה.

<אשרת מימון: בסך הכול 2,247 כיתות שחסרות במזרח ירושלים.

<אשרת מימון: הנתונים תמיד נמצאים בפניכם, ודרך אגב, הם גם נלקחים מכם.

<אשרת מימון: הם נלקחים ממנח"י, ממחלקת הבינוי וממחלקת אגף מבני ציבור שבעירייה, הם לא נתונים שלנו בלבד.

<אשרת מימון: בספטמבר 2015 נפתחו 38 כיתות בלבד, במצבור יש 509 כיתות כרגע לבנייה קדימה, שזה בסך הכול גידול יפה.

<אשרת מימון: אני רק רוצה לחדד שראש העירייה חזר ואמר "הנענו" 400 כיתות.

<אשרת מימון: בואו נבחין בין "הנענו" לבין בנינו.

מירב בן ארי: הנציגה ממשרד החינוך חידדה.

מירב בן ארי: היא אמרה.

<אשרת מימון: יכול להיות שהוא מניע, הוא בוודאי לא בנה מספר כזה.

<אשרת מימון: הממוצע השנתי של עשר השנים האחרונות זה 36 כיתות שנבנות בשנה, שזה אפילו פחות מגידול האוכלוסייה שיש בשנה, כשהצורך הוא של 63 כיתות בשנה.

<אשרת מימון: זאת אומרת, הפער העצום הזה בכל שנה גדל והולך, כי לא בונים מספיק בשנה.

מירב בן ארי: לסיכום.

<אשרת מימון: רגע.

מירב בן ארי: את יכולה להעביר גם לוועדה מספרים.

<אשרת מימון: עוד כמה מילים, גברתי.

<אשרת מימון: אני מצטערת על קוצר הרוח קודם, זה בערך הדיון העשירי שאנחנו עם אותם מספרים, ואני לא רואה עדיין תנועה, אני נורא מצטערת.

<אשרת מימון: מר ברקת אמר שהם בנו 800 כיתות.

<אשרת מימון: תאמינו לי, זה כבר באמת הגדיש את הסאה.

<אשרת מימון: הוא תמיד אומר 500 כיתות, לנו יש נתונים כל-כך אחרים.

<אשרת מימון: מאז 2001 נבנו 476 כיתות במזרח ירושלים.

<אשרת מימון: יש לנו כל הנתונים, אני אשמח לשבת אתכם.

<אשרת מימון: אני באמת מאמינה שהכוונות טובות ואני רוצה להבחין בין הפקידות המקצועית שבאמת עושה עבודה נאמנה, יושבת אתנו, ולפעמים כועסת יותר מאתנו אפילו, אבל לצערי קובעי המדיניות נמצאים - - -

<אמנון מרחב: אין לנו שום אינטרס להחביא את המספרים, אנחנו רק רוצים להגדיל אותם.

מירב בן ארי: הם דיברו באופן כללי, לא רק על מזרח ירושלים.

<אשרת מימון: יש פער עצום במספרים.

<אשרת מימון: יש אחוזי נשירה של 13%, פער גדול במספר התוכניות.

<אשרת מימון: שנים ישבנו פה בוועדת החינוך, ושנים נטען כלפינו מצד העירייה שהבעיה היא לא תקציבית.

<אשרת מימון: תקציב יש, הבעיה היא שאין קרקע.

<אשרת מימון: אני רוצה להבחין פה בין בעיה של מחסור בקרקע לבין מחסור באדמה.

<אשרת מימון: אדמה יש, הבעיה היא שאין מספיק תכנון במזרח ירושלים שמאפשר בנייה של מבני ציבור.

<אשרת מימון: מנתונים של "במקום" אפשר לראות שפחות מ-2.6% מהשטח במזרח ירושלים מיועד למבני ציבור.

<אשרת מימון: כשהגברת ממשרד החינוך אומרת שאין קרקעות, יש קרקעות, רק שלצערנו מחמת אפליה קשה בתכנון, הן לא מיועדות למבני ציבור, והעירייה עצמה עושה מלחמה.

<אשרת מימון: אני חוזרת על אותה דוגמה, העירייה עצמה עושה מלחמה על גן לאומי מורדות הר הצופים, במקום לבנות שם קריית חינוך לא-טור ולעיסאוויה.

<אשרת מימון: העירייה לא רט"ג, העירייה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

<אשרת מימון: רגע.

מירב בן ארי: לא.

מירב בן ארי: אני חייבת לסיים את הישיבה.

מירב בן ארי: יש כאן אנשים שמחכים.

<אשרת מימון: ממש-ממש דבר אחרון.

<אשרת מימון: לגבי התוכנית הפלסטינית, הסקר הזה הוא סקר שהעירייה כל הזמן מפמפמת אותו, הוא סקר מכון וושינגטון, הוא נעשה על-ידי מישהו שחקרנו את כל מניעיו וגם שמענו אותו - - -

מירב בן ארי: זה לא רלוונטי לדיון.

מירב בן ארי: אני מבקשת.

<אשרת מימון: אני רק אומר שהתוכנית הפלסטינית מעוגנת - - -

מירב בן ארי: גברתי, שמענו את דבריך, נתתי לך זמן.

מירב בן ארי: תאמיני לי מעבר לזמן.

מירב בן ארי: אני לא מתייחסת עכשיו לסקר, זה גם לא מעניין את הוועדה - - -

<אשרת מימון: אני רק אומר שזה מעוגן בהסכמי אוסלו.

מירב בן ארי: לא.

מירב בן ארי: סליחה.

מירב בן ארי: אני מסכמת את הדיון.

מירב בן ארי: תודה לכל מי שהגיע, תודה לכל המשתתפים, אני מתנצלת על מה שהיה כאן עם חברי הכנסת, אני לא חושבת שדיון צריך להיות ככה, בטח לא בוועדת החינוך, אבל זה קורה.

מירב בן ארי: כל אחד, זה חשוב לו וזה בנפשו, אז כל אחד נלחם פה על הנושאים שהוא רוצה לקדם.

מירב בן ארי: אני רוצה להודות גם לראש העיר, גם למנכ"ל, גם לחברי המועצה שהגיעו לכאן, כמובן לנציגי הציבור וההורים.

מירב בן ארי: אני רוצה לומר משהו גם לאוצר וגם לחינוך: יש כאן משבר, אין מה לעשות, מעבר לכמות הבלתי נתפסת.

מירב בן ארי: גם אני יודעת מה זה משבר בכיתות.

מירב בן ארי: אני באה מתל-אביב, הייתי חברת מועצה, אני יודעת מה זה לבנות, לבנות ולבנות, כשאין לך קרקע, אין מכרזים.

מירב בן ארי: לצורך העניין הבעיה מוכרת, אבל יש הבדל, בגלל המורכבות של העיר הזאת, בגלל המגזרים המרכיבים אותה, מערבים, חרדים, אזרח ירושלים, ממלכתי, לא ממלכתי.

מירב בן ארי: בסוף אנחנו לא מתעסקים ב-350 של הממלכתי, למרות שאמרה את זה חברת הכנסת עזריה, ובצדק, גם שם יש משבר.

מירב בן ארי: אנחנו מסתכלים על כמעט 4,000 כיתות, וזה משבר לאומי.

מירב בן ארי: אין ספק שיש כאן תוכנית חומש, ולפי מה שכתוב בתוכנית החומש, זה לא מדבר על עם ישראל או על מדינת ישראל, זה מדבר על מחסור בבינוי כיתות לימוד במזרח ירושלים, זאת אומרת, צריך להיות ספציפי.

מירב בן ארי: אני יודעת שגם בתל-אביב יש משבר, בסדר, יש בעוד ערים, אבל אי-אפשר להשוות בין מה שקורה בירושלים למה שקורה בעיר אחרת במדינת ישראל מבחינת הכמות והמורכבות, הקרקע, והיא אומרת שאין ניצול של התקציב.

מירב בן ארי: ועדת החינוך התעסקה בזה בפברואר, ועדת החינוך קיבלה את התגובות גם של ראש העיר, גם של האוצר, התגובות האלה לא מספקות.

מירב בן ארי: אני חושבת שאתם יכולים למצוא פתרון.

מירב בן ארי: מהיכרות אישית אתך, אני חושבת שאת יכולה למצוא פתרון.

מירב בן ארי: אתם צריכים לשבת, משרד החינוך, משרד האוצר ועיריית ירושלים ולבוא עם משהו יותר פרקטי.

מירב בן ארי: גם אם תבואי ותגידי שזה תשע"ז, שגם כך אנחנו בעוד חמש דקות שם, מה התוכנית?

מירב בן ארי: איך אנחנו פותרים את העניין הזה?

מירב בן ארי: ועדת החינוך תמשיך ללוות את הנושא הזה.

מירב בן ארי: לא תבואו לפה בפעם הבאה בעוד שלושה חודשים באותו מצב של עכשיו, תבואו לכאן אחרי שישבתם וקיבלתם איזו החלטה.

מירב בן ארי: אני מצפה להתייחסויות שלכם גם בכתב.

מירב בן ארי: אמרת שיש פה חוסר ניצול של 40% במגזר החרדי, זה גם הטריד אותי.

מירב בן ארי: אני רוצה להבין איך זה הגיוני.

<אמנון מרחב: זה כבר לא קיים, אין מחלוקת.

מירב בן ארי: אני מבקשת שישבו שני המשרדים הרלוונטיים עם עיריית ירושלים, ובפעם הבאה יבואו ויגידו מה התוכנית.

מירב בן ארי: אני מגדירה לכם במפורש.

מירב בן ארי: עכשיו אנחנו בתחילת יוני.

מירב בן ארי: יש לכם מלא זמן, הסתדר לכם, כי הכנסת תתכנס שוב - - -

יוסף ג'בארין: למה?

יוסף ג'בארין: תחילת אוגוסט, עוד חודשיים.

<יהודית גידלי: אנחנו בפגרה.

יוסף ג'בארין: לפני הפגרה.

מירב בן ארי: אני יודעת שוועדת החינוך תתכנס כאן גם בפגרה בשביל לדון כרגיל בתשלומי הורים, כרגיל ב-31 באוגוסט.

מירב בן ארי: אל תתפסו אותי במילה, אבל זה יקרה כנראה.

מירב בן ארי: אני נותנת לכם עד סוף אוגוסט.

מירב בן ארי: היה שוועדת החינוך תתכנס, והיא תתכנס, כי גם בשנה שעברה היא התכנסה, תבואו לפה עם הסברים.

מירב בן ארי: זה מספיק זמן שלושה חודשים.

מירב בן ארי: היה שוועדת החינוך לא תתכנס, למרות שאל תבנו על זה, נדחה את זה לתחילת מושב החורף.

מירב בן ארי: אני כבר אומרת לכם:

מירב בן ארי: תתכוננו לסוף אוגוסט.

מירב בן ארי: נתתי זמנים לכולם, לכל הגורמים הרלוונטיים, ואני מבקשת שאם לא קורה כלום בחודש וחצי הקרובים, לפחות לקבוע תאריך ולעדכן אותי, את מרגי, את ועדת החינוך.

מירב בן ארי: אתם יכולים למצוא אותנו בלי בעיה.

מירב בן ארי: אני רוצה לדעת שאתם יושבים.

מירב בן ארי: אל תבואו לפה בסוף אוגוסט בלי שישבתם.

מירב בן ארי: אל תבזבזו את הזמן של הוועדה.

מירב בן ארי: תודה רבה ושיהיה לכם חג ירושלים שמח.

<אשרת מימון: ורמדאן כרים ומבורך.