ועדת הפנים והגנת הסביבה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 181, 2016-05-24 10:00

דוד אמסלם: בוקר טוב לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת הפנים והגנת הסביבה בנושא:

דוד אמסלם: הסדרת סוגיות להסעות תלמידים ברשויות המקומיות לבתי הספר, כולל החינוך המיוחד – ישיבת מעקב.

דוד אמסלם: זוהי ישיבה רביעית שאנחנו מקיימים בנושא, לכן אעבור ישר לעניין.

דוד אמסלם: משרד החינוך כאן?

<שמעון אבני: כאן.

דוד אמסלם: שמעון, בואו תדווחו לנו, אתה ואביבית באופן סימולטני, לאן הגענו בתקנות.

<שמעון אבני: יש תקנות, כתבנו אותן, סיימנו אותן, התקנות האלה הוצגו למנכ"לית משרד החינוך ולכל הצוות הבכיר של המשרד, הן עברו את אישור המנכ"לית והן ממתינות כרגע לאישור משרד המשפטים, שזה חלק מהתהליך שהדבר הזה צריך לעבור, אבל, עקרונית, מבחינתי סיימתי את החלק המקצועי, שהוא כתיבת התקנות.

<שמעון אבני: אגב, שיתפנו את כל מי שהיה צריך להשתתף בחלק הזה של כתיבת התקנות - - -

<רויטל לן כהן: ואז עשינו משהו אחר, שיתפנו ואז עשינו משהו אחר.

<שמעון אבני: למה "עשינו משהו אחר"?

<שמעון אבני: איך את יודעת שעשינו משהו אחר?

<רויטל לן כהן: אני יודעת, ראיתי.

דוד אמסלם: אני מבקש לא להפריע לשמעון לדבר.

דוד אמסלם: בבקשה, שמעון.

<שמעון אבני: אז אני אומר שוב, התקנות נמצאות במשרד המשפטים, הן נכתבו, עברו את אישור הנהלת משרד החינוך ואנחנו נפרסם אותן כאשר הן יחזרו.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: זה צריך לעבור עדיין את אישור הוועדה.

<שמעון אבני: סליחה, נגיש אותן לאישור הכנסת אחרי אישור משרד המשפטים.

דוד אמסלם: מאה אחוז.

דוד אמסלם: אתם ישבתם עם - - -

<שמעון אבני: ישבנו.

דוד אמסלם: יש איזשהם דברים שהם לא מוסכמים ביניכם, נקודות, שאלות?

<שמעון אבני: אני מניח שיש דברים, ודאי.

דוד אמסלם: אז בואו נשמע.

דוד אמסלם: אביבית, מה לא מוסכם?

דוד אמסלם: מה שמוסכם – מצוין, בואי ניכנס רק לנקודות שבעצם אתם חושבים שהן צריכות להיות בתקנות ונבדוק עם שמעון למה לא.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אוקיי.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: קודם כל, אני נסמכת באמת על מידע שקיבלתי מהיועץ המשפטי, עו"ד אילן שי, לגבי הטיוטה שלמעשה בסופו של דבר אושרה על-ידי מנכ"לית משרד החינוך וכרגע נמצאת במחלקת ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני באמת מדברת פה בשם כל הארגונים.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: יש בעצם שלוש סוגיות שלמיטב ידיעתנו נשארו במתכונת הישנה שלהן: הסוגיה הראשונה היא סוגיית ילדי השילוב – ילדים משולבים בבתי ספר רגילים למעשה אינם זכאים, גם לפי הטיוטה הנוכחית, להסעות.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: מדובר בילדים שגם לפי הקריטריונים - - -

דוד אמסלם: מכיר, את לא צריכה להרחיב, מכיר את הנושא הזה, אני יודע מה זה ילדים משולבים.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אוקיי, אבל אני כן בכל זאת, ברשותך, אומר במאמר מוסגר: כשאנחנו באנו ודיברנו על ילדים משולבים אמרנו מראש שמדובר על תקופת ביניים ואני אסביר גם מדוע – כי בסופו של דבר המצב האידיאלי הוא שילד משולב ישולב בבית הספר השכונתי, בבית ספר ביחד עם כל החברים מהשכונה ולכן ממילא הוא לא יהיה זקוק להסעה, אלא מאי?

<אביבית ברקאי-אהרונוף: עכשיו אנחנו נמצאים במצב שרוב בתי הספר עדיין אינם נגישים, ישנם עדיין בתי ספר שמסרבים לשלב ילדים עם צרכים מיוחדים, ולכן כרגע, במצב הנוכחי, ילדים נאלצים להשתלב בבתי ספר מרוחקים יותר ונזקקים להסעה.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: לכשיאושרו תקנות נגישות פרטנית להורה ולתלמיד, שנמצאות על שולחנה של הכנסת, בתי הספר יהיו מחויבים להיות נגישים ולכן אני כן רוצה לקוות שרוב הילדים יוכלו להשתלב בבית הספר הקהילתי והשכונתי.

דוד אמסלם: אני כרגע לא עוסק בשילוב, אני עוסק בהסעות.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: ולכן ילדים לא יהיו זכאים להסעה.

דוד אמסלם: הבנתי מה שיהיה בעתיד הטוב, בעזרת-השם, אנחנו כרגע עוסקים במצב הנוכחי, אני רוצה להבין את העניין, את הנושא המרכזי.

דוד אמסלם: אנחנו מדברים על ילד שבאופן בסיסי זקוק להסעה והנחת העבודה היא שהוא היה לומד בבית ספר של ילדים מוגבלים כמוהו.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: והוא היה זכאי להסעה.

דוד אמסלם: היה זכאי להסעה, אבל היות ובעצם הוא החליט ללכת – או הוריו החליטו לשלב אותו – בבית ספר רגיל, אז באופן אוטומטי יורדת לו ההסעה?

<אביבית ברקאי-אהרונוף: כן.

דוד אמסלם: למה?

<שמעון אבני: ילד שילוב הוא מבחינתנו עומד בקריטריונים של ילד בחינוך הרגיל.

<שמעון אבני: אני שמח שזה מצחיק, אני חושב שההתייחסות הזאת זה לא רצינית.

<שמעון אבני: זה פשוט לא רציני, מה זה הלגלוג הזה?

<רויטל לן כהן: סליחה, זה לא יקרה שוב פעם.

דוד אמסלם: קודם כל, באמת תתנצלי בפניו.

<רויטל לן כהן: אני באמת מתנצלת כי שמעון הוא חבר לדרך וסליחה.

דוד אמסלם: לא קשור, זו הבעת זלזול, באמת.

דוד אמסלם: גם אם אנחנו לא מסכימים עם שמעון, לא מזלזלים.

דוד אמסלם: בבקשה.

<שמעון אבני: אגב, בסוף צריך לזכור, אני – במירכאות או שלא במירכאות – הקבלן המסיע, יש גורמים מקצועיים בנושא.

דוד אמסלם: לא, אל תתנצל, שמעון.

<שמעון אבני: לא, אני אומר:

<שמעון אבני: מבחינת משרד החינוך ילד בשילוב הוא ילד בחינוך הרגיל, אם הוא עומד בקריטריון המרחק הוא ייסע.

דוד אמסלם: הבנתי את התשובה שלך, אני אחדד את העניין ואני רוצה להבין את זה מבחינת הקריטריונים.

דוד אמסלם: האם "הזכות להסעה", נקרא לזה, היא פונקציה של איפה לומד הילד או שהיא פונקציה של מצבו של הילד?

<שמעון אבני: גם וגם.

דוד אמסלם: קרי, נגיד שיש ילד רגיל שבא לו ללמוד בבית ספר מיוחד, אז הוא באופן אוטומטי זכאי להסעה?

<שמעון אבני: זה לא יכול להיות, אין דבר כזה.

דוד אמסלם: נגיד, בשביל ההמחשה.

<שמעון אבני: לא, אבל אם הוא נכה נגיד - - -

דוד אמסלם: לא שאלתי, אני שואל שאלה אחרת.

<תומר רוזנר: לא בית ספר של חינוך מיוחד, בית ספר מיוחד, נגיד בית ספר לאומנויות, סתם לצורך הדוגמה.

<חיה הראל: זה לא בית ספר מיוחד, זה בית ספר ייחודי.

דוד אמסלם: דקה.

דוד אמסלם: אני סברתי עד היום, הראש שלי אומר, שהזכות היא של הילד, לא קשור למוסד.

דוד אמסלם: זאת אומרת, ילד שהוא עם מוגבלות – צריך לפתור לו את המוגבלות, לא משנה כרגע איפה הוא לומד בגלל שהבעיה שלו זו המגבלה שלו, אז אני לא הצלחתי להבין מה הקשר.

דוד אמסלם: נניח שיש לנו ילד שהוא מוגבל פיזית - - -

<שמעון אבני: ייסע.

דוד אמסלם: שנייה, תן לי.

דוד אמסלם: נגיד שמדובר בילד שהוא מוגבל פיזית ונניח, בשביל ההמחשה, שהיה איזשהו מוסד ששם יותר נוח לילדים, פתחנו בית ספר כזה והם רוצים ללכת לשם, ויש ילד אחד שלא מוכן, הוא רוצה ללכת לבית ספר רגיל – אז מה, אנחנו נגיד לו: בגלל שאתה הולך לבית ספר רגיל, פתאום המגבלה הפיזית שלך נעלמה?

דוד אמסלם: הרי ההסעה היא בגלל המגבלה, היא לא בגלל איפה שהוא לומד.

<שמעון אבני: נכון.

דוד אמסלם: אז לא הצלחתי להבין את הקשר.

<אילן שי: יכול להיות קשר כי נניח שילד שהוא מוגבל פיזית גם מוכשר מאוד במוסיקה והוא מחליט לא ללמוד בבית הספר האזורי במודיעין, אלא ללמוד בקונסרבטוריון למוסיקה – אז לבית ספר על-אזוריים מיוחדים, גם אם מתקיים בהם קריטריון המרחק, אין זכאות להסעה.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אתה מכניס פה ממד נוסף, אילן, וזו לא הסיטואציה.

<רויטל לן כהן: אתה מכניס פה ממד נוסף.

דוד אמסלם: האויב של הטוב הוא הטוב מאוד.

דוד אמסלם: אני רוצה קודם כל להבין מה קורה בבית ספר רגיל, עוד לא בית ספר על-אזורי, הרגיל.

<ולרי זילכה: אנחנו גם לא מוכנים להחרגה הזאת.

דוד אמסלם: אני חושב שברמת העיקרון אין היגיון בטענה.

דוד אמסלם: אני עד עכשיו סברתי – אני מניח שגם אתם מבינים את זה, אני חוזר על עצמי – שההסעה היא בגלל המוגבלות.

דוד אמסלם: אם הילד הזה לא מוגבל אז הוא כמו כולם.

<חיה הראל: אבל אם הוא ילד לקוי למידה שהיתה לו ועדת שילוב והוא מוכרז כילד שילוב ויש לו תמיכה מתוכנית השילוב – מה הקשר בין לקות הלמידה ובין הצורך בהסעה?

<רויטל לן כהן: חיה, את מיתממת.

דוד אמסלם: רויטל, לא להפריע לי, לא צריך.

דוד אמסלם: תראי, חיה, אני לא דן כרגע – זאת לא השאלה – מי זכאי להסעה ברמת המוגבלות, איזה סוג מוגבלות זקוקה להסעה.

דוד אמסלם: פה עלה משהו אחר.

דוד אמסלם: מה ששמעון אמר הוא שילד שיש לו מוגבלות הוא זכאי להסעה כל עוד הוא לומד בבית ספר מיוחד – זאת אומרת, הוא מכיר שהמוגבלות הזאת מזכה בהסעה, לא משנה כרגע מה המרחק – אבל, היות והוא החליט ללמוד בבית ספר משולב אז באותו רגע באופן אוטומטי פוקעת זכותו, אז לא להצלחתי להבין למה.

<שמעון אבני: אגב, למה ילד בבית ספר משולב לא מקבל לימודים בחופשים ולא נשאר ללמוד עד 17:00?

<אביבית ברקאי-אהרונוף: זו שאלה אחרת.

<רויטל לן כהן: אנחנו שואלים גם.

דוד אמסלם: רויטל, אם עוד פעם תפריעי לי אני אתרגז.

<שמעון אבני: ולכן זה משליך גם על הסעות, על כל הדברים.

דוד אמסלם: אני אגיד לך משהו, שמעון, בוא תשמע, יכול להיות שאנחנו נעשה דיון גם על זה אבל זה לא רלוונטי.

דוד אמסלם: דרך אגב, מה שאמרת זה קצת יותר מורכב – מאיפה יעבור הטרנזיט?

דוד אמסלם: יכול להיות שכאן הטרנזיט היה אמור להוריד את אותם ילדים בשלושה בתי ספר ומקסימום נגיד לו עוד בית ספר, זה כל השינוי פה.

דוד אמסלם: אני לא נכנס כרגע למה קורה אם יש ילד אחד בבית ספר שצריך לתת לו שעות תגבור אחרי הלימודים, אני לא נכנס לזה, זו סוגיה אחרת, שים אותה בצד.

דוד אמסלם: כרגע אני רואה את הבעיה פתירה ברמת העיקרון, זאת אומרת, אני לא רואה איזשהו שינוי דרמטי במסלול של הטרנזיט, מקסימום נוסיף לו עוד איזה 500 מטר עד שיגיע לבית הספר השני.

דוד אמסלם: לכן אני לא מצליח להבין, מבחינת

דוד אמסלם: כם לא הרי ההסעות כהרי הלימודים, אלה שני דברים שונים.

דוד אמסלם: גם לדעתי, זה לוגיסטיות שונות לחלוטין.

<חיה הראל: זה מתחיל ממקום אחר, זה מתחיל מתפיסת השילוב שאומרת שהילד הוא ילד בעל צרכים מיוחדים שמקבל את המענה שלו בבית ספר לחינוך רגיל, הוא נמצא בחברת הילדים הרגילים, הם מודל החיקוי שלו, אתם הוא משולב לאורך כל - - -

דוד אמסלם: לא צריך להרחיב, אנחנו מבינים את הכול, אבל מה זה קשור להסעה?

<אביבית ברקאי-אהרונוף: זה רק מחזק.

<חיה הראל: זה קשור להסעה.

דוד אמסלם: למה, בגלל שהוא צריך להיות כמוהם?

דוד אמסלם: שלא יגידו לו: אתה בהסעה ואנחנו לא?

<חיה הראל: לא, בלי שום קשר.

דוד אמסלם: אז למה?

<חיה הראל: משום שהילד בשילוב, אם הוא לא לומד בבית הספר השכונתי שלו משום שבית ספר אחר נותן מענים יותר טובים ויותר ממוקדים, אז אם הוא עבר את שני הקילומטרים זה ממילא מגיע לו.

דוד אמסלם: חיה, לא חשוב, אני לא מקבל את מה שאתה אומרים.

דוד אמסלם: אני, בגדול, חושב שאין קשר.

דוד אמסלם: אני גם מציע לכם לא להתחיל לחפש עכשיו תירוצים מתירוצים שונים בגלל שבסך הכול זה לא רציני.

דוד אמסלם: אמרתי, מבחינת ההיגיון שלי הסעה באה לפתור מוגבלות, אם הילד זקוק להסעה זה לא משנה איפה הוא לומד, ואם הוא לא זקוק להסעה זה גם לא משנה איפה הוא לומד.

דוד אמסלם: לכן אני אומר, ברגע שקבעת את הקריטריונים להסעות – ואני לא נכנס כרגע לזכאות, אני לא נכנס איזה סוג מוגבלות זכאית כרגע להסעה, זה לא הדיון – אבל ברגע שהחלטתם שאותו ילד זקוק להסעה לאיפה שהוא לומד, בית ספר מיוחד, אז באותה מידה הוא זקוק להסעה לכל מקום שהוא לומד.

דוד אמסלם: גם אם הוא לומד באוניברסיטה צריך לקחת אותו לשם.

דוד אמסלם: לכן, אני מבקש מכם לפתור את העניין הזה מולם בגלל שזה נשמע לי מאוד סביר.

דוד אמסלם: הלאה.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: רק בהמשך לדבריה של חיה, דווקא משום שהשילוב הוא כל כך חשוב ומשרד החינוך עכשיו מעודד שילוב, צריכים לקחת בחשבון שכיום ישנם הורים שמאחר והם יודעים - - -

דוד אמסלם: ברשותך, עוד דבר אחד – כמה ילדים כאלה יש?

דוד אמסלם: סתם בשביל לסבר את האוזן, באחוזים.

<שמעון אבני: אין לי את המספר.

<חיה הראל: 80,000 ילדים משולבים.

דוד אמסלם: לא, שאלתי כמה ילדים משולבים שזקוקים להסעה יש.

<חיה הראל: מי קבע שהם זקוקים להסעה?

<חיה הראל: הקריטריון של "הם זקוקים להסעה" בא מהלקות.

דוד אמסלם: אני שואל שאלה: אותו לקוי למידה, ה-80,000 האלה – כולם זקוקים להסעה אם הם לא היו משולבים?

<חיה הראל: לא.

דוד אמסלם: אז שאלתי את השאלה, תנו לי את התשובה.

דוד אמסלם: מה הדלתא?

דוד אמסלם: אני רוצה להבין מה גודל הוויכוח.

<שמעון אבני: אין לנו את הנתון הזה.

דוד אמסלם: אין לכם, בסדר, מאה אחוז.

<שמעון אבני: לא נערכנו לזה.

דוד אמסלם: תשובה טובה, שמעון, אין בעיה.

<רויטל לן כהן: אני רק רוצה להתייחס לנקודה הזאת לשנייה?

דוד אמסלם: אוקיי.

<רויטל לן כהן: מדובר בילדים ספורים כי באמת רוב הילדים משתלבים בבית ספר ליד הבית, מדובר בילדים שבית הספר או הגן לא מעוניינים או לא ערוכים לשילוב, מדובר בילדים ספורים.

דוד אמסלם: תודה, רויטל, מסכים אתך גם.

דוד אמסלם: אני אספר לך משהו, הילדים שלי למדו בבית ספר כזה אז אני יודע פשוט מה קרה שם, אני הייתי חלק מוועד ההורים אז אני יודע על מה מדובר.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני רק אומר שיש הורים שבמסגרת השיקולים שהם שוקלים האם לשלוח לחינוך מיוחד או לשילוב זה בהחלט שיקול, אולי לא שיקול יחידי אבל בהחלט שיקול רלוונטי, אם הם יודעים שהילד לא יהיה זכאי להסעה.

<תומר רוזנר: ודאי.

דוד אמסלם: ברור, הלאה.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: נקודה שנייה היא היקף הזכאים להסעה.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: לפי טיוטת התקנות המצב בעצם נותר על כנו.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: למעט הוספה של הילדים עם המוגבלות השכלית התפתחותית הקלה, שבעצם הוסף ממילא כבר מחודש מרס בעקבות עתירה לבג"ץ, לא נוספו ילדים נוספים כזכאים להסעה, ואותם ילדים שלפי החוק – ואולי, אדוני, לא ירצה להיכנס לזה כי כרגע זה מונח עדיין לפתחו של בית המשפט העליון – אבל אותם ילדים שמוגדרים לפי החוק כילדים שאינם מסוגלים לנסוע בכוחות עצמם אבל לא נמצאים ברשימה הקטגורית של משרד החינוך, לא מקבלים הסעה ולא ימשיכו לקבל הסעה מאחר והם אינם נמצאים בתקנות.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: זו הנקודה השנייה.

דוד אמסלם: בואו נשמע את שמעון.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני רק אוסיף שמדובר בילדים עם עיכוב התפתחותי למשל, שלא נמצאים ברשימה של המוגבלויות שמזכות היום בהסעה, אבל בהחלט יש ילדים כאלה.

דוד אמסלם: הבנתי, אביבית.

דוד אמסלם: מי קבע את הרשימה של הלקויות שמזכות בהסעה?

<אילן שי: זו בעצם רשימת זכאים שקבועה היום בחוזר מנכ"ל, מעוגנת בתקנות.

דוד אמסלם: לא שאלתי, אני בטוח שאתם עובדים על פי חוק, שאלתי רק מי קבע את זה – זה פקיד?

דוד אמסלם: מישהו אצלכם?

דוד אמסלם: מי קבע?

דוד אמסלם: אני שואל האם אי פעם במדינת ישראל איזשהו צוות בין-משרדי, שכולל גם את משרד הבריאות, הרווחה וחינוך כמובן, בא, דן, ישב והחליט: ליקויים כאלה אנחנו באמת צריכים להסיע וכאלה לא?

דוד אמסלם: לפי ההיגיון שלי – מי זקוק להסעה בעצם?

דוד אמסלם: למה אנחנו מסיעים אותם?

דוד אמסלם: בגלל שאנחנו מבינים שהוא לא יכול להגיע לבד.

דוד אמסלם: הרי הורה יכול לקחת כל אחד, הוא יכול לקחת גם אם יש לו ילד נכה 100%, הוא יכול להעמיס אותו לאוטו ולקחת אותו לבית ספר, אבל אנחנו מבינים שזה לא רציני, ההורה הזה צריך לעבוד, יש לו חיים, גם ככה קשה לו בחיים, זה לא הגיוני.

דוד אמסלם: אז אנחנו אומרים לו: אוקיי, את זה אנחנו ניקח.

דוד אמסלם: בסופו של עניין, ההורה, כשהוא נוסע עם האוטו לבית הספר, מסיע את הילד, זה כבר לא חשוב לו, מה שחשוב לו זה האם הוא מבצע את הנסיעה, כן או לא.

דוד אמסלם: הוא לא ישלח ילד שלפי תפיסת עולמו לא יודע להגיע לבית ספר לבד.

דוד אמסלם: אז אם הילד יודע להגיע לבד, לא משנה כרגע איך מגדירים אותו כל מיני ועדות כאלה, גם אם יש לו ליקוי למידה כזה או אחר, אז האבא ישלח אותו לבד, אבל אם ההורה מבין שאי אפשר לשלוח אותו לבד בגלל שהילד לא יכול להגיע לבד אז הוא יסיע אותו.

דוד אמסלם: לכן המבחן שלנו בעצם לגבי הנסיעה, מי זכאי ומי לא זכאי, לטעמי הוא מי מסוגל להגיע לבד לבית הספר, בכוחות עצמו, לעלות לאוטובוס, לשלם, לצעוד 200 מטר, 500 מטר, לא חשוב, או לא.

דוד אמסלם: לדעתי זה המבחן, תקנו אותי אם אני טועה.

<אילן שי: כשהיתה את העתירה בבג"ץ התקיים דיון – הוא לא היה בין-משרדי אבל היה דיון במשרד – לגבי היקף הזכאות של ילדים להסעה והפער שיש ביכולות שלהם מול הילדים הנורמטיביים והתקבלה החלטה בעניין.

דוד אמסלם: כשאתה אומר "הפער" – הפער שמשליך על נושא הנסיעה, על יכולת ההתניידות?

דוד אמסלם: הרי אם הפער הוא בריצת 100 מטר זה פחות רלוונטי.

<אילן שי: כן, הפער ביכולת ההתניידות, כאשר אני חושב שאם אנחנו מביטים באופן כן לגבי החינוך הרגיל ולגבי ילדים שהם לא בעלי מוגבלות, אז יש שם גם ילדים שאנחנו – לפחות היום ברוב הציבורים – לא שולחים אותם לבד, לא לגן ולא לבית הספר בכיתות הנמוכות.

<אילן שי: בחנו את הפער הזה, לא בחנו האם ילד בגיל שלוש בגן טרום-טרום חובה יכול להגיע לבד.

<אילן שי: הילדים הרגילים בגן טרום-טרום חובה גם לא מסוגלים.

דוד אמסלם: זה ברור, זה ברור וזה בסדר, ויכול להיות שמדינת ישראל מחליטה שעד גיל ארבע, או חמש, או שש, כל הורה יסיע את בנו, זה בסדר.

דוד אמסלם: אבל, באיזשהו שלב – אני לוקח את עצמי, אני מניח שכבר מכיתה א' הלכתי לבד לבית הספר, לא נזקקתי לזה שאבא שלי יחכה, לא ילך לעבודה וימתין עד שעה 08:00 לקחת אותי.

דוד אמסלם: אני מניח שרובנו כאלה.

דוד אמסלם: לכן, אני חושב שזה המפתח, זו הגישה וזה הכיוון.

דוד אמסלם: אני חושב שהמפתח הוא האם הילד יכול להגיע לבית הספר, אתה אומר לי את התשובה שלך, שאתה לא יודע.

<אילן שי: לא, אני אומר, אנחנו קיימנו על זה דיון.

<אילן שי: דרך אגב, רוב הילדים בעיכוב התפתחותי אלה ילדי גן.

<אילן שי: אנחנו בחנו איזו קבוצה מבין הקבוצות שלא מוסעות – בעקבות העתירה – אנחנו חושבים שמבחינת הפער שיש להם מול האוכלוסייה הרגילה מבחינת יכולת ניידות, ראוי שהם יקבלו הסעה, והחלטנו במסגרת הדיון הזה להוסיף את הקבוצה של בעלי עיכוב מוגבלות שכלית התפתחותית קלה, ובתקנות זה בא לידי ביטוי שהקבוצה הזאת גם כן נכנסת לקבוצת הזכאים.

<אילן שי: לגבי קבוצות אחרות, בדיון שהתקיים גם אצל הגורמים המקצועיים באגף חינוך מיוחד, ובסופו של דבר היה דיון אצל המנכ"לית, ההחלטה היתה שבעלי המוגבלות השכלית הקלה הם הקבוצה שאנחנו נוסיף לבעלי הזכאות.

<תומר רוזנר: זאת לא היתה ההחלטה שקיבלתם כי רציתם לקבל אותה אלא כי היה בג"ץ בנושא הנקודתי הזה וקיבלתם החלטה לגביו.

<תומר רוזנר: כמו ששאל יושב-ראש הוועדה, לא התקיים - - -

<אילן שי: הדיון התקיים לא על הלקות הזאת בלבד, הדיון התקיים לגבי הלקויות הקלות הנוספות, לא רק לגבי הלקות הזאת.

דוד אמסלם: איזו מוגבלויות אתם לא מסיעים?

<תומר רוזנר: כן, מה הפער?

<תומר רוזנר: איפה הפער?

<חיה הראל: עיכוב התפתחותי, שזה ילדי גנים.

<אילן שי: ברובם, לא רק.

<חיה הראל: יכול להיות עד כיתה ג', אבל ברובם כשהם נכנסים לכיתה א', כשעוד עושים את המעבר, נותנים להם את האפיון החדש שלהם.

<חיה הראל: אז עיכוב התפתחותי זה ילדי גנים שלא מוסעים והנושא של ילדים עם משכל גבולי שלומדים בבתי ספר השכונתי בקהילה שלהם.

דוד אמסלם: מה זה "משכל גבולי"?

<חיה הראל: "משכל גבולי" אלה ילדים שהם לא ילדי פיגור אבל הם לא ילדים עם משכל תקין.

<חיה הראל: יש פלח שנקרא משכל גבולי.

דוד אמסלם: והם יודעים להתנייד ברשות הרבים באופן עצמאי כך שהם לא מסכנים את עצמם?

<חיה הראל: כן, כן.

<חיה הראל: הם גם יוצאים למקומות עבודה כשהם בוגרים יותר, הם נוסעים בתחבורה ציבורית, הם הולכים לחוגים אחר הצהריים.

<חיה הראל: אנחנו מאוד מעודדים את הנושא.

<רויטל לן כהן: דגש על "כשהם בוגרים יותר".

<חיה הראל: אוקיי.

<רויטל לן כהן: את משווה ילדה בת 7 לילדה בת 27?

<חיה הראל: העיכוב השפתי והעיכוב ההתפתחותי אלה ילדי גנים, זה נכנס לתוך ילדי הגנים.

דוד אמסלם: אני רוצה לחתוך את העניין.

דוד אמסלם: הייתי מבקש, שמעון, שמשרד החינוך ימציא לוועדה קודם כל את הסיכום של אותו דיון שעשיתם.

דוד אמסלם: דבר שני, הייתי רוצה לקבל גם את הקריטריונים של ההחלטה לגבי מי כן מוסע ומי לא, מי הגוף שקיבל את זה, על סמך מה קיבלו את זה, האם אנשי מקצוע באמת דנו, כמו שאמרנו, מישהו מתחום הרפואה, מתחום הרווחה, כמובן מתחום החינוך, שדנים ומגיעים לנקודה הנכונה באיזונים האלה.

דוד אמסלם: בבקשה, אביבית.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: רק חשוב לי להדגיש שבאמת בהגדרה בחוק של ילדים שאינם מסוגלים לנסוע בכוחות עצמם ונזקקים להסעה, הכוונה היא לא רק לילדים שאינם מסוגלים לנסוע מבחינה פיזית אלא בהחלט מדובר בילדים גם שיכולים לסכן את עצמם.

<תומר רוזנר: זה ברור.

דוד אמסלם: על זה דיברנו, זה ברור, גם על זה אין מחלוקת.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: במשרד החינוך זה עדיין לא ברור וברוח זו גם, אגב, אנחנו הגדרנו בתקנות שלנו את מי שאינו מסוגל לנסוע בכוחות עצמו.

<ולרי זילכה: הצענו נוסח מוצע בהתאם לזה.

דוד אמסלם: אני אמרתי, אני לא מבין בתחום, אני מניח שזה גם לא הדיון פה, אני גם לא מבין בסוגי הלקויות, אני לא יודע לעשות את ההבחנה.

דוד אמסלם: כשחיה אומרת "ליקוי התפתחותי" אני מבין את השפה אבל אני לא מבין את הדיאגנוזה הרפואית, מה המשמעות.

דוד אמסלם: לכן שאלתי ברמת התוצאה, האם ילד כזה יודע ללכת ברחוב, לחצות מעבר חצייה באופן שהוא לא מזיק לעצמו, שהוא מכיר את הכללים.

<חיה הראל: המשכל הגבולי – כן.

דוד אמסלם: זה מה שמעניין אותי בקטע הזה, אני לא יודע.

<רויטל לן כהן: אדוני, אפשר להעיר בעניין הזה?

דוד אמסלם: כן.

<רויטל לן כהן: לצערנו, במדינת ישראל, הנושא הזה של עיכוב התפתחותי הוא בעצם הגדרת סל לילדים שהמערכת לא יודעת להגדיר אותם.

<רויטל לן כהן: חלק מהילדים האלה עם נכות מאוד מאוד מורכבת אבל שלא יודעים איך לקרוא לה, ולכן השם שנתנו לה הוא "עיכוב התפתחותי".

<רויטל לן כהן: חלק מהילדים האלה יכולים להיות ילדים שלא יושבים אפילו, שלא מדברים, שיש להם איזושהי הבנה מוגבלת, ולכן הסל הזה, להתייחס אליו באופן הזה, זה לא רציני.

דוד אמסלם: רויטל, גם אם אני מקבל את מה שאת אומרת אני לא יודע מה לעשות עם זה, לכן ביקשנו - - -

<רויטל לן כהן: הם חייבים לעשות בדיקה לגופו של עניין.

דוד אמסלם: לכן אמרנו, כרגע ביקשתי שהם ימציאו לנו קודם כל את הסיכום של אותה ישיבה ששם הם עשו את קו החיתוך מה כן ומה לא; ודבר שני, איזה צוות מקצועי בחן את העניין, שזו לא החלטה פיקודית דרך הכסף אלא החלטה מקצועית דרך העניין, דרך המוגבלות עצמה.

<רויטל לן כהן: אדוני, כמי שמלווה את זה הרבה שנים, הרבה לפני שמעון, אני אומרת לך שככה זה נחתך.

דוד אמסלם: לכן אני אומר, אני ביקשתי לקבל את החומר כדי להבין, כרגע אני לא יודע מה לעשות עם מה שאת אומרת, אני לא יודע לייצר החלטה גם אם את צודקת.

<תומר רוזנר: יש לי עוד שאלה באותו הקשר: האם בתקנות שאתם מציעים יש אפשרות – הרי אנחנו מדברים על סוגי מוגבלויות כאלה ואחרים שבהם אנחנו מכירים, או לא מכירים, לצורך העניין, נניח שיש לנו ילד עם מוגבלות מסוימת שלא נופל לכאן או לכאן, או שזה לא ברור וכו', האם יש אפשרות, או מסלול, שיצרתם לבדיקה פרטנית?

<חיה הראל: נכון, בוועדת חריגים.

<שמעון אבני: אגב, כל ילד, בלי קשר, יכול לעלות לוועדת חריגים.

<שמעון אבני: יש ועדת חריגים שנקראת "ועדת הסעות מרכזית".

<שמעון אבני: אגב, גם בחינוך הרגיל, זה לא רק בחינוך המיוחד.

דוד אמסלם: שמעון, יש לי רק עוד שאלה קטנה:

דוד אמסלם: אני קיבלתי הרבה מכתבים, הרבה פניות, מהמון הורים, שהילדים שלהם לומדים בחינוך המיוחד ויש להם לקויות קלות, מוגדרים עם לקויות קלות – דרך אגב, ההורה גם מגדיר את זה כך, גם יותר נעים לו להגדיר את זה כך, הוא מרגיש יותר טוב עם זה בתחושה האישית שלו, ההורית – והילדים האלה לא הוסעו.

דוד אמסלם: יושב מימינך חברי אבי גיספאן, הוא יספר לך איזה משא ומתן ניהלתי אתו על מספר ילדים באופן קשוח, שיגעתי אותו חודש וחצי כדי שייקחו אותם לבית ספר, אז איך אתם אומרים שכל הילדים מוסעים, לבתי הספר המיוחדים אני מדבר, לא המשולבים?

<אביבית ברקאי-אהרונוף: הם לא נכנסים באותה רשימה קטגורית.

<שמעון אבני: לא, הם לא בקטגוריה הזאת, הם לא נכנסים.

דוד אמסלם: אבל אם אמרתם קודם שבבתי הספר לחינוך מיוחד אתם מסיעים את כולם - - -

<אביבית ברקאי-אהרונוף: לא, זו בדיוק הנקודה שעולה.

<שמעון אבני: לפי רשימת הלקויות הקשות.

דוד אמסלם: גם שם בעצם אתם לא מסיעים את כולם?

<שמעון אבני: כן.

דוד אמסלם: למה?

<חיה הראל: כי זה פחות משני קילומטרים.

דוד אמסלם: למה?

<שמעון אבני: כי יש רשימה שהיא רשימה של לקויות לצורך העניין שרק אותה אנחנו מסיעים.

<שמעון אבני: אגב, לקות אחרת, אם היא עומדת בקריטריון המרחק, הוא יוסע.

<שמעון אבני: אם לא, הוא יכול לעלות לוועדת חריגים.

דוד אמסלם: את זה הבנתי, אני אגיד לך מה לא הבנתי – ממה נפשך?

דוד אמסלם: אם אתה בא מזווית הלקות עצמה, אז מה רלוונטי בית הספר?

דוד אמסלם: זה מה שאמרתי קודם.

דוד אמסלם: קודם אמרתם שאתם מסיעים לפי בית הספר, עכשיו אתם טוענים שאתם מסיעים לפי הלקות, אז תחליטו.

<שמעון אבני: כשזה בשילוב אז הוא נוסע לפי בית הספר.

דוד אמסלם: אז אתה אומר: אתה והמזל שלך.

דוד אמסלם: זאת אומרת, אם יש לך בעיה של בית ספר – אכלת אותה, אם יש לך בעיה של לקות ומקום אחר – אכלת אותה.

דוד אמסלם: אתה צריך את שניהם שיהיה – שגם אתה בקריטריון וגם אתה בבית ספר הזה.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: בדיוק.

דוד אמסלם: עכשיו בואו תקשיבו להורה שלא מבין את הכללים שאתם מדברים, עם מה הוא מתמודד ביומיום עם הילדה שלו, בבקשה.

<מרדכי אדרי: הילדה שלי עם אפילפסיה.

<מרדכי אדרי: אני התחלתי את כל הבלגן הזה עם אבי, זה כבר כמעט חמש שנים שאנחנו בתוך זה ועד שהגעתי לדודי שהתחיל את כל הבלגן הזה.

<מרדכי אדרי: עצוב שכמעט אחרי שנה שאנחנו נלחמים אנחנו נמצאים באותו מקום.

<מרדכי אדרי: אתם לא שיניתם כלום.

<מרדכי אדרי: מה שהתחלתם מהישיבה הראשונה ועד היום – זה אותו דבר.

דוד אמסלם: חשוב לי שתתאר את היום שלך, מה קורה מהרגע שאתה קם בבוקר ועד שאתה לוקח את הילדה לבית הספר.

<מרדכי אדרי: הילדה שלי עכשיו בכיתה ד', היא לוקחת כדורים, היא צריכה ב-6 בבוקר לקום, במידה ואין לה הסעה, לקחת את הכדורים ואז שני אוטובוסים עד שהיא מגיעה לבית ספר – ועזבי את הקטע שאני צריך להגיע לעבודה.

<מרדכי אדרי: היא מגיעה לבית ספר וזה בשבילה כבר חצי יום, אחרי חצי יום היא מגיעה לבית הספר כולה מותשת, אחרי שעתיים של לימודים זהו, אין לה כבר כוחות ללמוד.

<חיה הראל: אני לא מכירה את המקרה אבל רק לשאול – איזה בית ספר זה?

<מרדכי אדרי: בגלל הקטע של המרחק.

<חיה הראל: לא, אני שואלת באיזה בית ספר היא לומדת שהיא צריכה לנסוע בשני אוטובוסים?

<מרדכי אדרי: היא בבית ספר של חינוך מיוחד.

<מרדכי אדרי: אנחנו גרים בגבעת מרדכי, אם את מכירה את ירושלים, והיא נמצאת בקטמון, אין בית ספר אחר שנמצא באזור שלנו שיכול לקבל אותה, וכל הילדים שאני נלחם עליהם באופן פרטי – אין שום גוף שעומד אתי ביחד – זה אותו סיפור וזה הקטע של המרחק, שאתם לקחתם - - -

<חיה הראל: זה בדיוק המקרים שצריכים להגיע לוועדת הסעות.

דוד אמסלם: לא, זה לא מקרה, בואו תקשיבו לו.

<מרדכי אדרי: זה לא מקרה, זה כמה - - -

<חיה הראל: אני אסביר: אפילפסיה זאת מחלה, ואנחנו מכירים אותה, היא לא שייכת לאפיון חריגות כזה או אחר, יכולה להיות קשת של ילדים עם אפילפסיה.

<מרדכי אדרי: אבל זה לא רק אפילפסיה, זה הכול ביחד.

<מרדכי אדרי: הילדים שאני מתמודד אתם זה הכול ביחד, זה לא רק אפילפסיה.

<מרדכי אדרי: זה ילדים שבגלל - - -

<חיה הראל: אז היא לא נמצאת בבית ספר - - -

<מרדכי אדרי: היא נמצאת בחינוך מיוחד.

<חיה הראל: מה ההגדרה שלה?

<מרדכי אדרי: ההגדרה של בית הספר זו הגדרה של חינוך מיוחד.

<חיה הראל: סוג, סוג לקות, אפיון.

<מרדכי אדרי: הם על הגבול, בית הספר שלהם נמצא על הגבול, בגלל זה הם לא מקבלים גם הרבה מהדברים שמגיעים לילד בחינוך מיוחד.

<חיה הראל: זה בית ספר למשכל גבולי?

<חיה הראל: אין דבר כזה.

<מרדכי אדרי: "תדהר".

<קריאה: "תדהר" זה בית ספר כוללני ללקויות למידה.

<חיה הראל: זה התנהגותי-רגשי.

<מרדכי אדרי: אבל אתם פסלתם אותם.

<מרדכי אדרי: אתם, בגלל הקטע של המרחק, אתם לקחתם קטע של מרחק - - -

<רויטל לן כהן: זה בדיוק הסל הזה – בית ספר סל, ילד סל.

<מרדכי אדרי: דודי, הם לקחו קטע של מרחק, זה דבר לא הגיוני.

דוד אמסלם: הבנתי, מוטי.

דוד אמסלם: חבר'ה, אני ביקשתי ממוטי – חיה, תקשיבי לי – לספר את מה שקורה לו כל בוקר.

דוד אמסלם: הוא לא מבין, וזה גם לא התפקיד שלו, הוא אזרח במדינת ישראל, חייו קשים גם ככה, הוא מטפל בילדה שלו במסירות והוא מטפל בילדים אחרים נוספים בגלל שהם באים אליו ומרכז את הנושא.

דוד אמסלם: לי היה חשוב לפתוח צוהר רגשי כדי לשמוע סיפור מהחיים, רגיל.

דוד אמסלם: בדרך כלל אנחנו מלמעלה לא רואים את זה, אנחנו מקבלים החלטות פיקודיות, כמה כסף עולה, לא ככה, 2 ק"מ, 1.9 ק"מ- יש פה סיפור אנושי רגיל, כשאנחנו מדברים אני רוצה להכניס אתכם על מי אנחנו מדברים, והוא עוד המקרה הקל.

דוד אמסלם: לכן, אני חושב שאתם צריכים לעשות רה-שאפל בכל הסיפור הזה.

דוד אמסלם: אני בא מזווית שאלו הורים שקשה להם ביומיום.

דוד אמסלם: יש להם ילד שדורש מהם המון המון אנרגיות, מעבר לילד רגיל.

דוד אמסלם: דרך אגב, זה בדרך כלל משפיע על כל המשפחה.

דוד אמסלם: יש לי אחות כזאת, זה משפיע על כל המשפחה הזאת.

דוד אמסלם: זה מאוד קשה להורים.

דוד אמסלם: מאוד.

דוד אמסלם: אנחנו צריכים להקל עליהם, להקל עליהם.

דוד אמסלם: הרי אני קם בבוקר, לוקח את האוטו שלי, נוסע לבית הספר, שם סנדוויץ' לילדים שלי והם הולכים לבד.

דוד אמסלם: קמים, שם להם שעון, מעיר אותם והם הולכים – הוא לא יכול.

דוד אמסלם: ברגע שהוא לא יכול, הוא שולח לפעמים בלית ברירה את הילדה שלו באוטובוס, בגלל שהוא לא יכול, אף מקום עבודה לא יעסיק אותו, יגיד לו: תשמע, מוטי, אני מתחשב בך יום, יומיים, שלושה, אבל אני לא גמילות חסדים, תשמע, בסוף, אם אתה מגיע לי כל יום ב-9:00 לעבודה, במקום לבוא ב-06:30, אז אני מצטער, אני לא ביטוח לאומי, אני מפעל רגיל.

דוד אמסלם: אז אתה רוצה, אני אתן לך צדקה, אבל לעבוד אצלי אתה לא יכול ככה.

דוד אמסלם: ולכן הוא מוצא את עצמו באילוצים.

דוד אמסלם: דרך אגב, הוא רק כדוגמה קטנה, יש הורים, אמרתי, שהם במצב הרבה יותר מסובך.

דוד אמסלם: הם מסכנים.

דוד אמסלם: אז הוא בסוף אומר לילד: תשמע, תיסע לבית הספר באוטובוס, תלך ברגל, אין לי פתרון.

דוד אמסלם: זה מה שקורה להם.

דוד אמסלם: אין להם עם מי לדבר.

דוד אמסלם: אני אספר לכם, אני מכיר את גיספאן בגלל שעבדתי אתו הרבה שנים, הוא יספר לכם מה אני עשיתי לו בגלל הילדה שלו, כמה טלפונים עשיתי לו, לכמה אנשים בעירייה התקשרתי, לכמה סגני ראשי ערים, שיגעתי אותם בגלל הילדה שלו.

דוד אמסלם: ילדה אחת וועדת חריגים, ולא עכשיו, וחודש הבא, ולא מצאנו עוד תקציב והעירייה מממנת.

דוד אמסלם: למה העירייה צריכה לממן את זה?

דוד אמסלם: למה העירייה צריכה לממן?

דוד אמסלם: מה שקרה שם בסוף הוא שעיריית ירושלים – ופה שאפו – לקחה תקציב זעום ואמרה: זה שלנו, לא של משרד החינוך, מה לעשות, מהארנונה נראה מה נעשה אתם.

דוד אמסלם: הקימה ועדת חריגים – מה זה ועדת חריגים?

דוד אמסלם: הם דוחים את רוב האנשים בגלל שאין להם ברירה, אין להם כסף, אבל למה בכלל צריך להביא את הכסף?

דוד אמסלם: מה קרה?

<חיה הראל: משום שזה תושב שלו.

דוד אמסלם: דרך אגב, הוא אזרח מדינת ישראל, על פי חוק הוא לא צריך לתת לו את זה.

דוד אמסלם: אתם גובים, מדינת ישראל גובה מס הכנסה, ביטוח לאומי, הכול – מה הוא גובה, ארנונה?

<שמעון אבני: אבל אנחנו מעבירים - - -

דוד אמסלם: דקה, תנו לי.

<נועה צפליצקי: זו אחריות משרד החינוך - - -

דוד אמסלם: שניה, דקה, אני לא צריך את העזרה שלכם.

דוד אמסלם: עוד מעט אתם גם תסגרו את בתי הספר ותגידו לעירייה: זה אזרח שלכם.

דוד אמסלם: לכן אני אומר, כאן אני נותן להם סיפור, היה חשוב לי שתשמעו סיפור קל של הורים מה קורה להם ביומיום, לא שנה, לא שנתיים, לא שלוש.

דוד אמסלם: דרך אגב, זה ילווה את מוטי כמעט כל חייו, עד שהילדה תסיים את בית הספר.

דוד אמסלם: לכן אני מבקש: א', לקבל את המסמכים האלה; דבר שני, אם לא היה דיון מקצועי כזה – דרך אגב, גם המדינה הולכת ונהיית מדינה יותר עשירה, אם היה דיון כזה בשנות ה-60' היו אילוצים כספיים אחרים, היום זה משהו אחר.

דוד אמסלם: אני חושב שאנחנו צריכים להיות היום הרבה יותר חמלתיים ויש לנו את כל הכלים לזה, את כל האמצעים – למה לא?

דוד אמסלם: לא הבנתי.

דוד אמסלם: למה לא?

דוד אמסלם: אם אנחנו לא מטפלים בילדים מהסוג הזה, בסופו של דבר אנחנו לא מטפלים כמעט באף אחד, לא בזקנים ולא בנכים – ואני כל היום רק מתעסק סביב הדברים האלה, מהתרופות ומהקשישים ומהנכים, בגלל שהם לא מעניינים כמעט אף אחד.

דוד אמסלם: לכן אני מבקש מכם באמת, תעשו - - -

<חיה הראל: הם מוקד העניין שלנו.

דוד אמסלם: אני יודע, הכל מוקד העניין.

דוד אמסלם: הם מוקד העניין, את צודקת, בשביל זה יש הרבה פקידים שמתפרנסים, בגלל שהם מוקד העניין שלהם.

דוד אמסלם: אבל, אני לא מחפש שהם יהיו מוקד העניין, אני מחפש שתסיעו אותו, לא מוקד העניין.

דוד אמסלם: אני חושב שאם אתם מגדירים ילד בבית ספר מיוחד, סימן שהילד מיוחד.

דוד אמסלם: אני לא מגדיר אותו, אני לא רשמתי אותו שם, אבל אם הוא מיוחד – ואמרתי, הזווית שצריכה להיות: האם הילד יודע להגיע לבית ספר כן או לא.

דוד אמסלם: אנחנו כרגע לא מתעסקים האם הילד צריך להיות שחקן כדורגל, הנושא הוא ללכת לבית הספר.

דוד אמסלם: הרי מה הבנצ'מרק, או מה החלופה?

דוד אמסלם: – שההורה ייקח אותו.

דוד אמסלם: אז אני שואל, הורה רגיל לא צריך לקחת את הבן, פה, האם הילד יודע ללכת לבד?

דוד אמסלם: אם הוא יודע ללכת לבד לא צריך לקחת אותו, אם הוא מסכן את עצמו אז צריך לקחת אותו.

דוד אמסלם: מה השאלה פה בכלל?

דוד אמסלם: זה המבחן היחידי שיש, אני לא רואה שום מבחן אחר.

<תומר רוזנר: אגב, הוא לא בחר לשלוח את הילד לקטמון.

דוד אמסלם: הוא לא בחר, אני מכיר את השכונה, אני יודע בדיוק על מה הוא מדבר, אני מכיר את בית הספר.

דוד אמסלם: הוא במרחק מאוד קצר, של קילומטר וחצי, צריך לקחת שני אוטובוסים.

דוד אמסלם: קחי ילדה כזאת – הוא מתאר לך אותה – למה שתקום ב-6 בבוקר?

דוד אמסלם: מה קרה?

דוד אמסלם: חברי הכנסת פה לא קמים ב-6 בבוקר, למה ילדה בת 10 תקום ב-6 בבוקר, תיקח את הכדורים, תצא בחורף ב-6 כדי להגיע לבית הספר בשעה 8, היא גמורה מתה והיא צריכה עוד ללמוד?

דוד אמסלם: למה?

<רויטל לן כהן: היא לא פנויה ללמידה.

<מרדכי אדרי: מגיעים לשעה 10 – הילדים כבר זהו.

דוד אמסלם: למה?

דוד אמסלם: אני לא מבין למה – בשביל עוד 100 שקל?

דוד אמסלם: 200 שקל?

דוד אמסלם: לכן אני מבקש שתעשו דיון כזה בנקודה הזאת, חשוב לי מאוד.

דוד אמסלם: אביבית, הנקודה השלישית.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: זו בדיוק הנקודה השנייה, המקרה של מוטי ממחיש את זה היטב, ממש כך.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: היקף הזכאים להסעה, כל עוד הוא יקבע ברשימה קטגורית וכל עוד המקרה של מוטי לא נמצא שם - - -

דוד אמסלם: דיברנו, אל תחזרי על זה, נקודה שלישית.

<ולרי זילכה: רק לומר, אדוני, שזה כתוב בחוק והצעת תקנות כזו, שלא מזכה ילדים שלא מסוגלים, היא מנוגדת לחוק.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: נכון.

רויטל סויד: מה מנוגד לחוק?

יעל גרמן: אם לא נותנים למי שזכאי.

דוד אמסלם: החוק לא מגדיר את הלקות, הוא מגדיר את מי שלא מסוגל.

<ולרי זילכה: כתוב: "מי שאינו מסוגל לנסוע בכוחות עצמו".

דוד אמסלם: הם מחליטים מי מסוגל ומי לא למרות שיש כאלה שלא מסוגלים, הרי באופן מעשי ההורה בסוף לוקח אותו בגלל שהוא מבין שאין - - -

יעל גרמן: אז למי אפשר להגיש תלונה?

דוד אמסלם: זה בדיוק מה שאמרתי, לכן ביקשתי להקים ועדה מקצועית.

<רויטל לן כהן: העניין הוא שהורה לא ייגש לבית משפט ויעשה את זה, על זה הם בונים, על זה שאף הורה לא ילך בית משפט כי אין לו לא כסף ולא זמן.

דוד אמסלם: רויטל, בואי נתקדם.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אבל גם ועדת חריגים, ואדוני דיבר על כך בישיבה הקודמת, אין שום סיבה שתהיה ועדת חריגים, הילדים הללו צריכים להיכנס לתוך הכלל וועדת חריגים צריכה להיות לחריגים, צריכה להיות חריגה בפני עצמה.

דוד אמסלם: נכון, אני מסכים.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: בוודאי אם היא מתכנסת אחת ל-.

דוד אמסלם: בואי נתקדם, אביבית, הנקודה השלישית.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: הנקודה השלישית היא באמת היקף הזכאים לליווי.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: גם בנקודה הזאת בעצם משרד החינוך הותיר את המצב על כנו.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: היום יש רשימה עוד יותר מצומצמת למי שזכאי לליווי, שבאמת מדובר במוגבלויות קשות ביותר, כאשר מרבית הילדים עם הצרכים המיוחדים נוסעים בהסעה ללא ליווי.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אם אנחנו מדברים נניח על הסעה של ילדים בני 3, עם עיכוב התפתחותי או עיכוב שפתי, שמפאת ההסעה זכאים לליווי, הם נוסעים לבד.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: שמונה ילדים, עשרה ילדים, נוסעים לבד בהסעה, ילדים בני 3 ללא מלווה – מדוע?

<אביבית ברקאי-אהרונוף: מאחר והם אינם זכאים למלווה.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אני חושבת שבעניין הזה, אדוני – והיתה גם ועדה במשרד התחבורה, ועדת אלבז, שקבעה בכלל לגבי כלל הילדים, לגבי כלל הסעות, שראוי שההסעות תהיינה עם מלווה, עם אדם מבוגר – על אחת כמה וכמה כשאנחנו מדברים על הסעות כאלה של ילדים שבאמת צריך שיהיה מישהו שישגיח, שיהיה עוד זוג עיניים בהסעה אם חלילה קורה משהו בהסעה.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: ראינו בישיבה הקודמת – שהגיעה בעקבות מקרה טרגי, שקרה משהו בהסעה מאחר והמלווה לא ישב במקום הנכון ולא השגיח היטב על הילד ולכן הילד נחנק בהסעה – כמה חשוב שיהיה מלווה בהסעות.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: בתקנות שאנחנו ניסחנו, אדוני, אנחנו הצענו הצעה מאוד פשוטה, שבמקום שהזכאות לליווי תהיה זכאות אישית, שבכל הסעה של ילדים עם צרכים מיוחדים יהיה מלווה, זו ההצעה שלנו.

דוד אמסלם: מה אתה אומר על זה, שמעון?

דוד אמסלם: דרך אגב, אני רוצה לשאול שאלה שמעניינת אותי, שאלה טכנית – הרי בסופו של דבר יש את אותו טרנזיט שאוסף, האם הוא אוסף לפי חומרת הליקוי או שהוא אוסף לפי קטע גיאוגרפי?

<שמעון אבני: לפי קטע גיאוגרפי.

דוד אמסלם: אז אם כך, ברור לחלוטין, ההיגיון שלי הוא שיש ילדים שההסעה אוספת אותם - - -

<שמעון אבני: הרי לא נסיע אותה הלוך חזור, הלוך חזור, הלוך חזור.

דוד אמסלם: נשמע לי הגיוני.

דוד אמסלם: לכן, לפי ההיגיון שלי, יש ילדים שבוודאי אתם נותנים להם ליווי, חייבים, ויש לכאורה ילדים אחרים שאתם חושבים שלא אבל ההסעה הרי לא מבחינה בין אלה לאלה – אז למה לא לקבל את ההצעה של אביבית שנשים בכל טרנזיט מלווה ואז הוא ישגיח על כולם?

דוד אמסלם: אז יכול להיות שיהיו 10 חבר'ה שם בתוך הטרנזיט, שעל ארבעה הוא יצטרך לשים עין יותר ועל שישה פחות, בגלל שהם יותר - - -

<שמעון אבני: לצורך העניין, הזכאות לליווי היא בהתאם לרשימה שדיברנו קודם.

<שמעון אבני: זאת אומרת, כל ילד שמקבל הסעה ללא קריטריון המרחק, זכאי גם לליווי.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: ממש לא.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: ממש לא, אדוני, אני יכולה להראות לך - - -

<רויטל לן כהן: לא נכון.

<שמעון אבני: אני מדבר על הרשימה של הלקויות ששאלת קודם, אני משיב.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: לא, אדוני, זו לא אותה רשימה.

דוד אמסלם: שמעון, דרך אגב, מה הפער?

דוד אמסלם: מה הדלתא?

דוד אמסלם: נניח שאנחנו מקבלים את ההצעה של אביבית - - -

<שמעון אבני: אני לא יודע להגיד לך מספר, הכסף.

דוד אמסלם: דקה, שמעון, אני אעבור למישהו שעוסק בזה ביומיום – בכל טרנזיט, אבי, אתה שם ליווי?

<אברהם גיספאן: עיריית ירושלים, במקרה הזה, לקחה על עצמה להציב מלווים בכל ההסעות מכספה שלה.

דוד אמסלם: עכשיו בוא נניח שזה לא מכספה שלה.

<אברהם גיספאן: ההצעה שלך היא לא קבילה מכיוון שההסעות הן פר מוסד, ברגע שזה פר מוסד אז את הכיתות הגבוהות אי אפשר לשלב נגיד עם בית ספר "תדהר", או בית ספר "ארזים".

<אברהם גיספאן: לכן, שמנו מלווים בכל ההסעות.

דוד אמסלם: זאת אומרת, גם אם היית רוצה להפריד אתה לא יכול?

<אברהם גיספאן: נכון.

<שמעון אבני: לכן אני אומר, גם אם יש ילד אחד שהוא זכאי להסעה ויש עוד 10 שלא זכאים – כולם ייהנו מהליווי.

דוד אמסלם: אם אביבית העלתה את הנושא כנראה שיש איזו בעיה – מה, היא סתם המציאה?

<שמעון אבני: לא, אף אחד לא ממציא כאן, אני מניח שכולם מדברים ממקום של יידע.

<שמעון אבני: אגב, את ההצעה הזאת אני עכשיו בוחן עם התקציבים אצלנו כי היום שיטת התמחור היא שגם אם נניח יש 10 ילדים וכולם זכאים לליווי אני משלם 10 פעמים ליווי.

דוד אמסלם: אני עכשיו לא נכנס לסוגיית ההתחשבנות, אני שואל שאלה אחרת, שואל תומר שאלה נכונה – נניח שיש טרנזיט עם 10 ילדים בני 3, יכול להיות שהוא בלי ליווי?

<אביבית ברקאי-אהרונוף: כן.

דוד אמסלם: ילדים בני 3, עם מוגבלות, בחינוך מיוחד, בלי ליווי – זה נשמע לך?

<שמעון אבני: לא נשמע לי.

דוד אמסלם: מה, לא יריבו קצת בדרך?

דוד אמסלם: לא יתווכחו?

<שמעון אבני: לא נשמע לי אבל - - -

<רויטל לן כהן: נפל לו הבקבוק או המוצץ, מה יעשה הנהג, יעצור?

<שמעון אבני: אני חושב שילד בחינוך רגיל צריך ליווי, על אחת כמה וכמה חינוך מיוחד.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: היא הנותנת.

דוד אמסלם: קודם כל, אתה צודק.

דוד אמסלם: דרך אגב, לקחו את הכיתה של הבן שלי לטיול שנתי, ביקשו שאני אבוא גם ללוות שם, לא כדי לשמור עליהם אלא כדי שהילדים לא יריבו, אז באנו שלושה הורים ושתי מחנכות "כולה" על 20 חבר'ה.

<שמעון אבני: אני מסכים.

דוד אמסלם: כשאתה לוקח בטרנזיט ילדים אני מסכים אתך, אבל היות ורוב הילדים לא מוסעים אז ממילא הבעיה לא נמצאת, אבל אני מדבר על החינוך המיוחד.

דוד אמסלם: בחינוך המיוחד, האם זה נשמע לך סביר ש-10-8 ילדים בני 3 יושבים בטנדר, הנהג אמור לנהוג ולא להסתכל כל שנייה אחורה מה קרה להם, אם מישהו נפל, לא נפל, נפל לו המוצץ, בכה – לא צריך להיות שם מישהו?

<שמעון אבני: לדעתי, כמו שאמרתם, כאלה הסעות אין הרבה, של 10 ילדים בני 3 שנוסעים ללא ליווי.

<רויטל לן כהן: לא נכון.

דוד אמסלם: יש אחת?

<שמעון אבני: עדיין, אחת - - -

<נועה צפליצקי: אחת יותר מידיי.

<שמעון אבני: אני אומר, אפילו אחת היא לא בסדר.

<שמעון אבני: אני אומר – לא בסדר.

<שמעון אבני: אנחנו עושים עכשיו עבודה - - -

דוד אמסלם: אז בוא נסכם את הדבר הזה.

<רויטל לן כהן: ובכל זאת זה לא מופיע בנוסח שנתנו למנכ"לית.

<שמעון אבני: אנחנו עושים עכשיו עבודה שבאה לראות שבכל הסעה יהיה מלווה, לא קשור ללקות, לא קשור למספר הילדים ואנחנו נבדוק כמה כסף זה – זה הכול סביב כסף.

דוד אמסלם: מצוין, אבל אני אגיד לך לדעתי, שמעון, לאן זה יתפתח ולמה.

דוד אמסלם: התשובה היתה אצל גיספאן, אני לא מעלה על דעתי שיש כמעט מקרים, ואם יש זה בשוליים, שהרשות בעצם משאירה את הנושא כך.

דוד אמסלם: היא סופגת את הנושא הכספי ברוב המקרים וזה לא צריך להיות.

דוד אמסלם: הרשות היא לא הבנק של המדינה, זה צריך להיות בדיוק הפוך.

דוד אמסלם: איך אמרתי לראש הממשלה?

דוד אמסלם: זה לא הגיוני כל הסיפור הזה של הרשויות.

דוד אמסלם: אני הולך לעשות דיון בכלל על היחסים בין הרשויות לבין השלטון המרכזי.

דוד אמסלם: זה לא הגיוני.

דוד אמסלם: זו האחריות הישירה של השלטון המרכזי.

דוד אמסלם: על פי פקודת העיריות, תפתח ותראה מה העיריות צריכות לעשות – אתה לא תאמין.

דוד אמסלם: הן גובות ארנונה בשביל מספר נושאים מאוד ספציפיים, אבל הן מוצאות את עצמנו נכנסות בכל נושא: מקליטת עלייה, הסעות לתלמידים, מורים בבתי ספר, רווחה, תרבות, שמירה, אגרות שמירה, כמעט בכל נושא, מה שאתה לא רוצה.

דוד אמסלם: חוץ מצה"ל ואין להן עוד בתי חולים – כל נושא שהמדינה צריכה לעשות.

<רויטל לן כהן: אדוני, אפילו משטרה העיריות מממנות עכשיו, שיטור עירוני.

דוד אמסלם: אמרתי.

דוד אמסלם: לכן אני אומר, הפתרון הוא כאן ברמה הטכנית, שהעירייה לוקחת - - -

<רויטל לן כהן: בשביל מה אני משלמת מסים?

דוד אמסלם: דקה.

דוד אמסלם: בגלל שבעירייה בסופו של דבר יש ראש עיר שהוא בן אדם עם היגיון, הוא מקבל החלטה פיקודית ומתקדמים, אלה תושבים שלו.

דוד אמסלם: איך אמרתי פעם?

דוד אמסלם: תושב רגיל, מוטי, לא יודע להגיע ללשכת שר החינוך או למנכ"לית, לדפוק בדלת ולהגיד: שלום, קוראים לו מוטי, יש לי בעיה, אבל ברגע שיש לו בעיה הוא הולך לדלת של גיספאן, אותו הוא מכיר.

דוד אמסלם: אזרח רגיל לא מכיר את רשויות המדינה, בשבילו הם שם למעלה, הוא לא יודע מי הם.

דוד אמסלם: את העירייה הוא מכיר, הוא יודע איפה העירייה, תופס אוטובוס לכיכר ספרא עצבני, בא אליו, פותח לו את הדלת ואומר לו: אדוני, כך וכך וכך, והוא ישר משרשר את זה למעלה.

דוד אמסלם: לכן בעיריות יש החלטות פיקודיות שאין אותן בממשלה.

דוד אמסלם: לכן, פה אני מבקש מכם, עדיין בקטע הזה של התקנות האלה, תעשו איזשהו דיון בזק בעניין הזה ותעשו גם תיקון לתקנות בגלל שמה שאמרת נשמע לי מאוד סביר – לא הגיוני שאין מלווה עם ילדים שהולכים להסעות.

דוד אמסלם: דרך אגב, הילדים האלה הם תינוקות, הם קטנים, אני בטוח שקורים שם דברים, הם לא יודעים לספר את זה אפילו.

דוד אמסלם: ילד בגיל 4, ילד בגיל 3, נפל, מאיפה הוא יידע?

דוד אמסלם: ההוא בסוף ההסעה, מה יעשה?

דוד אמסלם: מרים אותו, נחבט, אין דם – בסדר, לא קרה כלום.

דוד אמסלם: לכן, אני מבקש מכם לדון על הנושאים האלה עדיין בתקנות האלה.

דוד אמסלם: חבל, חבל לעשות שינוי עם תקנות לתקנות.

דוד אמסלם: קחו את הנקודות האלה, תעשו עוד איזו ישיבה אצלכם, תתקנו את זה ותשלחו את זה למשרד המשפטים שוב פעם.

דוד אמסלם: אין לי מושג למה משרד המשפטים צריך לראות כל דבר אבל, בסדר, בעניין הזה גם.

דוד אמסלם: עוד משהו, אביבית?

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אלו שלוש הסוגיות העיקריות המשמעותיות.

<תומר רוזנר: אתם ראיתם את הטיוטה החדשה או שזה הכול מפי השמועה?

<אביבית ברקאי-אהרונוף: ראינו את הטיוטה האחרונה, לפי מה שנאמר לי מעו"ד אילן שי זו הטיוטה שאושרה על ידי המנכ"לית.

<תומר רוזנר: אז ראיתם, בסדר.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: כן.

דוד אמסלם: רבותי, אני רוצה לסכם, ברשותכם.

דוד אמסלם: אתה רוצה להגיד עוד משפט?

<מרדכי אדרי: אני רוצה לדעת למה הם מתעקשים על הקטע של המרחק ועוד מרחק אווירי.

דוד אמסלם: לא, אני כבר ציינתי את זה.

<מרדכי אדרי: ועוד מרחק אווירי.

<אילן שי: זה לא אווירי.

<מרדכי אדרי: אז מה זה?

<אילן שי: מרחק הליכה, מרחק של נסיעה, לא קו אווירי.

<חיה הראל: זה במפות.

<שמעון אבני: זה לא אווירי.

דוד אמסלם: בכל מקרה, כבר הגדרתי את הסיפור הזה, מוטי, במה שביקשתי מהם.

דוד אמסלם: בגדול, קודם כל, אני רוצה להודות לך, שמעון, על העבודה שעשיתם.

דוד אמסלם: אני היום מודה לאנשים שצריכים לעשות את העבודה, זו העבודה שלהם, אבל זה גם טוב, זה בסדר.

דוד אמסלם: אני רק מבקש באמת להשלים את שלוש הנקודות האלה ותזכרו תמיד – אני תמיד אומר את זה ומשם אני בא – כל סוגיה שטיפלתי בה אי פעם בחיים שלי, תמיד השתדלתי לחשוב שזה הבן שלי, אבא שלי או אני, ולפי זה הייתי נוהג.

דוד אמסלם: אם הייתי חושב שהבן שלי צריך ללכת כך לבית ספר הייתי אומר לכולם: תלכו, אם הייתי חושב שאת הבן שלי לא הייתי שולח במצב הזה, אז הייתי אומר לכולם: אני מטפל בזה.

דוד אמסלם: כך אני מצפה שאנשי ציבור, ובוודאי פקידים, שהם אנשי ציבור גם, ינהגו בהחלטות שקשורות לאנשים אחרים, לא קשורות אליהם.

דוד אמסלם: במקרה הזה אתם עושים עבודה לא פשוטה, סוגיית ההסעות היא לוגיסטיקה בכלל לא פשוטה.

דוד אמסלם: אני מכיר את זה מהעירייה.

דוד אמסלם: עבדתי בעירייה למעלה מ-20 שנה אז אני מכיר את העסק, אבל צריך לבוא לזה עם הרבה חמלה בגלל שבאמת יש פה הורים שקשה להם, קשה להם בחיים, קשה להם, לא קשור להסעות, קשה להם כל מעגל.

דוד אמסלם: קשה להם מאוד – קשה להם במחשבות, קשה להם מה יהיה עם הילד בעתיד, קשה להם עכשיו להסיע אותו, קשה להם עם התרופות שלו, קשה להם נפשית עם זה שיש לו פחות חברים, קשה להם בחיים, החיים קשים.

דוד אמסלם: הייתי אומר מילה יותר מפוצצת מזה, תאמינו לי, אני מכיר את זה מקרוב.

דוד אמסלם: אני מצפה שאנשים יתנו להם כתף.

דוד אמסלם: הם לא מבקשים הרבה – הם לא מבקשים תקנה לי אוטו, הם מבקשים את המינימום הקטן: תקלו עלינו בפעולות הכי קטנות, ומשם, אני חושב, שזה צריך לבוא.

דוד אמסלם: האמינו לי, תקציב במדינת ישראל יש כמעט לכל נושא, הכסף הוא לא הבעיה.

<אביבית ברקאי-אהרונוף: אם אפשר רק משפט אחרון להוסיף על דבריך – מה שההורים האלה מבקשים הוא לממש את הזכות של הילדים שלהם שכבר קיימת היום בחוק.

דוד אמסלם: אביבית, הבנתי.

דוד אמסלם: רויטל ואחרי זה איתן – מה נשמע, איתן?

<איתן עמרם: בסדר גמור.

דוד אמסלם: אתה פה, כל הכבוד.

דוד אמסלם: דרך אגב, אני רוצה לומר עוד משפט לפני כן: אני מתפעל ממה שקורה פה סביב השולחן, יש פה ארגונים, אנשים צדיקים, שלא עובדים, הם לא מקבלים כסף, זו לא המשכורת שלהם, הם נוסעים, קמים ב-6 בבוקר כדי לבוא לכאן.

דוד אמסלם: הם לא דואגים לעצמם, הם כבר דואגים לדור הבא, לאנשים האחרים, זה לא הם.

דוד אמסלם: האנשים האלה חוו את זה עם הילד שלהם, לרוב הילד כבר גדל.

דוד אמסלם: הם נאבקו 20 שנה, 10 שנים וזה לא עזר אבל הם נאבקים ואלה אנשים טובים באמצע הדרך שהם אזרחים, המדינה לא משלמת להם כלום, גם לא בגין החניה פה בחוץ.

דוד אמסלם: בבקשה.

<רויטל לן כהן: תודה.

<רויטל לן כהן: קודם כל, אני באמת רוצה להגיד, זה גם משהו שאמרתי אתמול בוועדת החינוך, הסרגל שלי הוא שהתחלתי כשהילד שלי היה בן 3 והוא חוגג חודש הבא בר מצווה.

דוד אמסלם: מזל טוב שיהיה לו.

<רויטל לן כהן: תודה.

<רויטל לן כהן: מה שאני רוצה לומר, אחד הדברים שאני מבקשת מהוועדה לבקש ממשרד החינוך – כי אני כבר לא יודעת איך לבקש את זה – גם כשהם טוענים שהם מטפלים בבעיה, הם בודקים האם הטיפול הסתיים מול הגוף שמולו הם היו אמורים לטפל, הם לא חוזרים להורה לבדוק האם בנקודת הקצה הילד אכן מקבל את מה שהוא צריך.

<רויטל לן כהן: כך היום בבוקר אני פוגשת את שמעון ושואלת אותו:

<רויטל לן כהן: מה עם הילדה הזאת שלא מסיעים אותה מתחילת השנה?

<רויטל לן כהן: הוא אומר לי: מה זאת אומרת?

<רויטל לן כהן: אני ישבתי עם ראש הרשות וזה פתור – זה לא פתור, ההורים של הילדה הזאת עדיין מסיעים אותה.

<רויטל לן כהן: לא יעלה על הדעת – ואני אומרת את זה כל פעם בכל נושא, לא רק בהסעות, גם בדברים האחרים – אתם חייבים לחזור להורה ולבדוק שהבעיה שטיפלתם בה נפתרה.

<רויטל לן כהן: אני כבר לא יודעת איך לבקש את זה, אדוני.

דוד אמסלם: הבנתי את העניין, רויטל, זה עדיין לא בצ'רטר של מה שאנחנו מבקשים, זה מה שנקרא extraordinary.

דוד אמסלם: זה דרך הרשות, זה הסיפור של הרשות, אני לא מצפה.

דוד אמסלם: מה שמשרד החינוך בכל מקרה - - -

<רויטל לן כהן: אבל אם משרד החינוך מטפל במשהו שהרשות חרגה בו - - -

דוד אמסלם: שנייה.

דוד אמסלם: אני אומר: אני לא רוצה להיכנס לשם כרגע, אולי בדיון הבא, אחרי שנשלים את כל התקנות והכל בסדר, יהיו התקנות.

דוד אמסלם: בואו נסדיר את זה.

דוד אמסלם: האויב של הטוב הוא הטוב מאוד.

דוד אמסלם: נדבר על זה.

דוד אמסלם: איתן, בבקשה.

<איתן עמרם: שלום.

<איתן עמרם: קודם כל, תודה לכבוד יושב-ראש הוועדה על העלאת הנושא הזה, נושא חשוב מאוד.

<איתן עמרם: אנחנו רואים – קראנו לאחרונה את הסטטיסטיקה - כמה השקעה משקיעים הורים לילדים עם צרכים מיוחדים וכמה כסף הם מפסידים, בין אם זה איבוד ימי עבודה, הוצאות, כמעט 7.5 מיליארד שקל בשנה, הסטטיסטיקה פורסמה לפני כשבוע.

<איתן עמרם: מהדיון כאן כל בר דעת רואה שיש כאן כשל בכל מה שקשור ליווי, קריטריונים, בתי ספר, מרחקים, הזוי.

<איתן עמרם: אני לא חושב שצריך להשית את זה על הרשויות אלא צריך כן לטפל בזה.

<איתן עמרם: ברשותך, כבוד היושב-ראש, אני הייתי מציע לקבוע לו"ז על מנת לקבל את התשובות ולדעת להתקדם קדימה.

<איתן עמרם: תודה רבה.

דוד אמסלם: תודה, איתן.

דוד אמסלם: עוד מישהו רוצה להתבטא בנושא לפני שאני אסכם לגמרי את האירוע?

דוד אמסלם: בבקשה, מוטי.

<מרדכי אדרי: אני מקווה רק שזה יגיע לפני תחילת שנה הבאה, ששנה הבאה לא נתחיל עוד פעם את הכול.

דוד אמסלם: בעזרת-השם.

דוד אמסלם: קבלו, אתה רוצה להגיד משהו?

<פיני קבלו: רק להגיד שהאנשים שלנו ישבו עם משרד החינוך וסיכמו על התקנות במשותף.

<פיני קבלו: יש כמה תשובות שאנחנו אמורים לקבל אבל בסך הכול יצאנו לדרך ושיהיה בהצלחה.

<פיני קבלו: אני חושב שעשית עבודה טובה, אדוני היושב-ראש.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: בבקשה.

<אסתר קרמר: אני מקואליציית הורים לילדים מיוחדים ואני אימא לארבעה ילדים עם צרכים מיוחדים, מתוכם שלושה ילדים על הספקטרום האוטיסטי שמשולבים והם לא זכאים להסעה, שאותם אני צריכה כל יום לקחת בעצמי לבית הספר ומעצם הדברים אני לא יכולה לקחת את הבת שלי, שנמצאת בחינוך מיוחד בעצמה, ואני שולחת אותה עם ההסעה.

<אסתר קרמר: היא זכאית להסעה, היא נוסעת מעל 2 ק"מ.

<אסתר קרמר: היא יוצאת בשעה 06:45 בבוקר מהבית, היא מגיעה ב-08:30 לבית הספר, אם הייתי לוקחת אותה ברכב זה היה לוקח רבע שעה אבל אני פשוט לא יכולה כי אני בבית עם הילדים האחרים.

<אסתר קרמר: אני לא יודעת אם זה כן נכנס לתקנות או לא אבל זה לא הגיוני שילדה היפראקטיבית, על ריטלין – והיא צריכה לקחת עוד ריטלין בגלל זה, כי הריטלין נגמר לה באמצע יום הלימודים כי היא צריכה לקחת אותו כבר ב-6 בבוקר – מ-06:45 עד 08:30, בצהרים אותו דבר, היא מסיימת בשעה 13:30, היא בבית ב-15:15.

דוד אמסלם: הבנתי, אסתר.

דוד אמסלם: אני הרי לא עברתי על התקנות, לא סרקתי אותן, החבר'ה ישבו כאן, אני מניח, נשמע לי מאוד סביר – הרי בדיון הראשון העלינו כמעט את רוב המקרים, רוב הנושאים, דיברנו על משך ההסעה, זמן ההסעה, ברור לחלוטין שילד בעל צריכים מיוחדים לא אמור שלוש שעות להסתובב בטרנזיט, אבל אני מניח שיש תשובה לזה במסגרת התקנות.

דוד אמסלם: אני רוצה לסכם, ברשותכם.

דוד אמסלם: קודם כל, אני רוצה באמת להודות – נתחיל עם מי שאני באמת חושב שהוא מקבל את מלוא הערכה, ההערכה המקסימלית, ואלה ארגוני ההורים והמתנדבים, שבאמת עשו פה עבודה רבה ויסודית, מאביבית, רויטל, אני לא רוצה למנות את כולכם אבל באמת שאפו, אני ממש מעריץ אתכם, באמת תודה.

דוד אמסלם: כמובן להורים שהשתתפו כאן, לשלטון המקומי שגם נטל חלק בכל הדיונים וניסה לכוון מהזווית שלו, וכמובן, שמעון, לך, לחיה, ולכל הצוות.

<חיה הראל: אילן, היועץ המשפטי שלנו.

דוד אמסלם: ואילן, כן.

דוד אמסלם: ואם שכחתי עוד מישהו אז אני באמת מתנצל.

דוד אמסלם: כמובן לכל החבר'ה שמייצגים את החבר'ה עם המוגבלויות, שבאים לכאן לכל דיון ומשתתפים.

דוד אמסלם: סך הכול כולנו רוצים את אותה מטרה, לכן באמת אני מודה לכם על כך.

דוד אמסלם: אני מבקש, שמעון, אני אקיים דיון בעוד 45 יום, דיון סופי ששם בעצם אנחנו נרצה לראות את כל החבילה כבר מוסדרת ומוגשת.

דוד אמסלם: אני אגיש אותה לוועדת הכלכלה או לוועדת החינוך ביד, או, אם אתה רוצה, נעשה ועדה משותפת, נביא את כולם לפה ונעשה איזה משהו חגיגי אפילו בעניין, בגלל שאני רואה איזשהו מאמץ שהיה כאן, גם הם שותפים לזה, וסך הכול, בסופו של דבר, מה שחשוב לנו זו התוצאה.

דוד אמסלם: אני מקווה שבעזרת-השם בשנה הבאה, כמו שאמר מוטי, העסק יכנס כבר למסלול והוא לא ימצא את עצמו מתקשר אלי עוד פעם.

דוד אמסלם: אני מודיע לכם, אם זה לא יקרה אני יודע מה יקרה ב-1 בספטמבר, הוא מתקשר אלי ישר ואז אני מתקשר לגיספאן, גיספאן כבר מכיר את הסיפור, איך הוא עובד.

דוד אמסלם: לכן אני באמת מקווה שלשם אנחנו נבוא.

דוד אמסלם: אני מודה לכולם, תודה רבה.

<ולרי זילכה: אדוני, רק את הנתונים שביקשת ממשרד החינוך, מהוועדות, על היקף הזכאות, אם אפשר שיגישו לך קודם ולא יום לפני ה-45 יום כדי שלא נהיה עם זה ברגע האחרון.

דוד אמסלם: כן, כן.

דוד אמסלם: שמעון, תשתדלו להביא לי את הנתונים תוך שבועיים.

<שמעון אבני: בסדר, אתם שולחים את זה בסיכום, לא?

דוד אמסלם: כן, תביאו לי תוך שבועיים את הנתונים שביקשתי שכבר ישנם.

דוד אמסלם: גם תשבו אתם שוב פעם על שלוש הנקודות.

דוד אמסלם: תודה רבה, הישיבה נעולה.