הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, כנסת 20, פרוטוקול מספר 51, 2016-01-18 11:00

עאידה תומא סלימאן: בוקר טוב לכולם.

עאידה תומא סלימאן: אני פותחת את ישיבת הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי.

עאידה תומא סלימאן: היום אנחנו נדון בהשלכות הריסת בתים על נשים וילדים אבל לפני שאנחנו נתחיל את הדיון הזה, אני רוצה לציין שהיה לנו שבוע קשה השבוע - שתי נשים נרצחו על רקע מגדרן.

עאידה תומא סלימאן: גופת ראנין רחאל בת ה-19 ואילנה כהן התגלו לעינינו כנשים שנרצחו כנראה בהיותן נשים בשבוע הזה.

עאידה תומא סלימאן: תוך שבוע אחד שני מקרי רצח.

עאידה תומא סלימאן: מתחילת השנה שלושה מקרי רצח של נשים, וזה נתון מזעזע.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו סיימנו את השנה הקודמת כאשר גם ספרנו את מקרי הרצח של הנשים ואנחנו פותחות שנה חדשה, לצערי הרב, בעוד נשים שנרצחות, ואנחנו מרגישות את הכאב גם של המשפחות אבל בעיקר את האובדן של נשים שכנראה נלחמו על החיים שלהן, רצו להתפתח, רצו להמשיך לחיות, ואיך שהוא נכשלנו גם כרשויות וגם כחברה להגן עליהן ולתת להן את האופציה הזאת להמשיך ולחיות.

עאידה תומא סלימאן: אני אמשיך, כהרגלי, מאז שנכנסתי כיושבת ראש הוועדה הזאת לעקוב אחרי החקירות בשלושת מקרי הרצח, ואני אבקש גם לדעת עד כמה כי במקרה של ראנין רחאל, אני יודעת שהיא היתה מוכרת לשירותי הרווחה.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו שוב מדגישות, ואני שוב מדגישה שאי אפשר להמשיך לספור נשים שנרצחות כאשר חלק גדול מהן מוכרות לרשויות ומטופלות על ידי חלק מהרשויות כאשר חלק אחר מהרשויות - לפעמים המשטרה יודעת, הרווחה לא יודעת.

עאידה תומא סלימאן: הרווחה מכירה, המשטרה לא יודעת על הסכנה.

עאידה תומא סלימאן: אי אפשר להמשיך במדיניות הזאת שקראתי לה ואני ממשיכה לקרוא לה: יד ימין לא יודעת מה יד שמאל עושה.

עאידה תומא סלימאן: הגיע הזמן להקים את הרשות לטיפול או להיאבק באלימות נגד נשים ורצח נשים באופן כללי.

עאידה תומא סלימאן: ולענייננו היום – בשנת 2014 נרשמו 1,073 הריסות בתים בנגב בלבד.

עאידה תומא סלימאן: כלומר, בתוך האוכלוסייה הערבית הבדואית בנגב, כאשר זאת השנה שסומן בה עליה של 54% במקרי הריסות הבתים בנגב.

עאידה תומא סלימאן: ב-2015 אני חושבת שלמרות שאין בידי הנתונים המדויקים על מספר הבתים שנהרסו בשנת 2015 בנגב, אם מוסיפים להם גם את ההריסות שהיו בצפון, במשולש וגם בגליל היה מקרה.

עאידה תומא סלימאן: בכפר כנא היו מקרים אחרים, בטמרה ובכל מיני מקומות, אני חושבת שהעלייה אפילו יותר גבוהה מאשר סומנה ב-2014.

עאידה תומא סלימאן: בימים האלה, כאשר עיקר הדברים מכוונים על ידי שרים, על ידי הממשלה, על ידי ראש הממשלה בנושא של אכיפת החוק, והדיבורים כאילו האוכלוסייה הערבית היא אוכלוסייה פורעת חוק, היא אוכלוסייה שב-DNA שלה המטרה היא לא לכבד את החוק, מסמנים שתי מטרות: מטרה של אכיפת החוקים בענייני בניה – כלומר, הריסת בתים.

עאידה תומא סלימאן: כלומר, אנחנו מתקרבים כנראה לעוד מקרים ועליה במספר הבתים שיהרסו, ומצד שני מדברים על העניין של הנשק הלא-חוקי שמסתובב באוכלוסייה הערבית.

עאידה תומא סלימאן: בימים כאלה אי אפשר להתעלם מהנושא של הריסת בתים והשלכותיו על הנשים.

עאידה תומא סלימאן: הרבה נאמר על הריסת בתים אבל בדרך כלל מדברים על הריסת בתים מהצד החוקי, מצד של עבירה על החוק, בניה לא חוקית.

עאידה תומא סלימאן: לא מדברים על הצורך בקורת גג ועל חוקי הטבע שנותנים לאנשים ודוחפים אנשים להתפתח ולפעמים לבנות על אדמותיהם הפרטיות בלי אישורים אבל גם לא מדברים על השלכות מדיניות הריסת הבתים ואי הגעה לאיזה שהוא הסדר עם כ-60,000 בתים כיום שמועמדים להריסה באוכלוסייה הערבית.

עאידה תומא סלימאן: 60,000 זאת אומרת 60,000 משפחות.

עאידה תומא סלימאן: אם ממוצע הילדים בכל בית הוא שלושה ילדים, למרות שזה יכול להיות יותר גבוה אז אנחנו מדברים על 180,000 ילדים שעלולים קודם כל לחיות בחרדה של אובדן הבית, ודבר שני זה לצפות בבית שלהם נהרס מול העיניים אבל גם כן יש את הנשים.

עאידה תומא סלימאן: הנשים שבדרך כלל נעלמות מהסצנה כאשר יש הריסת בית.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו כמעט לא רואים את הנשים במקרים האלה, ואנחנו לא שומעים את כאבן ואיך זה עובר עליהן, מקרה הריסת הבית.

עאידה תומא סלימאן: איך זה משפיע על החיים שלהן כאשר אנחנו יודעים שאם אפילו נלך לפי האמרה הידועה: בית האישה הוא מבצרה, אז כשלוקחים את מבצרה מה קורה אתה ואיך היא מתמודדת עם האובדן הזה ואיך זה משליך עליה, היא עצמה, ועל חיי המשפחה.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו היום בוועדה נשמע קודם כל תוצאות של מחקר שניהלה אותו דוקטור ניהאיה דאוד, מבחינת השלכות הריסת הבתים על הבריאות של נשים, ונתן לו את המסגרת החוקית המשפטית, בואו נגיד, דוקטור יוסף ג'בארין בזמנו כחוקר, היום הוא קולגה, חבר כנסת אתנו פה, והוא יצטרף אלינו יותר מאוחר בדיון.

עאידה תומא סלימאן: וכמובן, אנחנו נשמע עדויות של נשים מהשטח.

עאידה תומא סלימאן: הייתי רוצה לראות את האמת, חשבתי שיהיה לי אולם מפוצץ בציבור שמעוניין לשמוע על הנושא הזה, במיוחד באווירה שמתקיימת היום, באווירת ההסתה הפרועה בעניין של בתים והצורך באכיפת החוק בנושא הזה.

עאידה תומא סלימאן: לצערי הרב, אני רואה שהנושא הזה או שהוא לא על סדר יומה של התנועה הפמיניסטית במדינה, ואני חושבת שזאת התרומה העיקרית שרציתי להביא לוועדה הזאת, שפעם אחת נתחיל גם לחשוב על הציבור הזה שלא נשמע, ציבור הנשים המוחלש ביותר שצעקתו וזעקתו לא מגיעה לוועדה הזאת.

עאידה תומא סלימאן: היום אנחנו נשמע את הקולות האלה וננסה למצוא דרך לפתרונות.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה, דוקטור ניהאיה דאוד.

<ניהאיה דאוד: >

<ניהאיה דאוד: > תודה עאידה.

<ניהאיה דאוד: תודה שהזמנתם אותי לדיון חשוב זה.

<ניהאיה דאוד: אני מרצה בכירה באוניברסיטת בן-גוריון, במחלקה לבריאות הציבור.

<ניהאיה דאוד: אני לא אדבר בשם האוניברסיטה, אני אציג מחקרים שאני עשיתי בנושא של בריאות האימהות והתינוקות הבדואים לנוכח המציאות של הריסת בתים.

<ניהאיה דאוד: אז מה שתראו כאן זה לא הצגה של מחקר אחד, זה הצגה של מספר מחקרים שמרביתם פורסמו כבר בכתבי עט מדעיים בינלאומיים, לרוב בשפה האנגלית.

<ניהאיה דאוד: בעצם הקשר עם עאידה על הנושא הזה התחיל עוד לפני שהיא היתה חברת כנסת, אז בתפקידה כמנכ"לית לארגון נשים נגד אלימות, היא הזמינה אותי גם לדבר על הנושא כשהיא שמעה על הממצאים של המחקרים האלה.

<ניהאיה דאוד: אז אני רוצה להתחיל קודם כל בסקירה כללית על הזכות לדיור, שזו זכות אדם בסיסית לפי חוקים ואמנות בינלאומיות.

<ניהאיה דאוד: הזכות לבית, לקורת גג זו זכות מאד חשובה.

<ניהאיה דאוד: לפי אמנות בינלאומיות רבות הזכות לדיור, הימצאות בית זה תנאי הכרחי להשגת בריאות טובה.

<ניהאיה דאוד: אם אין בית וקורת גג אז הבריאות של האנשים בעצם נפגעת.

<ניהאיה דאוד: אני יכולה לצטט כאן אמנות שונות של האו"ם בנושא הזה כמו Universal Declaration of Human Rights שמדברת על תנאי מחיה מתאימים וכו'.

<ניהאיה דאוד: האו"ם גם קבע בעצם תנאים ייחודיים לאוכלוסיות ילידיות בגלל הפגיעות הגבוהה שלהם, ושם נקבע שצריך לתת להם זכות ייתר להגן על התרבות שלהם, על המאפיינים של התרבות, ולתת להם אפשרות לנהל את השירותים ולשפר את המצב החברתי-כלכלי שלהם, ולהעניק להם שירותים של בריאות, רווחה, חינוך ודיור אפילו משופרים מעבר למה שהאוכלוסייה הרגילה זכאית להם.

<ניהאיה דאוד: נוסף לזאת, אני רוצה לציין שמחקרים רבים בעולם מצאו קשר חזק בין מצב הדיור של האנשים לבין מצב הבריאות שלהם.

<ניהאיה דאוד: היעדר דיור, אנשים שאין להם בית, אנחנו מדברים לדוגמה על הדיור הציבורי בארץ.

<ניהאיה דאוד: אנשים או נשים שחסר להם בית, תנאי מחיה קשים, הם חיים בצפיפות, היעדר מים וחשמל, עובש, תנאי תחזוקה לא טובים של הבית, זה נמצא קשור למצבי בריאות פיסיים ונפשיים.

<ניהאיה דאוד: אנשים יכולים לפתח אסתמה, התקפי לב ומחלות שונות.

<ניהאיה דאוד: נשים יותר מגברים רגישות למצבים האלה.

<ניהאיה דאוד: אולי אני לא צריכה להסביר את זה בוועדה לקידום מעמד האישה, ברור.

<ניהאיה דאוד: הנשים הן יותר פגיעות למצבים כאלה, גם לחוסר בית וגם למצבים כלכליים נמוכים, וזה בעצם עושה אותן עוד יותר פגיעות.

<ניהאיה דאוד: אני רוצה גם להגיד שכשאנחנו מדברים על הריסת בית, אנחנו לא מדברים על הריסת מבנה פיסי בלבד.

<ניהאיה דאוד: בית, המשמעות שלו היא מעבר למשמעות הפיסית של לגור באיזה שהוא מקום.

<ניהאיה דאוד: ובערבית, אני לא יודעת בעברית אם זה קיים, בערבית פי אלבית, ופי אלדאר.

<ניהאיה דאוד: הבית זה בעצם משהו שיש לו משמעות רגשית לאנשים, משמעות של שייכות, משמעות של זהות.

<ניהאיה דאוד: "דאר" – זה המבנה הפיסי.

<ניהאיה דאוד: באנגלית יש "האוס", שזה ה"דאר", המבנה, ויש את ה"הום".

<ניהאיה דאוד: ה"הום" יש לו משמעות אחרת.

<ורד סוויד: גם בעברית יש לך בית ודירה.

<ניהאיה דאוד: דירה זה משהו מאד מצומצם.

<ניהאיה דאוד: בעברית אמרו לי שיש גם דייר, דאר, אבל לא משתמשים בזה בשפה הרגילה, היומיומית, אבל צריך כן להפריד בין המונחים האלה ולהגיד: כן, הבית בעצם מיועד לספק לאנשים צרכים לא רק פיסיים של קורת גג ומקום לנוח בו ולבשל ולהשיג את הצרכים הבסיסיים והפיסיים אלא הבית נועד גם לספק צרכים חברתיים, נפשיים ואחרים של האנשים.

<ניהאיה דאוד: אז מבחינה נפשית, הבית גם יכול לתת תחושת שייכות, גאווה, שקט נפשי, וזה חלק מהזהות העצמית.

<ניהאיה דאוד: אנשים מעצבים את הבית לפי הזהות שלהם, לפי מה שהם מרגישים שנוח להם.

<ניהאיה דאוד: באוכלוסיות ילידיות מחקרים מצאו שיש לבית משמעות מעבר לכך.

<ניהאיה דאוד: יש לבית משמעות קולקטיבית יותר של זהות חזקה.

<ניהאיה דאוד: אנשים מאוכלוסיות ילידיות מייחסים לבית גם כן משמעויות של שייכות אתנית וזהות, ולכן אנחנו רואים אותם פחות זזים, פחות עוברים ממקום למקום בזמן שאנשים בחברות מערביות עוברים ממקום למקום.

<ניהאיה דאוד: הקשר הזה פחות "גורדי" אצלם הייתי אומרת אבל אנחנו מצאנו וגם אחרים מצאו שעקירה מהבית בקרב אוכלוסיות ילידיות מהווה פגיעה קשה בבריאות הפיסית והנפשית של האנשים.

<ניהאיה דאוד: אנחנו פרסמנו את זה בעבר לגבי העקירה ב-48 של הנשים, של דור אחד ושני ושלישי, של הערבים בתוך ישראל, העקירה שלהם מתוך הבית היוותה באמת פגיעה פיסית ונפשית אצל האנשים האלה.

<ניהאיה דאוד: זה פורסם ב-2012.

<ניהאיה דאוד: למחקר הנוכחי, מה שאני הולכת לדבר, אני הולכת לדבר על שני מחקרים שעשינו אותם גם איכותני וגם כמותי בקרב האוכלוסייה הבדואית.

<ניהאיה דאוד: אנחנו ביצענו עשר קבוצות מיקוד, חמש קבוצות בקרב נשים בישובים מוכרים וחמש קבוצות של מיקוד בקרב נשים בדואיות בכפרים הלא מוכרים.

<ניהאיה דאוד: בסך הכל השתתפו 106 נשים, ואחר כך לקחנו ממצאים מהמחקר הזה ובנינו שאלון וחילקנו אותו – בעצם ראיינו פנים מול פנים 520 נשים בישובים מוכרים ולא מכורים, ומה שאנחנו רצינו לעשות – זה היה מחקר יותר גדול.

<ניהאיה דאוד: זה לא רק התמקד בהריסת בתים.

<ניהאיה דאוד: המטרה שלנו היתה להבין את מגוון הגורמים החברתיים, כלכליים וסביבתיים הקשורים לבריאות אם ותינוק בקרב האוכלוסייה הבדואית, לבדוק את השימוש בשירותי בריאות, ולבדוק גם חסמים ביחס להשגת שירותי בריאות.

<ניהאיה דאוד: הרציונל למחקר היה הפערים הקיימים בין התינוקות הבדואים לתינוקות האחרים שגרים באזור הדרום.

<ניהאיה דאוד: תמותת התינוקות בקרב ילדים בדואים היא משולשת או פי שלוש מאשר התינוקות האחרים באזור הדרום והיא פי 2 מאשר התינוקות הערבים האחרים בישראל.

<ניהאיה דאוד: וגם אנחנו יודעים על פגיעה נוספת או מצבי בריאות קשים בקרב התינוקות הבדואים שקשורים להיפגעות מתאונות, תחלואה קרדיו-וסקולארית ואנמיה, עיכוב בגדילה והתפתחות, בעיות בנגישות פיסית ושפתית לשירותי בריאות.

<ניהאיה דאוד: אני לא צריכה להציג אולי את האוכלוסייה הבדואית בנגב אבל בכל זאת, אני חשבתי שכדאי להגיד כמה דברים בכותרות: האוכלוסייה הזאת היא אוכלוסייה של ילידים שגרה באזור הנגב הרבה לפני קום מדינת ישראל.

<ניהאיה דאוד: היום הם מונים בערך כ-200,000 תושבים, כ-25% מאוכלוסיית הנגב.

<ניהאיה דאוד: למרות שהם 25% מאוכלוסיית הנגב, יש להם שיפוט רק על 3% מהאדמות בנגב, וזו נקודה חשובה.

<ניהאיה דאוד: הם מהווים כ-15% מהאזרחים הערבים בישראל.

<ניהאיה דאוד: הפקעת האדמות שלהם, לאורך שנים, הביאה לשינויים ממש נרחבים בקשר לאורח החיים שלהם.

<ניהאיה דאוד: מאורח חיים נוודי לאורח חיים שהוא סמי-אורבאני כזה, ופשוט היתה הריסה טוטאלית של הענף הכלכלי החשוב ביותר, שזה המרעה בקרב האוכלוסייה הזאת ולכן, אנחנו רואים שמרביתה אוכלוסייה חיה מקצבאות ביטוח לאומי, שיעורי אבטלה מאד גבוהים ומצב סוציו-אקונומי נמוך מאד, במיוחד בכפרים הלא מוכרים.

<ניהאיה דאוד: זאת תמונה של כפר בלתי מוכר.

<ניהאיה דאוד: האוכלוסייה, הסיפור של הכפרים הלא מוכרים, אתם מכירים את זה, נכון?

<ניהאיה דאוד: אני לא צריכה לחזור על זה שמדינת ישראל רוצה לרכז את האוכלוסייה הבדואית בשישה ישובים בשנות ה-60 ולא הכניסה את הישובים האלה בתכנית המתאר, וככה הישובים האלה נשארו מחוץ לתכנית, ואז הם הפכו להיות יישובים בלתי מוכרים.

<ניהאיה דאוד: כל המבנים בישובים האלה, הבלתי מוכרים, בעצם הם ישובים בלתי חוקיים והם צריכים להיות, לפי המדינה, נידונים להריסה.

<ניהאיה דאוד: דוחות שונים, כמו שציינה עאידה, אנחנו מכירים בקשר להריסת בתים ומספר הריסת הבתים.

<ניהאיה דאוד: אנחנו יודעים על המספרים האלה שהם גדלים משנה לשנה.

<ניהאיה דאוד: מדובר על אלפי בתים שנהרסו או שמיועדים להריסה.

<ניהאיה דאוד: את הממצאים שלנו בקשר למחקר הספציפי על הריסת הבתים ומצב נפשי של נשים אנחנו פרסמנו בפרסמנו ב-HHR של הרווארד יחד עם דוקטור יוסף ג'בארין, שהצטרף אלינו עכשיו.

<ניהאיה דאוד: אנחנו מצאנו שקרוב ל-30% מהנשים שהשתתפו במחקר, הבית שלהן מיועד להריסה.

<ניהאיה דאוד: 27% מהנשים, אני לא יודעת למה זה התהפך לערבית המספר כאן, זה 126 מתוך 464.

<ניהאיה דאוד: 60% מהנשים שהבית שלהם מיועד להריסה סבלו מסימפטומים דיכאוניים, מדיכאון, לעומת 40% מהנשים שהבית שלהן לא מיועד להריסה.

<ניהאיה דאוד: הנשים האלה היו בהשכלה נמוכה, הן קיבלו יותר קצבאות ילדים.

<ניהאיה דאוד: אחוז הנשים שלא ידעו קרוא וכתוב היה גבוה.

<ניהאיה דאוד: הן גרו רובן, כ-85% בבית מאוהל או מה שנקרא "בראקס", ורובן, הבית שלהן לא היה מחובר לחשמל, לא היה מחובר למים, לא היתה תחבורה ציבורית שהגיעה לבית - -

עאידה תומא סלימאן: אבל הוא היה הבית שלהן.

<ניהאיה דאוד: כן.

<ניהאיה דאוד: מרבית הבתים האלה היו בישובים לא מוכרים.

<ניהאיה דאוד: מה שחשוב לי להגיד – אפשר לטעון הרי שבגלל כל המצב הזה של הנשים, ההשכלה הנמוכה שלהן וכל זה, זה מה שגרם לדיכאון.

<ניהאיה דאוד: ולצורך זה אנחנו בעצם עושים ניתוחים שהם מורכבים יותר שנקראים ניתוחים רב-משתנים באמצעות רגרסיה.

<ניהאיה דאוד: אנחנו מצאנו שגם כשלוקחים בחשבון את כל הגורמים האלה, של השכלה נמוכה ושל חוסר תעסוקה ושל הכנסה נמוכה וכל זה, עדין יש קשר בין הריסת בתים בין למצב הבריאות של הנשים.

<ניהאיה דאוד: אנחנו ראינו שיש יותר דיכאון, פי 143 בקרב הנשים האלה.

<ניהאיה דאוד: השאלה שאנחנו שואלים כמדענים, אנשים שעוסקים במחקר, מדוע הריסת בית גורמת לדיכאון אצל נשים ומצבי בריאות נפשיים ירודים?

<ניהאיה דאוד: אז ככה, אנחנו ראינו שבית שמיועד להריסה או שקיבל צו הריסה – לרוב זה מצב שיכול להיות אמתי, שזה יקרה בפועל כי הנשים חיות שם ורואות מה שקורה.

<ניהאיה דאוד: הריסת בתים גם נעשית בצורה מאד פתאומית הרבה פעמים.

<ניהאיה דאוד: לא מודיעים לך מחר, קובעים לך זמן ביומן ואומרים לך: אנחנו מחר באים להרוס את הבית או אומרים לך, פשוט באים והורסים את הבית.

<ניהאיה דאוד: ולכן, יש אלמנט של פתאומיות שעושה את זה מאד מאד קשה לנשים.

<ניהאיה דאוד: הרס הבתים גם נעשה בליווי של כוחות ביטחון ומשטרה, שזה מגביר את תחושת הדחק בקרב המשפחה.

<ניהאיה דאוד: חלק מהנשים שהבית שלהן נהרס, נהרס יותר מפעם אחת.

<ניהאיה דאוד: אז הבית יכול להיות מועד להריסה אבל הוא נהרס גם בפעמים קודמות וגם הרבה פעמים כמו שעאידה ציינה, אישה שהבית שלה נהרס, היא מוצאת את עצמה שאין לה איפה ללכת לשירותים.

<ניהאיה דאוד: אין לה איפה ללכת.

<ניהאיה דאוד: היא פשוט מוצאת את עצמה תחת כיפת השמיים והיא לא יכולה לבשל, אין לה איפה להשכיב את הילדים, אין לה איפה לשים את הבגדים של הילדים.

<ניהאיה דאוד: פשוט היא נותרת במצב מאד מאד קשה.

<ניהאיה דאוד: כשאנחנו שאלנו את הנשים על המצב הזה, הן אישרו את הדברים האלה במחקר האיכותני.

<ניהאיה דאוד: פשוט נשים אמרו: כל פעם שאנחנו רואות איזה רכב זר שמבצבץ לו, מגיע מרחוק, אנחנו יודעות שזה סימן לזה שזה הולך להיות וזה מתקרב, ואז הן נכנסות ללחץ.

<ניהאיה דאוד: הנשים האלה חיות פשוט בלחץ מתמיד כל הזמן, מה שמגביר באמת את המצב הדיכאוני אצלן וגם את המחלות הנפשיות.

<ניהאיה דאוד: הנשוא הזה של הריסת בתים גם עלה כנושא שפוגע בסביבה של הגידול וההתפתחות התקינים של ילדים.

<ניהאיה דאוד: נשים אמרו: אנחנו לא יכולות להשקיע או המשפחות לא יכולות להרשות לעצמן להשקיע בתנאים נאותים של בית כשהן יודעות שזה הולך להיהרס, נכון?

<ניהאיה דאוד: אז פשוט בונים את הבית מחומרים מתכלים או חומרים זולים כמו אוהל או "בראקס".

<ניהאיה דאוד: אז מה שקורה, שזה מהווה סביבה שילד לא יכול לגדול בה מכל הבחינות.

<ניהאיה דאוד: גם לא משקיעים בסביבת הבית כי הם יודעים שזה הולך להיהרס, ואז הילדים האלה, דור אחרי דור, גדלים בסביבה שהיא לא הולמת ולא מתאימה לגידול של ילדים.

<ניהאיה דאוד: אנחנו דיברנו על זה שאין מים, אין חשמל, אין את כל הדברים האלה אז באמת, פינה מתאימה לגידול ילדים, הנשים אמרו שזה לא נמצא שם.

<ניהאיה דאוד: אנחנו אחר כך הלכנו ובדקנו את השימוש בשירותי בריאות בקרב הילדים בישובים המוכרים והלא מוכרים, ואנחנו מצאנו בכל המדדים שהסתכלנו עליהם, שהילדים בישובים לא מוכרים פשוט משתמשים יותר בשירותי בריאות.

<ניהאיה דאוד: הם גם יותר חולים בזמן הלידה, הם גם מבקרים יותר אצל רופאי משפחה, הם מבקרים יותר אצל רופא פרטי, הם מתאשפזים יותר אחרי שהם מבקרים בחדר מיון.

<ניהאיה דאוד: נכון, הם מגיעים פחות לחדר מיון.

<ניהאיה דאוד: אז בעצם הם עולים יותר כסף למערכת הבריאות בגלל המצב הזה שלהם, שהם נמצאים בישובים לא מוכרים.

<ניהאיה דאוד: עכשיו, מה זה עשה לתפיסת הנשים גם?

<ניהאיה דאוד: שימו לב שהנשים דיברו על חסמים לטיפול נאות בתינוק – 30% מהן ייחסו טיפול לא נאות לתינוק בהריסת בתים.

<ניהאיה דאוד: זה החום מצד ימין של המסך.

<ניהאיה דאוד: מה שזה עשה לנשים, זה עשה הרגשה מאד רעה אצל הנשים, שהן אמרו: אנחנו מרגישות שאנחנו מופלות לרעה.

<ניהאיה דאוד: אנחנו לא מקבלות את מה שמגיע לנו מבחינת שירותי בריאות.

<ניהאיה דאוד: גם השירותים האלה לא מתאימים לנו אבל גם אנחנו פשוט לא מקבלים מה שמגיע.

<ניהאיה דאוד: לסיכום - אנחנו יכולים לומר שהריסת בתים פוגעת בבריאותם של הנשים והילדים הבדואים.

<ניהאיה דאוד: הריסת הבתים מנוגדת לחוק הבינלאומי, כפי שהראינו קודם, ולמרות הסכסוך המתמשך בין הבדואים לבין הממשלות בנוגע לאדמות, ילדים בדואים וגם נשים זכאים לתנאי מחיה הולמים, והילדים זכאים לתנאי גדילה והתפתחות תקינים בדומה לילדים אחרים בישראל.

<ניהאיה דאוד: הממצאים שלנו הראו שילדים בישובים הבלתי מוכרים משתמשים יותר בשירותי בריאות.

<ניהאיה דאוד: זה מעיד כנראה שהם חולים יותר.

<ניהאיה דאוד: אנחנו ראינו שיש שם חסמים רבים בקרב נשים בדואיות לשימוש בשירותי בריאות וקבלת שירותי בריאות לאם ולתינוקות שלה, ואנחנו חושבים שחשוב לפעול על מנת להסיר את החסמים האלה.

<ניהאיה דאוד: פשוט צריך לתת שירותים של שירותי בריאות, וזה יכול להיות תקף גם לגבי רווחה וחינוך אבל אנחנו לא בדקנו את זה.

<ניהאיה דאוד: אנחנו בדקנו את זה רק בקשר לשירותי בריאות – הם בעצם לא צריכים לקחת צד בסכסוך הזה, הם פשוט צריכים לספק את שירותי הבריאות על פי חוק ביטוח בריאות ממלכתי, שבעצם מדבר על זה שהנשים, מגיעה להן נגישות שוויונית וסבירה לשירותי בריאות.

<ניהאיה דאוד: זהו.

עאידה תומא סלימאן: תודה דוקטור ניהאיה.

עאידה תומא סלימאן: האמת, לפעמים כאשר מקשיבים למרות שהסטטיסטיקה קשה ואי אפשר להתעלם מהעובדה שאת אמרת שבעצם יש הפרש של 20% נשים שבתיהן נהרסו או מאוימים בהריסה נוטות 20% יותר לשקוע בדיכאון מנשים אחרות.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאנחנו קיימנו כבר שני דיונים גם בנושא של שירותי בריאות וגם בנושא של שירותי הרווחה לנשים הבדואיות.

עאידה תומא סלימאן: כדאי מאד לציין שכאשר מגיעים כוחות משטרה להרוס, אף אחד לא חושב שאולי כדאי שיתלוו אליהם עובדים סוציאליים שיטפלו בילדים.

עאידה תומא סלימאן: זה נשמע אבסורדי.

עאידה תומא סלימאן: אני הייתי רוצה שלא יגיעו שום כוחות ולא יהרסו שום בתים אבל בכל זאת, אם כבר המדינה החליטה להרוס, אז מה קורה עם הנשים והילדים שעוברים את הטראומה הזאת?

עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת מעורכת הדין אינסאף אבושארב מ"איתך מעכי".

עאידה תומא סלימאן: בבקשה גברתי.

<אינסאף אבו -שארב: שמענו את הדברים שהציגה דוקטור ניהאיה דאוד על השפעות על הבריאות של הנשים ושל הילדים.

<אינסאף אבו -שארב: האמת, כשראיתי שיש דיון אמרתי שמי שצריכות לדבר כאן ולהגיע לדיון הזה זה הנשים בעצמן, ופעם אחת הן בעצמן צריכות להגיד את הדברים ולייצג את עצמן בצורה בלתי אמצעית.

<אינסאף אבו -שארב: לא אנחנו נבוא ונשקף את החוויה הנשכחת שלהן, כשהיא לא נמצאת כאן.

<אינסאף אבו -שארב: אני אגיד רק כמה דברים, ואני אתן את ההזדמנות לנשים: הרי זה לא סוד שהזכות לדיור היא זכות יסוד מוגנת, היא זכות חוקתית, שחובה על כל מדינה, על מדינת ישראל לכבד אותה ולאפשר תנאי מגורים וקורת גג לאוכלוסייה, לנשים, לגברים, לכולם, וזה לא מתקיים במצב היום של הנגב.

<אינסאף אבו -שארב: מה שמתקיים זה להיפך, ההריסה ואי ההכרה.

<אינסאף אבו -שארב: אז המצב האופטימאלי – אני מגיעה מכפר בלתי מוכר, אסדיר, ואני בעצמי חוויתי גם.

<אינסאף אבו -שארב: הבית שלנו נהרס בתחילת שנות ה-90.

<אינסאף אבו -שארב: זו חוויה מאד קשה גם כילדים, גם כמשפחה.

<אינסאף אבו -שארב: כל המחקרים מראים כמה הריסת הבית היא אובדן הכל.

<אינסאף אבו -שארב: מבחינתנו, כנשים, יש לה השפעה הרבה יותר גדולה עלינו, גם כנשים וגם כילדים כי מי שמתחזקת את הבית ונמצאת רוב הזמן בתוך הבית זו האישה.

<אינסאף אבו -שארב: ובשביל האישה זה המקום הכי בטוח עבורה זה הבית שלה אבל ההרס של הבית – בעצם הביאו אותה למצב נפשי מאד קשה, של איבוד הכל בלי אף חלופה אחרת.

<אינסאף אבו -שארב: למעשה, עובדים סוציאליים לא באים, גם אין שום מעגלי תמיכה בהמשך, אחרי שהאישה הזו חווה מה שהיא חווה, היא והילדים שלה, לא בבית הספר ולא בשירותי הרווחה עצמם ולא בשירותי הבריאות, לצערנו.

<אינסאף אבו -שארב: אז זה משהו מאד חשוב שיהיה גם טיפול שם, בתוך המוסדות האלה.

<אינסאף אבו -שארב: הסיפור הזה של בית שנהרס ואישה, יש לזה השפעות מאד שליליות שצריך לטפל בהן וצריך להגיע לאותן נשים ולהגיש להן את הטיפול הזה ולא להתייחס אל הנשים האלה כאילו הן לא קיימות.

<אינסאף אבו -שארב: הנשים מאבדות את הזכות שלהן, המינימאלית, לחיים בכבוד.

<אינסאף אבו -שארב: היעדר קורת גג זה פוגע בכבוד של האישה, בשלום, בביטחון שלה, והכל משליך גם על הבריאות הנפשית שלה.

<אינסאף אבו -שארב: זה נתפס כאירוע טראומטי, טרגדיה מאד קשה מבחינת הנשים, מבחינת הילדים.

<אינסאף אבו -שארב: המחקרים מראים כמה זה משפיע גם על הנוער עצמו, איך הוא מסתכל על העתיד שלהם, על פיתוח העתיד שלו, על הרצונות שלו.

<אינסאף אבו -שארב: לאן השאיפות שלו להגיע.

<אינסאף אבו -שארב: בעצם אין כלום, אנחנו לא קיימים, אין לאן לשאוף.

<אינסאף אבו -שארב: כל מה שאנחנו מנסים לעשות, אנחנו נתפסים כעבריינים, וזאת ההסתכלות וזה יוצר מתח ויוצר לחץ נפשי מאד קשה גם על הגברים וביחוד על הנשים והילדים שלהן.

<אינסאף אבו -שארב: אני כן רואה קשר ישיר בין אלימות במשפחה, וזה מאד חשוב, לבין הריסת בתים.

<אינסאף אבו -שארב: הלחץ הזה שאין בית ואין הכרה ואין שירותים ואין תחבורה ואין כלום, מגביר את המתח בתוך הבית, בתוך המשפחה, והמתח הזה מופנה כלפי הנשים והילדים שלהן כחוליות הכי חלשות בתוך המסגרת המשפחתית, לצערי.

<אינסאף אבו -שארב: זה חיים בחוסר ודאות בתנאים בלתי ברורים, מוטלים בספק, שתמיד יוצרים את הלחץ הגדול שפוגעים בשגרת החיים.

<אינסאף אבו -שארב: אין שגרת חיים.

<אינסאף אבו -שארב: התנאים הסוציאליים המאוד קשים, האבטלה הגבוהה, היעדר שירותים בסיסיים.

<אינסאף אבו -שארב: הנשים צריכות להגיע לבאר-שבע מהכפרים הבלתי מוכרים כדי לקבל את השירותים שלהן.

<אינסאף אבו -שארב: אין תחבורה, אין תשתיות.

<אינסאף אבו -שארב: אין הזדמנויות של תעסוקה, לא עבור הגברים ולא עבור הנשים על אחת כמה וכמה.

<אינסאף אבו -שארב: כל זה מערער את תחושת הביטחון אצל הנשים, אצל הגברים, ואצל הילדים זה מייצר את הלחץ.

<אינסאף אבו -שארב: ההמלצות שצריך לעשות אותן זה הפתרון האידיאלי וזה להכיר ולא להרוס.

<אינסאף אבו -שארב: זה אנשים שיש להם זכויות, שרוצים לחיות, שרוצים להתקיים, שרוצים להתפתח - -

חנין זועבי: זה לא רק אופטימאלי, זה מינימאלי גם.

<אינסאף אבו -שארב: כן, מבחינתי, אני רק אגיד תביאו עובדים סוציאליים ותטפלו בסימפטומים של הריסת בתים אלא בא נמנע את זה הרבה לפני זה, של כן להכיר בכפרים.

<אינסאף אבו -שארב: יש זכות לאנשים האלה לחיות בבית נורמאלי ליד בית ספר, ליד מרפאה, ליד כל השירותים שצריך.

<אינסאף אבו -שארב: בהיעדר שירותים, ההשפעה הכי קשה זה על הנשים עצמן שהן מוגבלות מבחינת הניידות שלהן במרחב הציבורי, מעבר לכפר, איפה שהן נמצאות.

<אינסאף אבו -שארב: צריך שתהיה התערבות בית ספרית בהיות בית הספר המקום שממנו צומח הדור בא, צריך לגבש תכניות וצריך להכיר בזה.

<אינסאף אבו -שארב: הילדים כיום מדחיקים את זה.

<אינסאף אבו -שארב: אף אחד לא מדבר על זה וזה יוצר בעיות, וצריך שיהיו תכניות התערבות גם במשרד החינוך.

<אינסאף אבו -שארב: - -

חנין זועבי: לא מדברים על מה?

חנין זועבי: אף אחד לא מדבר על מה?

<אינסאף אבו -שארב: על ההריסה ועל ההשפעות שלה.

<אינסאף אבו -שארב: כבר הוזכר כאן היעדר מעגלי תמיכה ומשאבים למשפחות שנהרסו הבתים שלהם, וביחוד הנשים.

<אינסאף אבו -שארב: אין, לא קיים.

<אינסאף אבו -שארב: נהרס הבית, האישה נשארת על חורבות הבית להתמודד לבד.

עאידה תומא סלימאן: אני הולכת לתת לנשים לתת את העדות, וחשוב לי לשמוע מהן אבל חבר הכנסת טיבי צריך לצאת לדיון אחר.

עאידה תומא סלימאן: אני נותנת לו להגיד כמה משפטים ואחר כך נחזור.

אחמד טיבי: תודה רבה.

אחמד טיבי: א.

אחמד טיבי: המחקר שביסודו בוצע על ידי דוקטור ניהאיה דאוד וחבר הכנסת כיום, דוקטור יוסף ג'בארין, הוא מחקר שיש בו שינוי מרענן.

אחמד טיבי: הוא מדבר על דברים שלא דיברו עליהם עד עכשיו, על אספקט שלא דיברו.

אחמד טיבי: הריסה היתה משהו טכני בשביל ההורסים ובשביל התקשורת אפילו.

אחמד טיבי: באים, יש בית ללא רישיון, הורסים והולכים הביתה.

אחמד טיבי: העדויות כאן והנושא שאת מעלה, גברתי היושבת ראש, מאירות אור חדש על נושא שמי כמו הנשים, האימהות, ההורים, עורכת דין אינסאף אבו-שארב דיברה גם על חוויה אישית וגם על אספקטים שהיא אמרה, כך גם שמעתי את ניהאיה מדברת.

אחמד טיבי: אני באתי לכאן להגיד תודה על עצם העלאת הנושא, גברתי היושבת ראש, ועל ההארה החשובה והמרעננת לנושא הזה.

אחמד טיבי: תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: תודה לך חבר הכנסת טיבי.

עאידה תומא סלימאן: הנשים שרוצות לתת עדות, בבקשה שיתקרבו למיקרופון.

עאידה תומא סלימאן: השמות לא ירשמו בפרוטוקול וגם התמונות לא יופיעו בשידור.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה.

עאידה תומא סלימאן: באיזה שפה זה יהיה?

<אינסאף אבו -שארב: בערבית.

עאידה תומא סלימאן: אינסאף, את תטפלי בתרגום?

עאידה תומא סלימאן: תודה לך.

<דוברת: (אומרת דברים בערבית להלן התרגום החופשי) שלום לכם.

<דוברת: אני אשה זקנה, האם יש אישה שיושבת בבית והגשם יורד עליה?

<דוברת: אף אחד בעולם לא מקבל שאדם יישב מתחת לגשם.

<דוברת: אלה חיי ייאוש, בכל אזורי ה-48, המצב הוא על הפנים, הגשם יורד על הנשים, על הזקנים, על הילדים, אנחנו קוראים- - -

<אינסאף אבו -שארב: היא אומרת שהיא חיה בבית שהגשם דולף.

<דוברת: אני קוראת לכל ממשלת ישראל, הקטן והגדול, לעמוד לצידנו, עם כל הכפרים הבלתי מוכרים.

<דוברת: בכל מקום, בכל הנגב.

<דוברת: אני קוראת שיציבו לנו תחנות לרכבים קרובות לבתים שלנו, אנחנו זקנים - - -

<אינסאף אבו -שארב: היא מדברת על אמצעי תחבורה.

<אינסאף אבו -שארב: היא חיה בכפר בלתי מוכר שאין בו תחבורה.

עאידה תומא סלימאן: שיהיה להם תחנות אוטובוסים ליד הכניסה, וייכנסו לתוך הכפרים כי אין.

<דוברת: אפילו בית ספר אצלנו במשפחה אין כניסה לבית ספר.

<דוברת: הם סגרו לנו את הדרך שנכנסת אל הבתים.

<אינסאף אבו -שארב: סגרו את הגישה לבתים.

עאידה תומא סלימאן: איפה זה בדיוק?

<דוברת: חורה.

חנין זועבי: (אומרת דברים בערבית להלן התרגום החופשי) איך הם סגרו את הדרך?

חנין זועבי: עם מה?

<דוברת: היינו נכנסים מאצלנו, מהכפר, הם שמו בטון על הדרך, אנחנו כבר לא יכולים להיכנס או לצאת אלא מכיוון מזרח, קרוב לשני ק"מ או יותר.

<אינסאף אבו -שארב: הציבו בלוקים של בטון שסגרו את הכניסה והיציאה לכפר.

<דוברת: הבית שלי נהרס,

<אינסאף אבו -שארב: הבית שלי נהרס.

<דוברת: הרסו לי את הבית, ואני אישה זקנה.

<דוברת: הגשם יורד עליי.

עאידה תומא סלימאן: (אומרת דברים בערבית להלן התרגום החופשי) תרשי לי לשאול אותך: כאשר הבית שלך נהרס, לאן עברת לגור?

עאידה תומא סלימאן: מה הרגשת כשהבית נהרס?

<דוברת: מה הרגשתי?

<דוברת: הרגשתי מצב חריג, כמו שאומרים "שיגעון"!

<דוברת: מה זאת אומרת שהבית שלך ייהרס, הרי עמלתי והתאמצתי בשבילו, ויש לי משפחה של ילדים קטנים שאני צריכה לגדל.

<דוברת: והיה לי בן איתו הייתי חיה בבית, כשהוא בא הביתה הוא שאל: איפה הבית?

<דוברת: ואני אמרתי לו "הלך".

<דוברת: כאילו השתגעתי כל המשפחה נאספה מסביב לי, התחלתי לבכות.

<אינסאף אבו -שארב: אחרי שהבית שלה נהרס היא התחילה לבכות וליילל, כאילו מה קרה?

<אינסאף אבו -שארב: כל הכסף שהיא שמה על הבית הזה ובנתה אותו, גם כשהבן שלה חזר הוא שאל: איפה הבית שלנו?

<אינסאף אבו -שארב: לאן הלך, לאן נעלם?

<אינסאף אבו -שארב: פשוט היא היתה בהלם אחרי שהיא ראתה שכבר אין לה בית.

<דוברת: פניתי לשירותי הרווחה ופניתי למשטרה, שליד הדסה.

<דוברת: אני פניתי לכל המשטרה, והם באו אליי הביתה, ואני עשיתי להם קפה, וישבתי איתם והם דיברו איתי בערבית, ואמרו לי תשאירי את הבית, ואני אמרתי להם שאני מבקשת אם המשפחה שלי תנדוד אני אנדוד איתם, ואם המשפחה תישאר אני אשאר.

<דוברת: הם אמרו שהכל בסדר- - -

<אינסאף אבו -שארב: היא ניסתה למנוע את ההריסה של הבית ברגע שהודבק לה הצו על הבית.

<אינסאף אבו -שארב: היא פנתה לשירותי הרווחה, למשטרה ולכל מיני גורמים אחרים והתחננה שלא יהרסו לה את הבית.

<דוברת: יום לאחר מכן, אני ראיתי את הכוחות, אין לי מלבד אלוהים, אין לי אף אחד בבית, אני לבד זקנה, פתאום אני רואה את הבית מכותר, וכל המשפחה מסביבי והם הרסו לי את הבית.

<אינסאף אבו -שארב: אז הגיע הכוח המשטרתי והרס את הבית כשהיא היתה לבד בתוך הבית שם.

חנין זועבי: איפה היא גרה?

<אינסאף אבו -שארב: סמוך לחורה.

<דוברת: אין לי אף אחד מלבד אלוהים ועוד שכנה אחת שגרה לידי, הם הביאו לי חיילות,שתי שוטרות, שתפסו אותי משני הצדדים ולקחו אותי אל השכנה שלי.

<אינסאף אבו -שארב: לקחו אותה שתי שוטרות, כל אחת מהצד והוציאו אותה מהבית.

<דוברת: אמרתי למשטרה שאני רוצה לקרוא לבת שלי, והם לא הרשו לבת שלי לבוא אלי.

<דוברת: אז אני אמרתי לשוטרת "גברת, תרשי לי לקרוא לבת שלי שתבוא, אני קיבלתי התמוטטות עצבים, לא אפשרו לי, בעל כורחי, אמרתי לה גברת אני צריכה את הבת שלי, אני לא מרגישה טוב.

<אינסאף אבו -שארב: היא ביקשה מהשוטרת שהיתה שם שיאפשרו לה לקרוא לבת שלה, פשוט היא לא מרגישה טוב, היא מרגישה שהיא מתמוטטת אבל הם לא הסכימו.

<אינסאף אבו -שארב: הם המשיכו בשלהם.

<דוברת: אמרתי לה בת שלי תשמחי, הם הרסו לי את הבית ואני גרה ברחוב כרגע, בחדר קטן.

<אינסאף אבו -שארב: ואז בעצם הרסו לה את הבית מול העיניים.

<אינסאף אבו -שארב: היא בנתה איזה שהוא צריפון קטן, שלא ראוי למגורי אדם, והיא נמצאת שם.

<אינסאף אבו -שארב: היא גרה כיום כשהוא דולף, פשוט זה לא תנאי חיים במדינת ישראל.

<דוברת: אני מבקשת מח"כ אחמד טיבי וכל חברי הכנסת, ומברכת אותם כולם וקוראת להם לעמוד לצידנו בכפרים הבלתי מוכרים כדי לבנות את בתינו.

<דוברת: ואני רוצה בית, אני רוצה לחתן את הבן שלי, אני לא מוצאת בית ולא מוצאת שום דבר כמו שצריך, ואין לנו ולא מספקים לנו כלום בכפרים הבלתי מוכרים.

<דוברת: כלום אין לנו.

<אינסאף אבו -שארב: היא אומרת שאין כלום.

<אינסאף אבו -שארב: אין שום שירותים.

<אינסאף אבו -שארב: הבן שלה עומד להתחתן, אין איפה לבנות, אין מה לעשות, אין כלום.

<אינסאף אבו -שארב: פשוט מצב של חוסר אונים.

<דוברת: כמו שתרצו, אני מבקשת וקוראת לממשלת ישראל וכל חברי הכנסת, אני רוצה להחזיר את הבית שלי כמו שהיה.

<אינסאף אבו -שארב: היא רוצה שיחזירו לה את הבית שלה.

<אינסאף אבו -שארב: זה מה שהיא רוצה.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה להודות לך שבאת.

עאידה תומא סלימאן: חג'ה, תבורכי.

עאידה תומא סלימאן: וקודם כל אני רוצה להודות לך שבאת.

עאידה תומא סלימאן: ולהודות לך שנתת לנו לשמוע את מה שעברת בעת הריסת הבית.

עאידה תומא סלימאן: אחד הדברים שאנחנו מתחילים איתם בהתחלה, זה שתשמיעו את קולכן פה, בכנסת.

עאידה תומא סלימאן: אולי זה יגיע אם אנחנו יותר קרובים מבחינת המבנה, אולי זה יגיע.

עאידה תומא סלימאן: אף אחד לא מסכים ולא רואה, ואני לפחות רואה בעניין של הריסת הבתים עניין בלתי אנושי ממדרגה ראשונה.

עאידה תומא סלימאן: הוא בעצם המעשה הבלתי חוקי בעיניי.

עאידה תומא סלימאן: אם היינו באמת חיים במצב של צדק, וצדק חברתי, הנושא של הריסת הבתים הוא יהיה המעשה הבלתי חוקי.

עאידה תומא סלימאן: תהיי בריאה.

עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת מעורכת הדין מהא מראענה ממשרד המשפטים.

<קריאה: אני שואלת שאלה, אני אומרת, למה לא נותנים אפשרות להוציא רישיונות?

עאידה תומא סלימאן: אולי משרד המשפטים יענה לנו על זה, למה לא נותנים להוציא.

עאידה תומא סלימאן: את רואה כמה את שואלת את השאלה הזאת בצורה הכי תמימה?

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שזאת בדיוק השאלה האלמנטרית הראשונה: למה לא נותנים להוציא רישיונות וקודם כל, למה לא מכירים באנשים שנמצאים לפני המדינה, שבעצם היו צריכים לבקש מהם את ההכרה במדינה ולא שהמדינה תכיר בהם.

עאידה תומא סלימאן: זה המצב.

עאידה תומא סלימאן: לצערי הרב, כנראה לא נותנים את האישורים כדי להגיע לתכניות כמו תכנית פראוור, שמנשלת 800,000 דונם.

עאידה תומא סלימאן: עורכת דין מהא מראענה ממשרד המשפטים, יש לך מה להתייחס?

עאידה תומא סלימאן: גם לשאלות.

<מהא מראענה: קודם כל, אני שייכת למחלקת ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים.

<מהא מראענה: החומרים הגיעו אלינו רק אתמול, ואי לכך לא הצלחנו לזמן את הגורמים הרלוונטיים שזה לרבות הפרקליטות בעצם, מי שאמון על הנושא הזה.

<מהא מראענה: לכן, אין לי - -

עאידה תומא סלימאן: אבל הנושא מוכר במשרד, נכון?

<מהא מראענה: נכון, זה מוכר אבל - -

עאידה תומא סלימאן: ויש לכם מדיניות ברורה בו.

עאידה תומא סלימאן: כלומר, את יכולה לפחות לפרוס את המדיניות.

<מהא מראענה: אני לא יכולה להתייחס לעניין הזה כיוון שמדובר בעניינים של אכיפה.

עאידה תומא סלימאן: אז למה בכלל – אני שואלת, באמת, למה בכלל שולחים אנשים שאין להם סמכות לענות על אף שאלה, ואפילו לא לפרוס את המדיניות?

עאידה תומא סלימאן: למה מטריחים אתכם?

<מהא מראענה: את צודקת.

<מהא מראענה: הנושא מאד כאוב ומאד מצער וכואב לי לשמוע את הנושא הזה ולשבת כאן ולא להתייחס מהותית אבל - -

עאידה תומא סלימאן: את יכולה להתייחס מהותית.

<מהא מראענה: מהותית, נקודתית אני לא מטפלת בנושא הזה, וזה לא נוגע אלי.

עאידה תומא סלימאן: אז תודה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שזה משחק מכור כבר, שהמשרדים שלא רוצים להתבטא בנושא מסוים ולא רוצים לענות על השאלות בוחרים להם, לצערי הרב, שעיר לעזאזל, שולחים אותו לוועדה כדי שיגיד את שני המשפטים האלה: אין לי סמכות להתייחס.

עאידה תומא סלימאן: אז בשביל מה?

עאידה תומא סלימאן: היה כדאי להשקיע את הזמן הזה בעבודה במשרד.

<מהא מראענה: אני רוצה רק להציע לזמן את הגורמים הרלוונטיים - -

טלב אבו עראר: למה הם לא באו?

עאידה תומא סלימאן: אנחנו זימנו את הגורמים הרלוונטיים והם היו אמורים להגיע לפה.

עאידה תומא סלימאן: זה שהם מתחבאים מאחורי שליחתך, גברתי, לוועדה, זה דבר שלא ייסלח, וזה דבר שלא אעבור עליו לסדר היום, ואני חושב שהגיע הזמן שאם יש להם מדיניות ברורה, אם הם עומדים מאחורי המדיניות שלהם, שיבואו כמו גיבורים, ישבו פה ויגנו על המדיניות שלהם.

עאידה תומא סלימאן: אבל להתחבא בזה ששולחים אנשים שאין להם סמכות לענות על השאלות, זה לא מקובל וזה גם לא חוקי כי לפי החוק הם אמורים להגיע ולתת דין וחשבון למקום הזה, שהוא המקום המחוקק, שהוא ועדה פרלמנטרית.

עאידה תומא סלימאן: תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: וזה לא היה מכוון אישית, אני מקווה שהבנת את זה.

<מהא מראענה: אני בטוחה שלא.

עאידה תומא סלימאן: מישהו מחברי הכנסת?

עאידה תומא סלימאן: חבר הכנסת יוסף ג'בארין בבקשה.

יוסף ג'בארין: שלום לכם.

יוסף ג'בארין: האמת היא שיש הרבה אירוניה בכך שאנחנו דנים בנושא הזה למחרת החלטת בית המשפט בעניין פינוי הישוב עתיר אום אלחיראן.

יוסף ג'בארין: אני לא יודע אם כל מי שנמצא כאן מכיר את הסוגיה הזאת אבל זה תיק שהיה בבית המשפט העליון, ובית המשפט העליון קבע שהתושבים גרים שם כבני רשות.

יוסף ג'בארין: זאת אומרת, המדינה העבירה אותם לשם ובינתיים הקימו בתים והמשפחות התבססו, ואנחנו מדברים על כ-1,500 משפחות.

יוסף ג'בארין: עכשיו המדינה רוצה לפנות את שני הישובים הללו, כאשר מה הסיבה להתפנות?

<ניהאיה דאוד: להקים ישוב.

יוסף ג'בארין: - - פשוט קיימת תכנית מוצהרת, זה לא משהו סודי, להקים ישוב חירן, שכנראה יהיה ישוב יהודי.

יוסף ג'בארין: זאת אומרת, יש לנו מקרה המדינה מודה שהתושבים הם בני רשות, היא ביקשה שהם יעבור לשם מאדמותיהם המקוריות מצד אחד, ומצד שני המדינה גם מודה שבמקום הזה אפשר לתכנן ולהקים יישוב, כי יש תכנית להקמת ישוב יהודי ואגב, אנחנו היינו שם וראינו את הדחפורים שכבר התחילו לעבוד.

יוסף ג'בארין: אז מה הסיבה שאתם מפנים ישוב ומקימים ישוב אחד?

יוסף ג'בארין: - -

עאידה תומא סלימאן: ולוקחים גם את השם.

יוסף ג'בארין: - - הסיבה היחידה שמפנים ערבים ומשכנים יהודים.

יוסף ג'בארין: אין סיבה אחרת מדוע לעשות דבר כזה.

יוסף ג'בארין: ולכן, הסיפור היחידי שבינתיים שמענו הוא רק סיפור משקף של אותה חוויה טראומטית קשה, בלתי אנושית, שהתושבים הערבים בנגב עוברים כמעט באופן יומיומי, ואני מקשר את זה למחקר הזה וגם משבח בעיקר את דוקטור ניהאיה דאוד, שיזמה את הרעיון ואני הייתי שותף לה בעיקר להיבטים המשפטיים כי המחקר לקח את הנושא הזה של הריסת בתים לתחומים חדשים ולמקומות חדשים שלא קיימים בשיח.

יוסף ג'בארין: ולכן גם אולי החשיבות של הדיון שמקיימת יושבת ראש הוועדה על אותם היבטים שאולי נשכחים בדיון הזה, אותה אישה שבעצם היא בעלת הבית, היא מרגישה שכל החיים שלה נהרסים בגלל ההרס הזה, והצד הזה, אמרתי, לא כל כך היה קיים בשיח.

יוסף ג'בארין: הסבל האנושי של הנשים והילדים, ואמר חבר הכנסת טיבי בצדק שזה באמת ככה תוספת מרעננת לדיון הזה, שהם הוציאו אותנו מהדיון המשפטי - -

עאידה תומא סלימאן: מדכא יותר מאשר מרענן.

יוסף ג'בארין: כן, מרעננת לשיח.

יוסף ג'בארין: אנחנו מדברים על הריסת בתים ומספרים ותכניות וכדומה אבל לא מתייחסים אולי לאישה בתוך אותו בית שהכי סובלת.

יוסף ג'בארין: היא סובלת, וזה אולי מה שמעניין במחקר הזה, לא רק כשהורסים אלא בכל תקופת האיום בהריסה.

יוסף ג'בארין: האישה רוצה להקים את הבית, לפתח אותו ולהרגיש שזה הבית של כלל המשפחה אבל האיום הזה כל הזמן מרחף, כל הזמן מפריע ולכן מביא אותה לאותם מצבים דיכאוניים ואולי גם הרסניים בבחינת התחושה, שלא מאפשרים לה לנהל בית ולהיות האישה, ולא מאפשרים לה לקיים את תפקידיה הבסיסיים בתור אישה בתוך הבית הזה.

יוסף ג'בארין: כמובן, הנושא הזה, חוץ מהרדאר של רשויות, לא מהבחינה הזאת שזה עוד שיקול למה צריך לחשוב בשנית לפני שמבצעים את ההריסה אבל גם בכלל, איך להתייחס לאוכלוסייה הזאת ברמת הרווחה, ברמה שיש בני אדם שמתגוררים שם וצריך להתייחס אליהם.

יוסף ג'בארין: פשוט ההתייחסות של הרשויות כיום, והדוגמה האחרונה של עתיר ואום אלחיראן, שזה יותר דברים תכנוניים ומספריים והיתרים ממש בתחום הטכני, במנותק מהסיפור האנושי המאד קשה שמאחורי המדיניות הזאת.

יוסף ג'בארין: כמובן, לא שגברים לא סובלים אבל הקול של האישה לא נשמע בשיח הזה, ויכול להיות שעכשיו, אם הוא נשמע, הוא יוסיף עוד נדבך ועוד כוח במאבק הזה של להיאבק בהסדרת המקומות הללו כי בהחלט אפשר להסדיר אותם, והדוגמה האחרונה היא בהחלט דוגמה של אום אלחיראן ועתיר, ואני רוצה להגיד לכם שבעתירה שבבג"ץ ישבו שלושה שופטים, לפחות היתה שופטת אחת שאמרה שיש כאן משהו בלתי אנושי שאנחנו מתמודדים אתו, והיא לא יכולה להשלים עם ההרס אז אני רוצה לקוות שדעת המיעוט הזאת תהיה באיזה שהוא שלב דעת רוב בקרב הרשויות.

יוסף ג'בארין: אז תודה ניהאיה על המחקר, ותודה גם לנשים שיש להן את האומץ וגם את הכוח והאנרגיה כל פעם לבוא ולהעיד ולהישאר בחזית המאבק.

יוסף ג'בארין: תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד שקודם כל צריך לשים לב שהריסת בית באוכלוסייה הערבית באופן כללי היא לא נושא לתקשורת.

עאידה תומא סלימאן: אף פעם לתקשורת הישראלית בעברית לא נכנסת אפילו ידיעה קטנה של "נהרסו בתים".

עאידה תומא סלימאן: וכנראה זה עוזר מאד למדיניות הזו להמשיך לפעול כי אז לא רואים את הצד האנושי של הסיפור.

עאידה תומא סלימאן: גם לא מודעים שקיימת התופעה בצורה כל כך רבה.

עאידה תומא סלימאן: הציבור במדינת ישראל לא יקרא ולא ישמע בטלוויזיה ולא יראה שהיו הריסות בתים באותו יום, ולא יבין שמאחורי זה יש משפחות.

עאידה תומא סלימאן: ולא יראה את משחק הילד מבצבץ מתחת להריסות הבתים, ולא יראה את האלימות שמופעלת נגד הדיירים של הבתים האלה ברגע של ההריסה, אז בכלל הנושא לא קיים על האג'נדה הציבורית כנראה.

עאידה תומא סלימאן: ואז אפשר למכור את הסיפור של פורעי חוק, ואז אפשר למכור את הסיפור של אנשים שבאופן מכוון, כאילו, פועלים כדי לעבור על החוק.

עאידה תומא סלימאן: גברת אמאל אלנסאסרה, מנהלת שותפה בעמותת "סדרה", בבקשה.

<אמל אלנסאסרה: תודה חברת הכנסת עאידה תומא.

<אמל אלנסאסרה: תודה לכל האנשים שנמצאים פה.

<אמל אלנסאסרה: בהמשך למה שנאמר, חשוב לי מאד שתשמעו בעצמכם את החוויות של אנשים שחוו בעצמן.

<אמל אלנסאסרה: אני הגעתי לפה רק כדי להקל עליהן להגיע ולהשמיע את קולן בקול רם.

<אמל אלנסאסרה: זה חשוב מאד לשמוע מה הן חוו.

<אמל אלנסאסרה: אני יכולה לתרגם.

<אמל אלנסאסרה: מה לגבי השם והתמונה?

<בסמה אבו סקיק: (אומרת דברים בשפה הערבית להלן התרגום החופשי) אין שום בעיה, לא בשם ולא בתמונה.

<בסמה אבו סקיק: אני אישה מהכפר "ביר אלמשאש", שהינו כפר בלתי מוכר.

<בסמה אבו סקיק: אנחנו סובלים מהריסת בתים, סובלים מחוסר כלי התחבורה לבאר שבע, קשה לנו להגיע לכביש הראשי.

<אמל אלנסאסרה: קוראים לי בסמה אבו סקיק, אני מהכפר ביר אלמשאש, כפר לא מוכר.

<אמל אלנסאסרה: אני סובלת מנושא הריסת בתים, חוסר תשתיות בכפר.

<בסמה אבו סקיק: אנחנו סובלים מכל העניין של הפסולת, אותה אנו זורקים בתוך בור באדמה.

<בסמה אבו סקיק: וכשהילדים חוזרים מבית הספר, הם הולכים לשחק ליד הפסולת שכוללת מחלות וחיידקים.

<בסמה אבו סקיק: וזה מהווה סכנה לגביהם וגורם להם למחלות כרוניות.

<אמל אלנסאסרה: מכיוון שאין מספיק שירותים בקרב משפחת אבו סקיק, את הדבר הכי קטן והכי בסיסי והצורך שאין פח לזריקת הזבל והדברים שנשארים והם לא צריכים להשתמש בהם, ולכן הילדים נחשפים לכל מיני זיהומים, חיידקים וגם - -

<בסמה אבו סקיק: הילדים שלנו בחופשות בין הסמסטרים הלימודיים, סובלים, הם לצערי משחקים רק עם חיות הבר, כמו כלבים, הם יוצאים לשחק בוואדיים היכן שיש ביצות מים, שיש יתושים, ורוב הילדים מקבלים קדחת, הרוב בכפרים הבלתי מוכרים סובלים מדברים שקשורים למחלות וזיהומים.

<אמל אלנסאסרה: לכן, מכיוון שהילדים נחשפים לכל מיני דברים שהם חוסר תשתיות, חוסר שירותים שצריכים להיות מסופקים לנשים ולילדים, הילדים נחשפים למחלות, נחשפים לחיידקים, נחשפים לכל מיני דברים שבלתי אפשרי להימנע מהם ולכן, בכפרים הבלתי מוכרים הם סובלים מכמה דברים שהם מאד חשובים והם צריכים להיות בטיפול.

<בסמה אבו סקיק: אנחנו מבקשים מהממשלה רק שתכיר ותקים להם משחקים לילדים כדי שיבלו שם, במקום לשחק ברחובות וביער.

<בסמה אבו סקיק: אנחנו לא מוכרים, אין לנו כבישים עם אספלט, ואין לנו חשמל ולא מים.

<בסמה אבו סקיק: כשהם הרסו לנו בפעם האחרונה לפני שלוש שנים, מאז אנחנו לא בנינו ולא ניסינו לבנות, לא יכולנו לבנות, כי היו לנו נשים בהריון שקיבלו מכות וכדורי גומי בהם הבת שלי, וגם אני קיבלתי מכות, הרבה נשים קיבלו מכות והושפלו, והילדים שלנו סבלו מטראומה ואפילו הבן שלי נכנס לכלא לילה אחד.

<אמל אלנסאסרה: לפני שלוש שנים נהרס הבית שלהם ועד עכשיו הם חיים בלי קורת גג.

<אמל אלנסאסרה: הם חיים יחד עם הילדים שלהם והמשפחה המורחבת, הם חיים בלי בית.

<אמל אלנסאסרה: מאז ועד היום, איך שבוצעה ההריסה עצמה, נכנסו כוחות הביטחון, המשטרה והם השתמשו באלימות פיסית כלפי הילדים וכלפי הנשים, ובעיקר בסמה.

<ניהאיה דאוד: היא אמרה גם שנשים בהיריון קיבלו מכות.

<אמל אלנסאסרה: גם נשים בהיריון שקיבלו מכות.

עאידה תומא סלימאן: היא היתה מהנשים בהיריון שקיבלו מכות בעת ההריסה.

<אמינה אבו סקיק: (אומרת דברים בשפה הערבית להלן התרגום החופשי) שלום עליכם.

<אמינה אבו סקיק: אני אמינה אבו סקיק, מהכפר ביר אלמשאש.

עאידה תומא סלימאן: חשוב לציין שכשביקרתי אצלכן בכפר ראיתי גם נשים שעובדות קשה ומגדלות את הירקות ליד הבית כדי שימצאו דרך להאכיל את הילדים שלהן בדברים בריאים, ומאד התפעלתי מהעשייה של הנשים.

<אמל אלנסאסרה: אמינה אבו סקיק מכפר ביר אלמשאש.

<אמינה אבו סקיק: אני מביר אלמשאש.

<אמינה אבו סקיק: אני בכלל מטפלת משפחתון.

<אמינה אבו סקיק: לגבי המצב שלנו, והריסת הבתים.

<אמינה אבו סקיק: הבעיה לא רק בדרך ההריסה של הבית, אלא בדרך בה הם נכנסים אלינו כדי להרוס את הבית.

<אמינה אבו סקיק: אני מטפלת משפחתון, יש לי משפחתון בבית, כשהם באו להרוס את הבית לפני כשנתיים.

<אמל אלנסאסרה: היא מטפלת במשפחתון אצלה במסגרת הבית, והיא מזכירה שהבעיה הספציפית היא לא רק איך מתרחשת ההריסה עצמה אלא גם איך שהם משתמשים בדברים השם בלתי אנושיים.

<אמינה אבו סקיק: כשהם הגיעו עם הכלים שלהם להריסה, הכל התרחש ממול למשפחתון שלי, בחצר של הילדים.

<אמינה אבו סקיק: בזמן הזה היו לי ילדים במשפחתון, הדרך בה התייחסו לילדים כשהילד היה רואה את הכלים נכנסים, איך הוא היה בטראומה, איך המצב הנפשי שלו.

<אמינה אבו סקיק: יש לי דוגמא, ילד אחד בא.

עאידה תומא סלימאן: כאשר הביאו את כל הציוד להריסת הבית הם בעצם שמו חלק מהציוד בחצר של המשפחתון שהיא ניהלה כאשר ילדים היו בתוך המשפחתון.

עאידה תומא סלימאן: היחס של הכוחות שבאו להרוס, לילדים שנבהלו ונחרדו למראה הציוד היה יחס מאד קשה.

<אמינה אבו סקיק: בנוסף לדרך ההתייחסות שלהם, ובנוסף לזה שהילדים הרגישו רע, אנחנו צריכים שיהיה עובד סוציאלי לילדים האלה, וגם פסיכולוג שיעזור לילדים האלה, יש לי ילד במשפחתון.

<אמינה אבו סקיק: הילד באופן נורמלי בגיל 3 שנים צריך לדבר, הילד הזה מרגע שהוא ראה את הדבר הזה, הוא כבר אמור להיכנס עכשיו לכיתה א', והוא פשוט לא מדבר.

עאידה תומא סלימאן: הילדים שנמצאים אצלי בגן, שראו את המאורעות באותו יום, אחד מהם היה בן שלוש.

עאידה תומא סלימאן: השנה הוא נכנס לכיתה אל"ף.

עאידה תומא סלימאן: עד עצם היום הזה מאז הוא לא מדבר טוב, ואז שמעתי מהצד הזה את עניין הפוסט-טראומה.

<אמינה אבו סקיק: מה את רוצה לשאול עוד כדי שאענה לך?

<אמינה אבו סקיק: אני מאוד שמחה היום שאני שומעת, ואני רוצה להגיד את כל מה שיש לי, הזכות הכי אלמנטרית של בן אדם זה לחיות בכבוד בתוך בית, נכון?

<אמינה אבו סקיק: לחיות בבית שיש בו מים, חשמל, שיש בו את כל הזכויות של אדם נורמלי, אדם רגיל.

<אמינה אבו סקיק: יכול להיות שאתם לא חיים כמו שאנחנו חיים, ואינכם רואים את מה שאנחנו רואים, המצב אצלכם... אתם רק שומעים שיש בית שנהרס, אבל אתם לא יודעים לאן הלכו האנשים האלה, לאן הלכו הילדים האלה.

עאידה תומא סלימאן: אני שמחה שאני נמצאת פה היום כדי להשמיע את קולי ולהגיד מה עובר עלינו.

עאידה תומא סלימאן: אתם שומעים לפעמים שנהרס בית אבל אתם לא יודעים ולא שואלים איפה בדיוק הלכו האנשים שחיו בתוך הבית הזה?

עאידה תומא סלימאן: לאן עקרה המשפחה אחרי שהרסו את הבית שלה?

<אמינה אבו סקיק: מה קרה לילדים שראו את ההרס הזה, הילדים, וגם המבוגרים, כי גם המבוגרים מרגישים רע, ונהיו להם בעיות נפשיות.

עאידה תומא סלימאן: מה קרה לילדים?

עאידה תומא סלימאן: איך הרגישו הילדים כשראו את המחזות האלה ומה הרגישו גם המבוגרים, כי גם המבוגרים יכולים להיבהל ממצבים כאלה.

<אמינה אבו סקיק: איפה התפקיד של המועצה בעניין הזה?

<אמינה אבו סקיק: איפה העובד הסוציאלי, היכן הפסיכולוג שיראה את הילדים האלה, זכותו של הילד הקטן כשהוא רואה מראה או הרס או יריות ממול העיניים שלו, שיבוא עובד סוציאלי בשביל הילדים האלה.

עאידה תומא סלימאן: איפה המועצה המקומית?

עאידה תומא סלימאן: איפה רשויות הרווחה כאשר ילדים רואים מחזות כאלה?

עאידה תומא סלימאן: זכותם לקבל גם תמיכה וגם טיפול נפשי, עובד סוציאלי, פסיכולוג, שיטפל בחרדות שלהם ובהשלכות של אירוע כזה.

<אמינה אבו סקיק: מה גם כשאני הייתי בהריון בחודש שביעי, והחייל ירה עליי כדורים, כשאני הייתי בהריון - - -

עאידה תומא סלימאן: כדורים?

<אמינה אבו סקיק: כדורי גומי.

עאידה תומא סלימאן: היא היתה בהיריון בחודש שביעי ונורתה בכדורי גומי בעת הריסת הבית.

<אמינה אבו סקיק: המצב הרבה יותר קשה ממה שאנחנו מדברים, הרבה יותר קשה לגבי הבנאדם שחי את העניין הזה, ורואה איך הוא חי בזה.

<אמינה אבו סקיק: האישה שנהרס הבית שלה, ואני מדברת עליה, היו לה 10 ילדים, 10 ילדים שחזרו לצריף, ושם דולפים עליהם המים בחורף בגלל הגשם.

<אמינה אבו סקיק: אפילו שירותים לילדים הקטנים אין להם.

עאידה תומא סלימאן: הבית שנהרס היה בית של אישה עם עשרה ילדים שכיום הם נמצאים בצריף שדולפים מים לתוכו.

עאידה תומא סלימאן: אין להם אפילו שירותים לצרכים שלהם.

עאידה תומא סלימאן: אני שוב מודה.

עאידה תומא סלימאן: תודה רבה ששיתפתן אותנו בחוויה.

עאידה תומא סלימאן: למרות שלפעמים לחזור לאותו מקום ולספר אותו סיפור מחיה מחדש את הרגשות הקשים אבל אני חושבת ואני יודעת שאתן מכירות טוב מאד כמה זה חשוב להשמיע את הקול הזה.

עאידה תומא סלימאן: אני מאד מודה לכן.

עאידה תומא סלימאן: חברת הכנסת חנין זועבי, ואחר כך גם נחזור לארגונים שנמצאים אתנו.

חנין זועבי: תודה.

חנין זועבי: אני חושבת שכל הנושאים אנחנו אומרים שהם חשובים וסופר-חשובים אבל כאשר אתה מדבר על תנאי החיים הכי בסיסיים שלך, על הגאווה העצמית - תשכחו עכשיו ממדינה שרוצה להשתלט על אדמות עם מנטאליות של קולוניאל, בלי שום הכרה ביליד.

חנין זועבי: תשכחו מזה, זה הקונטקסט אבל התנאים הכי בסיסיים לגאווה העצמית, לקיום העצמי זה השפלה.

חנין זועבי: זה לא רק לרדוף ולהשתלט על אדמה ולשבור את הרצון – זה השפלה.

חנין זועבי: אבל כאשר יש נשים כמוכן, זה אומר הכל.

חנין זועבי: זה נותן ביטחון.

חנין זועבי: כלומר, לפעמים אנחנו נכנסים ונפגשים אתכן, אולי, אנחנו חושבות, לתת לכן מורל, תמיכה גם אבל אתן לא צריכות.

חנין זועבי: אתן נותנות לנו את העצמה ואת החוזק הזה.

חנין זועבי: זה דיון מאד חשוב, זה דיון ראשוני בוועדות הכנסת, בוועדה למעמד האישה.

חנין זועבי: צריכים להפריד בין שני נושאים: יש את הנושא של פרויקט פראוור, שהמניע הוא להשתלט על האדמות.

חנין זועבי: שאלת למה?

חנין זועבי: בשביל להשתלט על האדמות ולאסוף את הערבים הבדואים בכפרים, ולבנות על אותה אדמה.

חנין זועבי: יש בנגב 12 מיליון דונם אבל לא, הם רוצים את ה-800,000 בשביל לבנות ישובים יהודים.

חנין זועבי: התגובה לזה זה ההיאחזות באדמה שלנו, בקרקע שלנו בשטח ואת זה אתם עושים, ואת זה אנחנו שומעים מכם כל יום.

חנין זועבי: אתם אומרים: אנחנו או נמות כאן, על האדמה שלנו.

חנין זועבי: מספיק שהמדינה העבירה אותנו והשתלטה על האדמה וגירשה אותנו ב-48 וב-56, זה הגירוש השלישי לחלק מהכפרים, נכון?

חנין זועבי: אז המאבק הוא מאבק עממי, הוא מאבק של הישרדות ולהיאחז בקרקע שלנו, ואת זה אתם עושים.

חנין זועבי: הרי זו גם סיבת האלימות של שלטונות אכיפת החוק, שהם השלטונות הכי אלימים - -

<שולה אגמי: - - - זה קצת חורה לי.

עאידה תומא סלימאן: לא, היא מדברת לנשים.

חנין זועבי: אני מדברת לנשים.

חנין זועבי: זה אופייני לי, אולי.

חנין זועבי: אבל זה לא העניין.

חנין זועבי: העניין הוא כמו שעאידה אמרה – זה העניין של אלימות המשטרה, זה העניין של שירותי הרווחה והעבודה של שירותי הרווחה.

חנין זועבי: זה העניין של העבודה של שירותי החינוך.

חנין זועבי: אולי אנחנו ניתן לו מענה פה, בכנסת, אבל לא לתכנית הכללית.

חנין זועבי: ואני חושבת שצריך קודם כל לתעד כל מקרה.

חנין זועבי: הרי מתעדים, עאידה, את האלימות בגדה המערבית.

חנין זועבי: פה, התיעוד – כלומר, כל המקרים שמדברים עליהם הם מקרים שאפשר לאחוז בהם כי תכף נציג של המשטרה יבוא והוא יכחיש את הכל, והוא יגיד עד כמה הנשים - -

עאידה תומא סלימאן: אנחנו ניתן לו לדבר ולהגיד את שלו.

חנין זועבי: - - אני חושבת שצריכים אפילו פרויקט של תיעוד.

חנין זועבי: לתעד את כל ההתנגשויות עם המשטרה, ולתעד אותן או בווידאו או בטקסט כתוב ולא לעבור בקלות על כל מקרה.

חנין זועבי: אנחנו צריכים שהנושא הזה יהפוך לנושא שהוא בשגרה תחת הטיפול של הוועדה למעמד האישה.

חנין זועבי: אני חושבת שהעניין שצריכים מין תכנית חירום, שאנחנו דורשים ממשרד הרווחה וגם ממשרד החינוך, לשים פוקוס ולהתמקד בעניין של ההעצמה העצמית או החינוך.

חנין זועבי: ההסעות לבתי הספר, שירותי הרווחה, האלימות נגד נשים הרות ואתם, את הצעקה הזאת ואת הזעקה והקול שלכם, שאתם משמיעים פה יחד אתנו ויחד עם העמותות שפועלות בשטח - אנחנו צריכות להעמיס ולהעמיד את המשטרה מול ההפרה היומיומית של החוק.

חנין זועבי: מדובר במשטרה אלימה.

חנין זועבי: מדובר במשטרה שבטח ובטח – אני שמעתי עדויות מנערות בנות 12 ו-13 איך היכו אותן ואיך אפילו מסע של החלשה פסיכולוגית עם עלבונות אישיים – לצערי זה לא מתועד אבל אם מישהו חושב שזה ישבור את האוכלוסייה שם, הרי הוא מקבל ההיפך - -

עאידה תומא סלימאן: חברת הכנסת נא לסכם.

חנין זועבי: - - זה לא מנחם אבל זה החוזק, זה מקור החוזק.

חנין זועבי: אלה אנשים שזה הקרקע שלהם, האדמות שלהם, הם לא יגורשו, אף אחד, הם רק יסבלו.

חנין זועבי: הם ישמרו על האדמה שלהם אבל הם יסבלו.

חנין זועבי: את הסבל הזה, חלק מהאחריות עליו אנחנו צריכים לעשות פה, בכנסת, אבל התמודדות המרכזית היא שם, בשטח.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת מגברת סאוסאן מעמותת ,נשים נגד אלימות", ואני מאד מבקשת לעמוד בזמנים.

<סאוסאן תומא: זה ממש בקצרה: גברתי יושבת הראש, אחרי הידיעות האלה אני לא חושבת ששום מילה או הסבר או נתונים יכולים להסביר את הטראומות האלה.

<סאוסאן תומא: אני חושבת שכאישה ערביה אני יודעת מה זה בית בשביל אישה ערביה, מה זה בית בשביל משפחה ערבית.

<סאוסאן תומא: אנחנו אחרי 48 כל כך מחזיקים את הבית שלנו כאילו זה המפלט האחרון שלנו.

<סאוסאן תומא: אנחנו רוצים כל הזמן להיות בבית שלנו, וזה אחד המחקרים שערכה "נשים נגד אלימות" עם ששת העמותות האחרות.

<סאוסאן תומא: מדד הביטחון האישי של נשים בכלל, גם ערביות פלסטיניות וגם יהודיות, וגם נשים מעדות אחרות.

<סאוסאן תומא: זה מראה את ההבדל בין החששות של נשים ערביות והחששות של נשים יהודיות.

<סאוסאן תומא: נשים ערבית פלסטיניות חוששות הרבה מהריסת בתים, מגירושים ומלחמה.

<סאוסאן תומא: נשים יהודיות חוששות מהמצב הכלכלי.

<סאוסאן תומא: זה ההבדלים בין נשים ערביות ונשים יהודיות.

<סאוסאן תומא: ההשלכות, אני לא יכולה לדבר אפילו על השלכות כי אני חיה במקום מוגן, ולפי המדינה הוא חוקי ובנוי בצורה חוקית.

<סאוסאן תומא: ההריסה של הבתים, לפי חוק, אני לא יודעת אם זה חוקי או לא חוקי להרוס בית של אנשים אבל ההבדל שרק את הנתון הזה רציתי להגיד, שיש הבדל גדול בין ממה חוששות נשים ערביות וממה חוששות נשים יהודיות.

<סאוסאן תומא: לכן, אני לא אוסיף על השלכות של נשים שנהרסו וחוו את הטראומות האלה.

<סאוסאן תומא: תודה לך על הדיון הזה.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: הרב אריק אשרמן מ"רבנים לזכויות אדם".

<אריק אשרמן: שלום.

<אריק אשרמן: אני גם לא יודע מה יש לי להוסיף - -

אוסאמה סעדי: זה המותקף מהטלוויזיה?

עאידה תומא סלימאן: מהפייסבוק, לא מהטלוויזיה.

עאידה תומא סלימאן: אני שמחה לראות שאתה בריא ושלם.

<אריק אשרמן: - - אני גם לא יודע מה שיש לי להוסיף גם לפן המקצועי וגם לעצמת העדויות שכבר היו מהשטח, אני רק אומר שמ-1997 אני מלווה את הנושא של הריסת בתים ובין מקימי הוועד לאיסור הריסת בתים, שזה היה קואליציה לפני שזה היה ארגון נפרד.

<אריק אשרמן: אכן, יש הריסות גם בשטח C, גם במזרח ירושלים, גם בתוך הקו הירוק.

<אריק אשרמן: כל אחד עם הפנים השונות אבל גם שני מכנים משותפים: ראשית, בכל מקרה ומקרה דובר על מצב שאין לרוב לאנשים סיכוי הוגן לבנות באופן חוקי, ואז אנשים נענשו על כך שנאלצו לבנות ללא היתר.

<אריק אשרמן: דבר שני, באמת זה נושא שנוגע נגיעה מיוחדת לנשים וילדים.

<אריק אשרמן: אני לא הייתי מאחל לאויב הכי מר שלי להיות נוכח שילד חוזר הביתה, שהוא הלך לבית הספר היה לו בית והוא חוזר להריסות.

<אריק אשרמן: רואים את הצניחה בציונים, את הפחד והטראומה.

<אריק אשרמן: חוסר יכולת להאמין בהורים שלא היו מסוגלים להגן עליהם.

<אריק אשרמן: ילדים מבוגרים שמרטיבים במיטה בלי לצאת מהמיטה בלילה בגלגל רוב הפחדים שיש להם.

<אריק אשרמן: לגבי נשים – כבר נאמר שבמיוחד בחברה המסורתית, הבית זה העיקר.

<אריק אשרמן: להוציא אישה מהמקום הזה, אפילו להכריח אותה לגור עם קרובי משפחה זה פשוט גורם לדיכאון, וכפי שקודם נאמר למתחים ואלימות במשפחה.

<אריק אשרמן: אני חושב שאחת מהנשים הראשונות שאני מכיר שעברה את זה, שמאסנה, שעד היום, ואני מדבר על הריסות משנות ה-90, היא בטיפול בדיכאון.

<אריק אשרמן: גם הפסיקו לנסות לבנות עוד בית אחרי כמה ניסיונות בגלל הטיפול, בגלל ההערכה הפסיכולוגית של כל הסיפור.

<אריק אשרמן: אז לכן, אני רק אוסיף ואומר שאמנם רוב המוקד היום היה על הנגב, שזה באמת מעל אלף הריסות בשנה וזה מכה.

<אריק אשרמן: בג"ץ שלנו – לצערי, בג"ץ קבע באפריל שעל אף שהשופטים הכירו בטרגדיה למאות משפחות בשטח C בלבד, ועל אף שהם הבינו שיש איפה ואיפה, החליטו רק לקבל פתרון שהמדינה הציעה: להתייעץ עם כפרים, בלי לתת להם שום סמכות או יכולת להשפיע על התכנון של הכפרים שלהם.

<אריק אשרמן: האיום על חירן כבר הוזכר, אין לי הרבה מה להוסיף רק שהפתרון היחידי לכל הסבל, במיוחד לנשים ולילדים זה פתרון שמאפשר סיכוי הוגן למישהו לתכנן את קהילותיהם, ולכפרים לתכנן את עצמם, שיש סיכוי לאנשים לבנות באופן חוקי.

עאידה תומא סלימאן: תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: נשמעו פה דברים גם בעניין מדיניות הריסת הבתים עצמה.

עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שיש דברים שהם לא בסמכות של סגן ניצב שלום בן סלומון, יועץ לענייני ערבים בדרום, שזה אולי לא בסמכות שלך להחליט על המדיניות הכללית בנושא של הבנייה אבל אני יודעת שלפחות אני צריכה לקבל פה תשובות גם על הטענות המאד קשות שאנחנו יודעים עליהן, של שימוש בכוח, של אלימות משטרתית בעת ביצוע ההריסה, שאני ראיתי בעצמי גם כן חלק ממנה, וגם מה באופן כללי, איך אתם פועלים?

עאידה תומא סלימאן: מתי יוצאים לצו הריסה?

עאידה תומא סלימאן: איך יוצאים, מה קורה שם?

<שולה אגמי: והאם קיימת אלימות באמת כמו שנאמר?

עאידה תומא סלימאן: זאת בדיוק השאלה שלי למרות שאני – השאלה שלי: מה התגובה על העדויות שנשמעו?

עאידה תומא סלימאן: בבקשה.

<שלום בן סלמון: צהרים טובים גברתי היושבת הראש, חברי הכנסת, כל הנכבדים והנכבדות, דבר ראשון, תפקיד המשטרה, כמו שגברתי אמרה, הוא לא קובע מדיניות.

<שלום בן סלמון: משטרת ישראל לא הורסת בתים.

<שלום בן סלמון: נקודה.

<שלום בן סלמון: משטרת ישראל מאבטחת גופי אכיפה חוקיים במדינה, שהוציאו צווים חוקיים שלא תפקידנו - -

חנין זועבי: לא, היא גם תוקפת את האנשים שם.

<שלום בן סלמון: גברתי, כשאת דיברת הקשבתי לך בקשב רב - -

חנין זועבי: נכון, נכון.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו נגיע לשם, חברת הכנסת זועבי.

עאידה תומא סלימאן: אני פה אתן לכל אחד לדבר, ואני ארצה תשובות על העדויות ששמעתי.

<שלום בן סלמון: ככל שאוכל אתן תשובות ולא אתחמק מאף שאלה.

<שלום בן סלמון: אז כמו שאמרתי, תפקיד המשטרה הוא לאבטח את האכיפה של בניה בלתי-חוקית.

<שלום בן סלמון: לא תפקיד המשטרה לבחון את מדיניות הממשלה ואת מדיניות האכיפה במדינת ישראל אבל תפקיד המשטרה - -

עאידה תומא סלימאן: יכול להיות שבקרוב יהיה.

עאידה תומא סלימאן: הרי מעבירים את הסמכויות למשרד לביטחון פנים, ואז נשאל את השאלות.

<שלום בן סלמון: נכון לעכשיו, גברתי, משטרת ישראל מאבטחת את האכיפות.

<שלום בן סלמון: אני רוצה לתקן מספר נתונים, ברשותך: אכן, ב-2014 נהרסו 1,774 פריטים אבל רק 10% מתוכם, וזה נתון בדוק ואפשר לבדוק אותי - -

עאידה תומא סלימאן: מה זאת אומרת "פריטים"?

<שלום בן סלמון: אני אסביר: רק 10% מתוכם הם מבני מגורים.

<שלום בן סלמון: "פריטים" זה יכול להיות דירים, גדרות, נטיעות.

<שלום בן סלמון: לא כל הריסה שהובאה לפתחה של המשטרה הוא הריסה של בית מגורים.

עאידה תומא סלימאן: הריסת אל ערקיב פעם אחרי פעם נחשבת פריטים או בתים או כפר?

<שלום בן סלמון: אם המבנה מאויש וגרים בו אז זה מבנה מגורים.

<שלום בן סלמון: לא משנה ממה הוא עשוי, מגורים.

<שלום בן סלמון: אין חולק בכלל, אין עוררין.

<שלום בן סלמון: יש הגדרות ברורות ולא אנחנו מגדירים אותן – איפה שאנשים גרים, ולא משנה איך הבית בנוי, זה מבנה מגורים.

עאידה תומא סלימאן: ורק 10%?

עאידה תומא סלימאן: כלומר, זה יוצא משהו כמו מאה בתים.

<שלום בן סלמון: מבני מגורים – כן.

עאידה תומא סלימאן: 10 מבני מגורים נהרסו.

<שלום בן סלמון: זה הנתונים.

<שלום בן סלמון: ב-2015 - -

עאידה תומא סלימאן: שכשלעצמם זה לא מספר קטן.

<שלום בן סלמון: אני לא מקל ראש, אני כבר אומר.

עאידה תומא סלימאן: זה כלומר מאה משפחות.

<שלום בן סלמון: גברתי, הייתי מקדים ואומר שאני ממש לא מקל ראש בתוצאות של הריסת בית, אדם באשר הוא אדם, ולא משנה אם הוא ערבי, יהודי או נוצרי.

אוסאמה סעדי: מתוך ה-100, כמה במגזר היהודי, כמה במגזר הערבי?

<שלום בן סלמון: אין לי נתונים.

<שלום בן סלמון: אני נציג של מחוז דרום, אני מייצג פה את מחוז דרום ואני אענה על מחוז דרום.

עאידה תומא סלימאן: למרות שאני גם לא קונה את הסיפור של ה-100.

אוסאמה סעדי: אין לכם פילוח?

חנין זועבי: לא פילוח, הוא נמצא שם, הוא בשטח, הוא יודע בלי פילוח.

חנין זועבי: לא צריך סטטיסטיקה בשביל לדעת את המציאות.

<ניהאיה דאוד: זה כמעט 100%.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה, סגן ניצב.

<שלום בן סלמון: תודה רבה.

<שלום בן סלמון: אני יכול לומר שבהתייחס לאמירות שההריסות נעשות בהפתעה, אני יכול לומר שנעשה מהלך ארוך מאד ורחב מאד בכל מבצע הריסה של הידברות מקדימה כדי לאפשר לאוכלוסייה במידת הניתן למצוא פתרון שהוא לא ההריסה עצמה, בין אם פירוק עצמי ובין אם זה פנייה לערכאות על מנת להוציא צווי התליה או פניה לרשות למרות שלכאורה זה לא תפקידה של המשטרה.

<שלום בן סלמון: המשטרה מגלה רגישות רבה בעניין הזה על מנת לאפשר לאזרחים, ככל שניתן במסגרת האכיפה הקשה הזאת, ואני מודה שזה לא הכי קל - -

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לשאול שאלה: אני ראיתי בסטטיסטיקה שהולך ועולה מספר האנשים, המשפחות, שהורסים בעצמם את בתיהם, ואני יודעת שהמטרה היא לא להגיע להסדר אלא המטרה לחסוך מעצמם את עלויות ההריסה אשר מחייבים אותם, והקנסות שבאים לאחר מכן.

עאידה תומא סלימאן: כלומר, זה לא עניין של הסדר, לצערי הרב, זה מה שנקרא עוד לחץ שמפעילים על הדיירים עצמם כדי להרוס את בתיהם במו ידיהם, שהוא אפילו יותר קשה מבחינה נפשית.

עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שזה לא התחום שלכם אבל גבר או אישה שצריכים להרוס את בתיהם בידיהם, זה אפילו מעוות את התדמית שלהם כהורים מול הילדים שלהם, שרואים בהם הורסים את הבית שגדלו בתוכו, רואים בהם אנשים חלשים שלא יכולים להגן על הבית, מאבדים את תפקיד ההורה שיכול להגן על המשפחה, זה ההשלכות שאנחנו מדברים עליהם.

עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שזה לא החלק שלך.

עאידה תומא סלימאן: - -

<שלום בן סלמון: אני מבין אותך.

עאידה תומא סלימאן: - - אבל גם לבוא ולהגיד בכפרים לא מוכרים: תלכו למועצה ותסדירו את זה - אין מועצה הרי להסדיר את זה.

עאידה תומא סלימאן: אז מה שנשאר בפני האנשים האלה זה רק לקבל את המונח על ראשם – הריסה.

<שלום בן סלמון: תראי, זה לא תחום הסמכות שלי אבל אני חייב לומר מילה אחת בעניין הזה, שלפי ההכתבה של מדיניות הממשלה, מה שנהרס זה רק בניות חדשות.

<שלום בן סלמון: גברתי התייחסה ל-60,000 בתים - -

<קריאה: - - - משקמים את הגב - - -

<שלום בן סלמון: שניה.

<שלום בן סלמון: אני ישבתי שעה וחצי והקשבתי קשב רב לכל דובר, אז ברשותכם, אפשר הערות ביניים אבל תנו לי רק להשלים איזה משפט על נושא מסוים - -

חנין זועבי: כי לא אמרנו משהו לא מדויק.

חנין זועבי: אנחנו דייקנו.

חנין זועבי: אתה לא מדייק, לכן אנחנו מתערבים בדברים שלך.

<שלום בן סלמון: גברתי, אפשר להתווכח עם הנושאים, היא יכולה לפנות לערכאות ולקבל נתונים רשומים.

<שלום בן סלמון: את חברת כנסת, את תקבלי את זה.

<שלום בן סלמון: תבקשי דוח כתוב ותקבלי.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה להבין: תיקון גג, זה נחשב בניה חדשה?

<שלום בן סלמון: זה לא הסמכות שלנו לומר את זה.

<שלום בן סלמון: כמו שגברתי החליטה להפריד בין שני התחומים, אני רוצה להפריד - -

עאידה תומא סלימאן: טוב, אתה יודע מה?

עאידה תומא סלימאן: חבל לי על הכיוון הזה.

עאידה תומא סלימאן: אתם לא מוציאים צווי ההריסה - -

<שלום בן סלמון: ממש לא.

עאידה תומא סלימאן: - - אז אנחנו צריכים לדבר עם מי שמוציא את צו ההריסה על כל הדקויות של מה הורסים ואיך הורסים.

<שלום בן סלמון: לגמרי.

עאידה תומא סלימאן: אבל אתם כן מלווים - אמרתם מאבטחים.

עאידה תומא סלימאן: אתם מלווים את הכוחות שבאים להרוס.

<שלום בן סלמון: נכון.

עאידה תומא סלימאן: היו עדויות פה על אלימות משטרתית בעת ביצוע ההריסות.

עאידה תומא סלימאן: על זה אני רוצה תשובה.

<שלום בן סלמון: אז ככל שאני יודע, ואני מלווה את זה הרבה מאד זמן, אני לא מכיר תלונות על אלימות כזאת, ואם היתה תלונה, אז היא היתה מטופלת על ידי מח"ש.

עאידה תומא סלימאן: אתה מתכוון תלונות שנרשמו במשטרה?

<שלום בן סלמון: בוודאי.

<שלום בן סלמון: אם אדם חש מאוים במדינה בכל סוג שהוא, בוודאי על ידי שוטר, יפנה, יתלונן ומח"ש תחקור את הנושא, ומה שמח"ש תורה אנחנו נעשה כמשטרה.

עאידה תומא סלימאן: אני אספר לך אחר כך על התלונה שלי שהוגשה למח"ש, על אלימות שהופעלה נגדי על ידי חמישה שוטרים, מה קרה אתה, ואז תבין למה אנשים לא פונים ולא מתלוננים.

עאידה תומא סלימאן: השאלה – יש עדויות, יש אירועים מתועדים - -

<שלום בן סלמון: מתועדים, אז נא לפנות למח"ש.

עאידה תומא סלימאן: אתה רוצה להגיד לי שלא היו מקרים של אלימות?

<שלום בן סלמון: אני לא מכיר מקרים של אלימות שהביאו תחקיר ולא התלוננו עליהם.

<שלום בן סלמון: אם התלוננו – יטופל.

<שלום בן סלמון: אני לא יכול להתייחס עכשיו - -

טלב אבו עראר: הוא רוצה לחסוך זמן, הוא לא יכול להודות.

טלב אבו עראר: שלום, תגיד אני לא יכול להודות.

אוסאמה סעדי: הכל בסדר, אין שום בעיות, הורסים.

<שלום בן סלמון: ממש לא, ממש לא.

<שלום בן סלמון: הקדמתי ואמרתי - -

חנין זועבי: לא מכים נשים.

חנין זועבי: נשים מכים, נערות בנות 12 ו-13 אתם מכים.

חנין זועבי: אין בושה.

חנין זועבי: לא שיש גזענות ויש עויינות.

חנין זועבי: אין בושה.

חנין זועבי: נערים ונערות של 12 אתם מכים.

חנין זועבי: ואתה בא ומרוצה מעצמך, בסדר.

<שלום בן סלמון: למה לא פונים?

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שהיו פה עדויות על כדורי גומי, אוקי?

עאידה תומא סלימאן: היו עדויות על כדורי גומי.

עאידה תומא סלימאן: זה אפילו לא צריך להתלונן.

עאידה תומא סלימאן: המשטרה כן יודעת האם היו מקרים שהשתמשתם בהם בכדורי גומי בעת הריסת בתים?

<שלום בן סלמון: אני לא יודע להגיד לך אם היו מקרים כאלה, ואם היו מקרים כאלה ומישהו נפגע, יש תהליך מסודר.

<שלום בן סלמון: בוודאי.

חנין זועבי: יש תלונות.

חנין זועבי: צריך להתלונן על כל מקרה, אחרי כל מקרה, אפילו רטרואקטיבי.

<אמינה אבו סקיק: כי הם חושבים שזו המשטרה עצמה, למי אנחנו נפנה להתלונן?

חנין זועבי: למי אני אתלונן עליך?

עאידה תומא סלימאן: אתה שומע בדיוק מה שקורה פה.

עאידה תומא סלימאן: היא אומרת, אתה מבין ערבית אני מקווה - -

<אמינה אבו סקיק: למי אני מתלוננת?

<אמינה אבו סקיק: למי?

חנין זועבי: נשים בהיריון.

עאידה תומא סלימאן: למי אני אתלונן?

<שלום בן סלמון: למח"ש.

עאידה תומא סלימאן: למח"ש, אוקי.

<ורד סויד: צריך לתת להן את הכתובת.

חנין זועבי: יש להם את הכתובת.

<שלום בן סלמון: גברתי, כשמישהו מעליב חבר כנסת, יש לו מנגנון לטפל ברמה הזאת, נכון?

<שלום בן סלמון: אותו דבר כשאזרח נפגע על ידי שוטר, יש מנגנון לטפל בסוגיה הזאת.

<שלום בן סלמון: הרי לא יעלה על הדעת שחבר הכנסת יגיד - - -

חנין זועבי: אתה מצחיק אותנו.

עאידה תומא סלימאן: חנין, שנייה בבקשה.

עאידה תומא סלימאן: זה לוקח את הדיון למקום אחר.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו יודעים שיש מנגנונים, אנחנו יודעים שיש מח"ש.

עאידה תומא סלימאן: יש לנו תלונות על הטיפול של מח"ש.

עאידה תומא סלימאן: אין לנו תלונות, זה סיפור אחר.

עאידה תומא סלימאן: אנשים לא מרגישים שיש להם את האמון לפנות לאותו מנגנון ששייך לאותה מערכת שבעצם ביצעה את האלימות נגדן, ואני גם מבינה את זה ולהגיד לכם את האמת, מבינה לגמרי את זה.

עאידה תומא סלימאן: השאלה המהותית: בהוראות שלכם, כאשר אתם יוצאים להריסת בתים, לליווי הריסת בתים, ואנחנו יודעים שזה נושא טעון.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו יודעים שבעצם אתם אומרים: אנחנו באים לאבטח.

עאידה תומא סלימאן: לאבטח מי?

<שלום בן סלמון: את גופי האכיפה.

עאידה תומא סלימאן: את גופי האכיפה, ואתם תעשו הכל כדי לאבטח את הגופים האלה.

<שלום בן סלמון: אם יש הפרעה לאכיפה ברמה של הפרעה לביצוע החוק אז המשטרה, גם אם היא לא רוצה, היא מחויבת לאכוף את החוק.

<שלום בן סלמון: קחי כל חוק, גברתי, שאתם מחוקקים, לא אנחנו.

<שלום בן סלמון: הבית המכובד הזה מחוקק כל גווניו, כל חוק שיילקח, אפשר לבוא ולומר: למה המשטרה אוכפת את זה?

<שלום בן סלמון: אולי שהיא לא תאכוף את זה כי צריך לרחם.

<שלום בן סלמון: זה לא תפקיד המשטרה - -

חנין זועבי: אתה לא אוכף, אתה אלים.

<שלום בן סלמון: אני מדבר.

<שלום בן סלמון: - - זה לא תפקיד המשטרה לעשות איפה ואיפה - -

עאידה תומא סלימאן: אנחנו כנראה נמשיך את משחק החתול והעכבר הזה סביב הנושא עוד שעתיים ולא נגיע לשום מקום כי נשמעו עדויות קשות מאד.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו מכירים מהשטח עדויות קשות מאד, ותכף נשמע את חבר הכנסת טלב אבו עראר, בן המקום.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו יודעים שמופעל כוח ואלימות במקרים האלה.

עאידה תומא סלימאן: אני מבינה שאין לך את הסמכות לבוא ולהגיד: אכן הופעלו, אכן קרו דברים אבל אני חושבת שהגיע הזמן שהמשטרה תבין שאכיפת חוק בצורה כזאת הופכת באיזה שהוא שלב, המשטרה עצמה, לכלי פוליטי, לצערי הרב.

עאידה תומא סלימאן: בצורה כזאת המשטרה לא הופכת לכלי ששומר ואוכף את החוק ומאבטח רשויות החוק, זה הופך אותה בהרבה מקרים לכלי פוליטי.

חנין זועבי: רק עוד משפט אחד: אני רק רוצה להגיד לך, ובטח אתה יודע, למה הנשים לא בוטחות בך וגם אנחנו, אין לנו ביטחון.

חנין זועבי: תראה, אין מידה של יושר עצמי, אין נקיפת מצפון, אין סטנדרטים של כבוד לאדם.

חנין זועבי: אל תגיד למה לא בוטחים בנו.

חנין זועבי: בוטחים בנו כי לא רק אתה מכה אותם בשטח, אתה בא לפה ואין לך כאילו לשחק אותה כאדם ישר.

חנין זועבי: תגיד אוקי, אני אבדוק פה, אני אבדוק שם - -

עאידה תומא סלימאן: חברת הכנסת חנין.

חנין זועבי: - - אתה אפילו לא משחק אותה.

חנין זועבי: אז אתה דוחה את הכל ולכן אין ביטחון.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

<שלום בן סלמון: תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: חבר הכנסת טלב אבו עראר.

טלב אבו עראר: טוב, גברתי היושבת ראש, אני מודה על קיום הישיבה לדיון בנושא כל כך חשוב.

טלב אבו עראר: אני מברך את האחיות, ברוכות הבאות ושלום עליכן.

טלב אבו עראר: שהשתתפו אתנו בישיבה הזאת.

טלב אבו עראר: האמת שהייתי רוצה להציע לגברתי היושבת ראש אולי להוסיף עוד מילה על שמה של הוועדה – אחרי המעמד של האישה, היהודייה.

חנין זועבי: אבל במיוחד לא בזמן כהונתה של עאידה.

טלב אבו עראר: אני מציע כי לאישה הערבייה, ובמיוחד הערבייה הבדואית - אין לה מעמד אחרי שהיא חווה כל יום, מכובדי שלום, ואני לא יודע מי, איך קוראים לו - -

<שבתאי גרברציק: קוראים לי שבתאי, אני ממשטרת ישראל.

טלב אבו עראר: אחד עם מדים ואחד בלי אז לכן שאלתי.

טלב אבו עראר: לכן, האישה הבדואית שם, האישה הערבייה שחווה שם הריסת בתים.

טלב אבו עראר: אני לא יודע שאם ממשלת ישראל או השלטונות בכלל הורסים בית של משפחה יהודית, אנחנו לא יודעים אם הורסים, שהורסים את הבית ומשאירים את האישה עם ילדיה בחורף גם, כשהגשם יורד.

טלב אבו עראר: זה קרה שלום, נכון?

טלב אבו עראר: בימי גשם הרסו בתים או לא?

טלב אבו עראר: רק תגיד כן או לא.

<שלום בן סלמון: בכל מקום שהיה צריך להרוס - - -

טלב אבו עראר: תעזוב, תענה לי: בגשם, בימי חורף, הרסו?

עאידה תומא סלימאן: הוא לא שואל על המקום, הוא שואל על הזמן.

טלב אבו עראר: הרסו נכון?

טלב אבו עראר: בקור.

<שלום בן סלמון: נכון.

טלב אבו עראר: נכון.

טלב אבו עראר: משאירים את האישה ואת הילדים בלי שום שירות פסיכולוגי, סוציאלי, בלי שום עזרה.

טלב אבו עראר: בלי בית חלופי, בלי להציע פתרון, מה זה אומר?

טלב אבו עראר: אחרי כל זה האם לאישה הערבייה יש מעמד?

טלב אבו עראר: אני חושב שמתייחסים לאישה הערבייה כמו שמתייחסים - אפילו לחיות בישראל יש מעמד, לאישה הערבייה, בדרום במיוחד, לא.

טלב אבו עראר: ולכן, הקשבנו למה שאמרה וציינה הגברת הנחמדה, שאני ביקרתי במקום והיא סיפרה לי.

טלב אבו עראר: היא הראתה לי גם את הפצע, את הדם שירד לה מכדור הגומי שהיא חטפה.

טלב אבו עראר: ולכן, אם נתייחס, מכובדי, שלום בן סלמון, אני הייתי רוצה, אני לא מזלזל בתפקיד שלך אבל הייתי רוצה - הישיבה הזאת שווה נציג ממשלה במעמד בכיר יותר.

טלב אבו עראר: האמת, עם כל הכבוד, שהוא באמת יענה.

טלב אבו עראר: אתה מוגבל בתשובות למרות שאני יודע שאתה חבר בוועדה מסוימת שהיא, בא נגיד, ביום שהורסים, אתה חבר בוועדה הזאת.

טלב אבו עראר: ככה אני יודע.

טלב אבו עראר: אתה ואלי, נכון?

<שלום בן סלמון: אוקי.

טלב אבו עראר: ולכן, אני מתחנן כדי לדחות הריסה של בית או הריסה של מסגד.

טלב אבו עראר: ולכן, אני כאן שואל: היו מקרי אלימות רבים.

טלב אבו עראר: אני חוויתי אחד מהם, לא על עצמי אלא הייתי נוכח כשבאו להרוס בית בישוב בלתי מוכר סעוה.

טלב אבו עראר: אתה מכיר את סעוה, נכון?

טלב אבו עראר: ליד חורה, מזרחית לחורה.

טלב אבו עראר: ואז אחד השוטרים עמד לפני חמישה ילדים.

טלב אבו עראר: מה זה ילדים?

טלב אבו עראר: בני אולי שש או שבע שנים.

טלב אבו עראר: יעני כיתה א', ב'.

טלב אבו עראר: אז מה אמר אחד הילדים?

טלב אבו עראר: תקשיבי עאידה, זה חשוב: - -

עאידה תומא סלימאן: אני מאד מקשיבה.

טלב אבו עראר: - - מה הוא אומר, יא שלום?

טלב אבו עראר: הוא אומר לילד: כמה שתנסו אנחנו נבנה.

טלב אבו עראר: ילד בן שש.

טלב אבו עראר: אני הייתי שם נוכח.

טלב אבו עראר: מה עשה השוטר?

טלב אבו עראר: שלף את האקדח של גז מדמיע וריסס את כל חמשת הילדים.

טלב אבו עראר: הם נפלו.

חנין זועבי: בני שש הילדים?

טלב אבו עראר: כן, בני שש, שבע, כיתה א', ב'.

טלב אבו עראר: שאלתי אותם אחרי זה.

טלב אבו עראר: ביקשתי את פרטיו של השוטר, סירב, ברח.

טלב אבו עראר: ניידת המשטרה הבריחה אותו.

טלב אבו עראר: שאלתי מי הקצין כאן?

טלב אבו עראר: אמרו תעזוב, הוא ברח.

טלב אבו עראר: יענו עשו "ערפל".

אוסאמה סעדי: מה זה בעברית?

עאידה תומא סלימאן: עשו ערפל.

טלב אבו עראר: הבריחו אותו כדי שלא ימסור פרטים כדי להגיש תלונה במח"ש.

חנין זועבי: - - - על תרבות עוינת בתוך המשטרה.

טלב אבו עראר: ולכן יש יחידה מיוחדת שנקראת "יחידת יואב" שהיא למטרה הזו - אך ורק לבדואים, לא לאחרים, להריסת בתים אצל הבדואים, שהיא אחראית שם.

טלב אבו עראר: לא שלום ולא אחרים יכולים להכחיש את התנהגות המשטרה כלפי מי שנהרס הבית שלהם שם אפילו בלי התנגדות.

טלב אבו עראר: כאילו באים להשליט שם פחד והרתעה, לא של עניין אכיפת חוק.

טלב אבו עראר: זה לא אוכפי חוק.

טלב אבו עראר: השוטר, עם כל הכבוד, הוא לא יכול להיות עבריין.

טלב אבו עראר: הוא בא לאכוף חוק אבל באותו זמן עובר על החוק כלפי האוכלוסייה, כלפי התושב הזה, ובמיוחד כלפי אישה.

טלב אבו עראר: ולכן, אני מסכם – באנו וביקשנו הקפאת הריסות, ביקשנו מהשר להקפיא את ההריסות לשנה, שנתיים כדי לנהל משא ומתן ענייני, להגיע להסכמות, להבנות מבחינה משפטית.

טלב אבו עראר: ולכן, משרד המשפטים בחר לשלוח לנו גם ערביה "תכה ערבי בערבי".

טלב אבו עראר: ככה תקבלו.

טלב אבו עראר: ולכן, אין לה תשובות, מסכנה.

טלב אבו עראר: ולכן, כאן העניין להרוס בתים, זה אפשר.

טלב אבו עראר: לבנות, לתת היתר, לא.

טלב אבו עראר: איך אני אבקש היתר שאני כאן, לפניך?

טלב אבו עראר: ממי? איך?

טלב אבו עראר: איך באמת?

טלב אבו עראר: איך אני אבקש היתר שאני כאן לפני קום המדינה?

טלב אבו עראר: מי שהורסים לו את הבית.

טלב אבו עראר: ביקשנו פתרון לזוגות הצעירים.

טלב אבו עראר: הבית של האבא, יא שלום, הפסיק להספיק לכולם.

טלב אבו עראר: אני רוצה להתחתן.

טלב אבו עראר: וזה הכוונה כאן, להגביל את הילודה, לצמצם - -

עאידה תומא סלימאן: חבר הכנסת טלב אבו עראר.

טלב אבו עראר: - - בחיאת אללה כי למה?

טלב אבו עראר: כי אם אני הולך להתחתן, להקים משפחה, אני הולך לבנות בית והורסים לי אותו ולכן אני נמנע מלהקים בית.

טלב אבו עראר: ולכן, אני מסכם שרק במקרה אחד שיש משפחה מזרחית לערד.

טלב אבו עראר: היתה ילדה, אני לא יודעת בת כמה, בת 14,15 מאושפזת בבית החולים "סורוקה", מחלה קשה היתה לה.

טלב אבו עראר: הנהלת בית החולים סירבה לשחרר אותה אלא כאילו ביקשו מהמשפחה לבנות לה בית שיתאים לה, לפי הצרכים שלה.

טלב אבו עראר: בנו את הבית, ככה קטן, לא יודע אם איסכורית, לא יודע מבלוקים, ואז בית החולים שחרר את הילדה הזאת.

טלב אבו עראר: הגיעה הביתה, נכנסה לבית הזה, שבוע ימים אחרי באו והרסו את הבית.

טלב אבו עראר: (אומר דברים בשפה הערבית להלן התרגום החופשי) יא בנאדם, יש לכם אלוהים?

טלב אבו עראר: אני נשבע באלוהים שאין לכם אלוהים.

עאידה תומא סלימאן: תודה חבר הכנסת טלב אבו עראר.

<קריאה: אני לא שייך לכל הפורום הזה אבל יש לי ניסיון בדבר הזה.

עאידה תומא סלימאן: שניה אדוני, יש אנשים שנרשמו לדיון הזה רק אם אתה רוצה להירשם לדיון, אפשר לגשת ולהירשם לדיון.

עאידה תומא סלימאן: אין לי בעיה.

עאידה תומא סלימאן: שמוליק דוד משתי"ל הנגב, בבקשה.

<שמוליק דוד: שתיים, שלוש הערות: הערה ראשונה – המצב שבו אנחנו מדברים כיום נמצא במובנים רבים בהחמרה.

<שמוליק דוד: זה לא רק ה-1,073 מקרים או 1,074 מקרי הריסה שנעשו בשנת 2014, זה גובר.

<שמוליק דוד: ומה שעוד יותר מתגבר זה היעדר הפתרונות, שכאן אנחנו רואים תמונה מאד עגומה, ישוב אחרי ישוב.

<שמוליק דוד: למשל, הישוב אלפורעה, שהמדינה החליטה על הכרה בו והחלה בתהליכי תכנון ב-2007 – אנחנו נמצאים היום ב-2016.

<שמוליק דוד: התכנון מתבטל, למעשה, כדי לפנות את הדרך למכרה שדה בריר כדי לפנות את הדרך לטייקונים של משפחת עופר, כדי שיוכלו לעשות שם הון.

<שמוליק דוד: תכנון שכבר קיים, תכנון שהוא דרגה אחת מעל למפורט.

<שמוליק דוד: מאד מקובל על האוכלוסייה, מתבצע על ידי המדינה – אי אפשר לבצע אותו והוא מוקפא.

<שמוליק דוד: ישובים שבהם המדינה מחליטה באופן יזום להקים ישוב יהודי על גביו, על שטחו של ישוב ערבי קיים, ביר הדאג', הכוונה של המדינה להקים ישוב בשם נוה-גוריון, החלטה של הממשלה מהחודשיים האחרונים להקים ישוב בשם נוה-גוריון ביוזמת השר גלנט על שטחו המוגבל מאד של ישוב ערבי, ביר הדאג', שבעצם בשטחו כיום גרים רק 2500 מתוך 7000 התושבים שלו.

<שמוליק דוד: הישוב גטאמאת, ישוב בלתי מוכר שבתוך שטחו הוחלט להקים ישוב חדש בשם דיה ועוד כיוצא בזה.

<שמוליק דוד: כלומר, הממשלה בהרכבה הנוכחי ובעיקר השר אריאל, שר החקלאות, שמשום מה הופקד על הנושא הזה, לא רק שלא לוקח את הנושא קדימה אלא דוחף אותו לאחור פעם אחר פעם, והתמונה הזאת צריכה להדאיג אותנו מאד.

<שמוליק דוד: התחושה היא שהבעיות לא רק שלא נפתרות אלא מחמירות והאווירה הכוללת במדינה בוודאי לא תורמת לפתרונן של בעיות ועשויה להגיע לידי נפץ.

<שמוליק דוד: להערכתי, המשטרה, וכאן אני פונה על מר שלום בן סלמון – לדעתי, אין ספק שהמשטרה צריכה בחשבון לא רק שיקולים של טווח קצר ואת חובתה לאכוף אלא גם שיקולים של טווח ארוך וטובת האוכלוסייה וטובת האזור.

<שמוליק דוד: מה שאתם עושים בימים האלה והאופן שבו אתם מבצעים את ההריסות שהרבה נשמע כאן, מסכן את שלום האזור.

<שמוליק דוד: מסכן את שלום האזור.

<שמוליק דוד: אתם דוחפים למצבים שאני בתור אזרח מאד מאד מוטרד מהם, ובתור מי שמלווה את הדברים האלה ב-15,16 שנים האחרונות, מאד מאד מוטרד כי מה שאתם עושים אולי לטווח הקצר יוצר אכיפת חוק, לטווח הארוך הוא עלול ליצור אסון שאתם, לדעתי, לא מעריכים, לא חושבים ולא מתכננים ובוודאי לא מתכוונים אליו.

<שמוליק דוד: זה דבר אחד.

<שמוליק דוד: ועדת אור אמרה דברים מאד קשים, אנחנו יודעים איזה משבר היה אחרי ועדת אור.

<שמוליק דוד: חלפו 16 שנה, אני לא בטוח שלמדתם את הלקחים, אני חושב שלא הפקתם אותם.

<שמוליק דוד: אני חושב שהלקחים היו מאד ברורים והם נכתבו היטב ובמפורט.

<שמוליק דוד: המסקנות שהסיקה ועדת אור נגעו גם לערביי הנגב, הפתרונות לא ניתנים.

<שמוליק דוד: המשטרה בנושא הזה היא כמו בהרבה מקרים אחרים הפלסטר על הפצע אבל הפצע ממשיך לדמם והמוגלה ניגרת, סליחה על הרטוריקה הקשה הזאת, ואתם לא יכולים להמשיך לטפל בה בכלים האלימים של האכיפה, זה לא יעבוד וזה לא מוביל לשום דבר, רק לקונפליקט.

<שמוליק דוד: זו הערה אחת.

<שמוליק דוד: הערה שנייה, שהיא יותר הערה פרקטית לדיון הזה ולהמשך הדיון הזה, וכאן חשוב להגיד – התקיימו כבר כמה דיונים כולל בוועדה לזכויות הילד, בוועדה למעמד האישה ובוועדות אחרות, בוועדת הפנים על סוגיית הריסת הבתים.

<שמוליק דוד: דבר אחד לא נעשה, וכאן אני קורא ליושבת ראש הוועדה ליטול יוזמה – קיים כיום פורום של ראשי רשויות ערביות בנגב, קיימים ארגונים שיכולים ליטול אחריות.

<שמוליק דוד: אני חושב שהוועדה יכולה ליזום.

<שמוליק דוד: כיום משרד החינוך מתייחס לאירועים הקשים שדובר בהם כרגע עם סטנדרט.

<שמוליק דוד: מה הסטנדרט?

<שמוליק דוד: כל טראומה, יש לה חמש שעות משפ"י.

<שמוליק דוד: זה הסטנדרט.

<שמוליק דוד: חמש שעות באס, זהו, נגמר.

<שמוליק דוד: זה המענה העקרוני, המוסרי, המהותי לבעיות הקשות של הילדים לסוגיהם ולמיניהם, טראומות משפחתיות, מחלות והריסת בתים.

<שמוליק דוד: התשובה הזאת של חמש וזהו, לא תשובה שיכולה לעלות על הדעת, בוודאי בסיטואציות שאנחנו מדברים עליהם.

<שמוליק דוד: יכולה לבוא יוזמה של הרשויות המקומיות הערביות, שנותנות שירותים לאוכלוסייה הזאת.

<שמוליק דוד: יכולה לבוא דרישה כלפי המועצות האזוריות נוה-מדבר ואל-קאסום, שנותנות שירותים ולמועצות היהודיות בסביבה, שגם הן נותנות שירותים לפעמים בתחומים האלה, להתגייס ולתת מענים מתקציביהן ולתבוע מהממשלה אחר כך, כמובן, החזר שמגיע כדי לתת לזה פתרון.

<שמוליק דוד: כלומר, צריכה להיות ערכה לטיפול בילדים, צריכה להיות תורה לטיפול בילדים.

<שמוליק דוד: אנשי מקצוע צריכים להתכנס אל הסוגיה הזאת ולדון איך מטפלים בדברים נכון.

<שמוליק דוד: צריכה להיות גישה לתיעוד של הפגיעה כי יום אחד אפשר לתבוע את הפגיעה הזאת, וצריכה להיות נכונות של אנשי המקצוע לעבוד בנושא הזה כי אי אפשר להתעלם ממנו, והתוצאות של התעלמות ממנו מוכרות לנו.

<שמוליק דוד: כשאנחנו מסתובבים בירושלים, אנחנו יכולים לראות איך נראה דור שספג פעם אחר פעם הריסות בתים.

עאידה תומא סלימאן: תודה רבה שמוליק.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו נתייחס לזה בסיכום.

עאידה תומא סלימאן: חבר הכנסת אוסאמה סעדי, יש לנו נציגה של משרד הבריאות אתנו.

עאידה תומא סלימאן: אני ארצה לשמוע אותך אחר כך, אם יש לך מה להוסיף לדיון הזה.

אוסאמה סעדי: אז אני אקצר, ברשותך.

אוסאמה סעדי: כבוד היושב ראש, חברי הכנסת, אורחים נכבדים, אהלן וסהלן.

אוסאמה סעדי: כמו כן, אני מברך את חברתי ללימודים מלפני – שלא נגיד כמה זמן, דוקטור ניהאיה דאוד.

אוסאמה סעדי: הרבה הרבה זמן.

אוסאמה סעדי: אני חושב שהבסיס לדיון הזה הוא שהמדינה צריכה לספק את הצרכים של האזרח, ובזה המדינה מפירה את חובתה הבסיסית לספק צורכי הדיור של האזרחים הערבים במדינה, ובמיוחד בנגב ובמיוחד בכפרים.

אוסאמה סעדי: ולכן, כאשר יש הריסות בתים ואפילו האנשים מתנגדים, זו זכות טבעית.

אוסאמה סעדי: מה אתה רוצה מאנשים, ממשפחה, שהמשטרה או גורמי האכיפה באים להרוס את הבתים שלהם?

אוסאמה סעדי: מה, שיגידו להם: אהלן וסהלן, תפדאלו - -

עאידה תומא סלימאן: לפזר אורז.

אוסאמה סעדי: - - לפזר אורז וגם לחלק.

אוסאמה סעדי: ..

אוסאמה סעדי: זכות טבעית לאנשים האלה להתנגד להריסת בתים אבל איפה המדינה שלא מספקת את צרכי הדיור, ושלא תגידו לנו שהאנשים והאזרחים הערבים במדינה וגם בנגב במיוחד, שיש להם ב-DNA ללכת ולבנות באופן בלתי חוקי.

אוסאמה סעדי: תנו לנו תכניות מתאר, תנו לנו שטחי שיפוט.

אוסאמה סעדי: אפילו אום אל חיראן, ודיבר על זה חבר הכנסת ג'בארין, חברי, שאנחנו היינו שם ונתנו פתרונות, אמרנו: תשאירו אותם במקום.

אוסאמה סעדי: האנשים האלה, הגלתם אותם ועשיתם טרנספר פעם אחת, פעם שנייה - -

עאידה תומא סלימאן: הם היו מוכנים להיות חלק בתוך הישוב החדש.

אוסאמה סעדי: - - ואמרנו ואיפה לא זעקנו, שיתנו לנו להיות שכונה בתוך חיראן - אפילו את זה, את הפתרון הסביר וההגיוני אתם לא נותנים.

אוסאמה סעדי: אז האנשים נאלצים לבנות בלי רישיון.

אוסאמה סעדי: אנחנו לא אומרים בנייה בלתי חוקית אלא בנייה בלי רישיון כי המדינה לא נותנת איך שהגברת פה שאלה – למה לא נותנים להם רישיונות?

אוסאמה סעדי: זה בדיוק השאלה, גברתי.

אוסאמה סעדי: שלא נותנים רישיונות לאנשים האלה, לא בדרום ולא בצפון.

אוסאמה סעדי: יש עשרות אלפי בתים.

אוסאמה סעדי: ההריסה האחרונה בטמרה – כל הריסה כזאת זה מבצע צבאי, זה כמו כיבוש של אותו כפר או אותה עיר שנכנסים המשטרה עם גורמי האכיפה, זה כמו לכבוש אותה מחדש.

אוסאמה סעדי: ולכן, כאשר מדברים על המחקר של דוקטור ניהאיה ועל עוד מחקרים אחרים – כאשר יש רצח או פיגוע חס וחלילה, אנחנו רואים ששולחים את הפסיכיאטרים ואת מחלקת הרווחה, שולחים אותם לבית הספר, לדבר אתם על הטראומה שהיתה.

אוסאמה סעדי: אבל כאשר הורסים בית ומשאירים את האנשים האלה בלי קורת גג – שום דבר.

אוסאמה סעדי: לא רווחה, לא פסיכיאטרים, לא טיפול פסיכולוגי.

אוסאמה סעדי: ולכן, אני סבור, באמת, שהגיע הזמן שאיך שאמר נציג שתי"ל, נתן פתרונות מעשיים – תפסיקו המשטרה.

אוסאמה סעדי: כתבו על זה בוועדת אור, תפסיקו להתייחס אלינו, האזרחים הערבים כאויבים.

אוסאמה סעדי: אנחנו אזרחים ורוצים להיות אזרחים שווים אבל המדינה לא נותנת, לצערנו, ולכן אנחנו נאלצים להגן על עצמנו.

אוסאמה סעדי: זה זכות להגנה עצמית.

אוסאמה סעדי: תודה.

עאידה תומא סלימאן: תודה, חבר הכנסת.

עאידה תומא סלימאן: אני בדיוק קיבלתי לידיים שלי איזה דוח ישן שהוגש לוועדה בקדנציה הקודמת שמדבר על המנהלת לתיאום ואכיפת חוקי מקרקעין שנמצאת בתוך המשרד לביטחון פנים.

עאידה תומא סלימאן: היא עדין נמצאת שם?

עאידה תומא סלימאן: כי זה דוח קצת ישן.

<שלום בן סלמון: אכן.

עאידה תומא סלימאן: אכן.

עאידה תומא סלימאן: והמנהלה הזו, כפי שאתם מגדירים אותה באתר המשרד לביטחון פנים – התפקידים שלה: ריכוז המאמץ הלאומי לצמצום תופעת הפלישה והבנייה הבלתי חוקית בנגב.

עאידה תומא סלימאן: כן?

עאידה תומא סלימאן: תיאום הנחיה ומעקב על פעילות האכיפה מול הגורמים העוסקים, היחידה הארצית על הפיקוח על הבניה במשרד הפנים.

עאידה תומא סלימאן: זה תפקידים בהם נמנים – לא, ישבו שם בתיעוד הגורמים האלה.

עאידה תומא סלימאן: כלומר, תיאום, הנחיה ומעקב על פעילות האכיפה וריכוז המאמץ הלאומי לצמצום תופעת הפלישה והבנייה.

עאידה תומא סלימאן: זה המטרות של המנהלה, נכון?

<שלום בן סלמון: זה תפקיד של מנהלת - - - כפי שהמשרד לביטחון פנים קבע, אני מזכיר שאני איש משטרה למרות שהמשטרה כפופה למשרד, זה משרד מדיני, הוא ייתן את התשובות.

<שלום בן סלמון: אני נותן תשובות רק בשם המשטרה.

עאידה תומא סלימאן: אוקי.

עאידה תומא סלימאן: אז שוב יש לנו עוד מקרה שביקשנו שיגיע מישהו שיכול לתת את התשובות בחלק השני, הם הוזמנו והם לא הגיעו.

עאידה תומא סלימאן: תודה רבה.

<שלום בן סלמון: גברתי, אני כיבדתי והגעתי.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: נציגת משרד הבריאות, אם אפשר ממש בשתי דקות: במקרים של הריסת בית, יש לכם נגיעה לנושא?

עאידה תומא סלימאן: יש לכם שירותים שאתם מגישים אותם במקרה הספציפי?

<זוהר סהר-לביא: בעיקרון אין שירותים ייעודיים שניתנים לנושא הספציפי הזה, והמשרד לא מתעסק וגם באמת לא מכיר.

<זוהר סהר-לביא: אני מוכנה לעשות בדיקה אבל ממה שבדקתי לפני שהגעתי לכאן, אין איזה עיסוק מיוחד בנושא הזה.

<זוהר סהר-לביא: יש שירותים רוחביים שניתנים לכל האזרחים, כמו שאנחנו יודעים, שהם שירותים - -

עאידה תומא סלימאן: בשירותי בריאות הנפש שיש לכם, יש לכם על הדרך?

<זוהר סהר-לביא: לא משהו ייעודי לנושא של הריסת בתים אבל יש עיסוק ייעודי בנושא של טראומה, שאפשר לפנות לטיפול בנושאים האלה.

<זוהר סהר-לביא: זאת אומרת, יש פריסה של שירותים - -

עאידה תומא סלימאן: איפה הפריסה של הטיפולים האלה בנושא של טראומה?

עאידה תומא סלימאן: איפה הם קיימים?

עאידה תומא סלימאן: יש לכם מקום שמגיש את השירות הזה בנגב?

<זוהר סהר-לביא: ייעודי לטראומה?

<זוהר סהר-לביא: בעצם היום, לאור הרפורמה אבל אני לא הבן אדם המתאים להעלות את ענייני הרפורמה אבל ברמה של שירותי בריאות הנפש לא נתחיל פה את הדיון.

<זוהר סהר-לביא: צריך להציג את הנושא של פריסת השירותים אבל ברמה העקרונית היום קופות החולים אמורות לתת מענה בנושא של טיפול - -

עאידה תומא סלימאן: טוב, אם זה תלוי ברפורמה לבריאות הנפש והפריסה שלה בנגב ואנשי המקצוע שאמורים לתת את השירות, קיבלתי כבר תשובה.

עאידה תומא סלימאן: זה כמעט כזה דבר, אפס.

<זוהר סהר-לביא: אבל כן, אני כן אציג את זה בפני הנהלת המשרד.

<ורד סויד: - - - אין גוף שמטפל בנושא של - -

עאידה תומא סלימאן: של מה?

עאידה תומא סלימאן: אנחנו כבר לא יודעים משרד החקלאות במה מטפל.

עאידה תומא סלימאן: הוא בשבוע שעבר טיפל בתשתיות ובניית דברים בהתנחלויות משרד החקלאות.

עאידה תומא סלימאן: אני לא בטוחה שהוא יודע במה הוא רוצה לטפל.

<ורד סויד: יש יחידה בהסדרה.

<ורד סויד: נמצאים נציגים של היחידה להסדרה?

עאידה תומא סלימאן: אין, לא הגיעו.

עאידה תומא סלימאן: הוזמנו כולם ולצערי הרב לא רק הם הוזמנו, גם 120 חברי הכנסת הוזמנו לדיון הזה, ואנחנו רואים את התוצאות.

חנין זועבי: עאידה, רק משפט לברר - לגבי הנציגה של משרד הרווחה- - - מהתשובה שלך- - -

עאידה תומא סלימאן: הנה, הגיע משרד הרווחה.

<אפרת שרעבי: הייתי פה גם קודם וישבתי פה פשוט.

עאידה תומא סלימאן: ואנחנו חשבנו שאת יצאת ולא הפניתי שום שאלה אליך.

חנין זועבי: רק מהתשובה שלך מסתבר שזה לא על האג'נדה, העניין הזה של הריסות בתים כאשר הוא חלק מאסיבי מהמדיניות, ובכל זאת את נותנת תשובה עמומה, ריקה, שאת לא יודעת.

חנין זועבי: רואים, וזו התשובה, שזה לא באג'נדה, זה לא על הפרק למרות שזה מרכז החיים - -

עאידה תומא סלימאן: חברת הכנסת זועבי, את מופתעת?

חנין זועבי: לא, אני מופתעת מה"רילקס", את נינוחה ככה.

עאידה תומא סלימאן: כל אחד והאופי שלו.

חנין זועבי: זה מעצבן.

חנין זועבי: אני לא מופתעת אבל הם מצליחים לעצבן אותנו כל פעם מחדש, וזה טוב שאנחנו מתעצבנים.

חנין זועבי: זה טוב שאנחנו לא נהיים רגילים למציאות הזאת.

<ורד סויד: זו לא הכתובת הנכונה.

<ורד סויד: דוקטור זוהר היא אחת הנשים הרגישות ביותר במערכת.

חנין זועבי: לא, לא, אני מדברת על התשובה, לא על האישיות שלה.

חנין זועבי: אולי היא בן אדם מאד נחמד אבל התשובה שלה הנינוחה ככה.

עאידה תומא סלימאן: גברת אפרת שרעבי, הייתי רוצה, למרות שעכשיו זה בדוחק הזמן, יש לנו עוד ישיבה של הוועדה באחת וחצי והייתי רוצה לסיים בשבע הדקות הבאות את הדיון המתיש הזה, אני חייבת להגיד, ואנחנו עוברים לדיון מתיש עוד יותר.

עאידה תומא סלימאן: משרד הרווחה, אנחנו קיימנו דיון על שירותי הרווחה ואנחנו יודעים מה המצב, ואני יודעת את המחסור בהנגשת השירותים ובשירותים עצמם.

עאידה תומא סלימאן: יש לכם איזו שהיא תכנית בכלל על השלכות הריסת הבתים והשפעתם, שהם נוגעים מאד לרווחה בנושא הזה לטיפול בנשים וילדים?

<אפרת שרעבי: שלום.

<אפרת שרעבי: ספציפית לנושא של הריסת בתים והשלכות על נשים וילדים, שזה בעצם הנושא של הדיון היום, אין תכנית ייעודית.

<אפרת שרעבי: זה נורא מפוקס וזו פריזמה מאד מצומצמת מבחינת תחומי העיסוק של המשרד.

עאידה תומא סלימאן: מצומצמת?

עאידה תומא סלימאן: אמרו לך 100 בתים מה שהמשטרה דיווחה עליהם בשנה, זה 100 משפחות.

<אפרת שרעבי: תביני למה אני מתכוונת: יש כל כך הרבה נושאי עשיה למשרד הרווחה.

<אפרת שרעבי: אם אני מסתכלת בזום-אין על הנושא הזה אז כן, זה תחום יחסית מצומצם להיקפים שמשרד הרווחה מתעסק.

<אפרת שרעבי: יחד עם זאת, כל מה שקשור בילדים במצוקה, במצוקות בכלל של משפחות, של אנשים, אם זה על רקע כלכלי ואם זה על רקע משפחתי או מצוקות שקשורות בלחץ במשפחה - -

עאידה תומא סלימאן: בואי נסכם את העניין ככה, כי אפשר לתת לזה כותרות ואפשר להגיד: משרד הרווחה עושה כך וכך והעבודה מאד רחבה למרות שבנגב היא לא כל כך רחבה עם האוכלוסייה הערבית, היה לי דיון מלא בנושא הזה.

עאידה תומא סלימאן: השאלה שלי: במקרה שאתם יודעים או בואו נתחיל כך – הולכים להרוס בית.

עאידה תומא סלימאן: מדווח לכם: תתכוננו, אנחנו הולכים להרוס בית, אולי צריך לטפל בילדים נפגעי טראומה.

עאידה תומא סלימאן: מדווח לכם לפני?

<אפרת שרעבי: למיטב ידיעתי אין שיתופי פעולה מסוג כזה שאנחנו מקבלים התרעות מראש - -

עאידה תומא סלימאן: אוקי, תודה.

עאידה תומא סלימאן: הדבר השני - לא היה תיעוד מראש, ידעתם, שמעתם, העובדים הסוציאליים שלכם שאחראים על הטיפול באותה אוכלוסייה ידעו על הריסת בית – זה נחשב למקרה שמחייב התערבות של העובדה הסוציאלי?

עאידה תומא סלימאן: יש הנחיה ברורה במשרד הרווחה או בלשכות הרווחה שלכם בנגב שמחייבת התערבות של עובד סוציאלי לפחות עם הילדים במקרה הספציפי?

<אפרת שרעבי: את מדברת על התערבות בזמן אמת, בזמן הריסת הבית?

עאידה תומא סלימאן: או אחרי.

<אפרת שרעבי: אז בזמן הריסת הבית צוות העובדים הסוציאליים לא נמצא באירוע.

<אפרת שרעבי: יחד עם זאת, - -

עאידה תומא סלימאן: את זה הבנתי מזה שאתם לא מתואמים.

<אפרת שרעבי: - - יחד עם זאת, לשכת הרווחה והאגפים לשירותים חברתיים פתוחים לכל מי שנמצא במצוקה באשר הוא, להציע לו את המענים הקיימים.

עאידה תומא סלימאן: איפה פתוחים?

<אפרת שרעבי: פתוחים במקומות שהם נמצאים, בכל הרשויות המקומיות.

עאידה תומא סלימאן: כלומר, אין "ריצ'ינג-אאוט" כאשר אפילו יודעים שבמקרה הספציפי בנגב, בכפרים הלא מוכרים, מי שנמצא בטראומה צריך לנסוע עשרה קילומטר כדי להגיע למקום ולקבל את השירות.

עאידה תומא סלימאן: תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: הבנתי.

עאידה תומא סלימאן: מר אמין זאהר, אני מבקשת בשתי דקות, יו"ר עמותת "אל-סדק" להגנה על זכויות הדרוזים בישראל.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה, מהר.

<אמין זאהר: שלום לכם.

<אמין זאהר: אני הגעתי במקרה לא לדיון הזה אלא לדיון הבא אבל אני חייב להתערב כי יש לי ניסיון בעניין הזה.

<אמין זאהר: אנחנו מדברים עם המשטרה בסוף התהליך.

<אמין זאהר: צריך לבדוק מה מתחיל בתהליך.

<אמין זאהר: התהליך מתחיל בוועדות תכנון ובנייה - -

עאידה תומא סלימאן: זה ברור.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו מתמקדים היום בדיון של השלכות הריסת הבתים על נשים.

עאידה תומא סלימאן: כל מה שהיה מסביב, היה בלתי נמנע.

<אמין זאהר: רציתי לתרום שתי תובנות טובות: בשנת 2002, בפברואר, הרב גפני הוציא סיכום לישיבה בוועדת הפנים שהמדינה אשמה בחוסר התכנון במגזרי המיעוטים, זה בצפון וזה בדרום.

<אמין זאהר: הסיכום הזה עמד בבג"ץ, אני העמדתי אותו, עמותת "אל-סדק" מול שר הפנים וזכינו.

<אמין זאהר: הקפאנו את כל ההליכים המשפטיים להרבה דברים להרבה זמן.

<אמין זאהר: אחר כך היה פסק דין של השופט דניאל פיש בנושא הזה, שאומר שהמדינה מתעמרת בתושבים.

<אמין זאהר: אני חושב שחברי הכנסת המכובדים, שייקחו את הנושא הזה לידיים ויוציאו את זה ממרתפי הוועדות ויתחילו לפעול בנושא הזה.

באסל גטאס: בקשר לזה, יש המלצות צוות 120 הימים שמינתה הממשלה.

עאידה תומא סלימאן: אני הגעתי לאן שפחדתי להגיע.

<אמין זאהר: סליחה, לפני ההריסה שיכינו דוח סוציאלי לאותה משפחה, וככה יהיו מעורבים.

עאידה תומא סלימאן: אוקי, תודה.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד שנגעתי בדיון הזה בנושא כאוב מאד, שאני יודעת שזה רק אחד מהצדדים האפלים שאף אחד לא מדבר עליהם מבעיה הרבה יותר גדולה, והיא קשורה בדיונים והחלטות ומדיניות-על שהיא, יכול להיות, לא באחריות הוועדה הזאת, ויכול להיות שהוועדה לבד לא תוכל להשפיע עליה.

עאידה תומא סלימאן: אבל אני חושבת שהגיע הזמן בוועדה לקידום מעמד האישה לדבר על הבעיות הקיומיות של הנשים, ואחר כך נפנה לעוגיות ולביסקוויטים, אם הבנתם את הרמז.

עאידה תומא סלימאן: כלומר, צריך קודם לדבר על הלחם ואחר כך לספק את העוגיות.

עאידה תומא סלימאן: בעיניי ככה זה.

עאידה תומא סלימאן: סולם מאסלו ככה.

עאידה תומא סלימאן: אי אפשר לדבר על מעמד כאשר הנשים נלחמות על שיהיה קורת גג מעל הראש שלהן ושתהיה להן דריסת רגל על האדמה, ואז אפשר לעמוד זקוף ולדבר על מעמד או זקופה ולדבר על מעמד.

<אמין זאהר: גברתי מתחילה בדיון על מעמד האישה עכשיו?

<אמין זאהר: יש אנשים בחוץ.

עאידה תומא סלימאן: הדיון הוא באחת וחצי, לא?

עאידה תומא סלימאן: אז אנא מכם.

עאידה תומא סלימאן: אני דואגת לדיון ההוא אפילו יותר ממך, תאמין לי, בגלל זה כינסתי אותו.

עאידה תומא סלימאן: אז ככה – אני יודעת שהפתרון לבעיה הזו חייב להיות פתרון כולל וכוללני ומהרבה היבטים, ומתחיל קודם כל במדיניות שבאה ואומרת: יש אזרחים, אזרחים לגיטימיים של המדינה הזאת.

עאידה תומא סלימאן: יש אזרחיות שאפילו הן ילידות המקום מלפני קום המדינה.

עאידה תומא סלימאן: הם נמצאים במקום הזה, צריך למצוא הסדר איתם.

עאידה תומא סלימאן: צריך לתת להם לחיות בכבוד, צריך לתת להם להתפתח תחת השמש והשמיים ולבנות את בתיהם, וזה עניין שנוגע במהות של הקשר בין המדינה לבין אזרחיה ואזרחיותיה, ואני יודעת שזה לא רק קשור במעמד האישה אבל זה משליך על מעמד האישה.

עאידה תומא סלימאן: ואני יודעת שהבעיה והפתרון צריך להיות בהכרה ולא בהריסה, וככה מתחיל הפתרון.

עאידה תומא סלימאן: והיו הצעות למדינה להקפיא את הריסת הבתים לשנה ולבוא להידברות בניסיון למצוא פתרון לכל הבעיות הקיימות.

עאידה תומא סלימאן: אני מקווה, ואני פונה שוב ומדגישה את החשיבות של הפתרונות האלה אבל כל עוד הבעיה הזאת ממשיכה להתקיים, והמדיניות הזו, לצערי הרב, איך שאני רואה הולכת ורק מתחזקת, מדיניות הריסת הבתים, אני חושבת שיש כמה דברים שאנחנו חייבים לסכם אותם בישיבה הזאת: קודם כל, אני מסכמת שאני גאה בזה שנשמעו והדהדו באולם הזה עדויות של הנשים עצמן.

עאידה תומא סלימאן: ואני גאה בזה שיש נשים שיש להן את האומץ להגיע לפה ולדבר.

עאידה תומא סלימאן: כל הכבוד, תבורכו, ואנחנו איתכן.

עאידה תומא סלימאן: זה הסיכום הראשון שאני חייבת להגיד.

עאידה תומא סלימאן: הסיכום השני או הנקודה השנייה – זה כמעט נשמע אבסורדי שאני אדבר על שירותי רווחה ושירותי בריאות ועל שירותים של תשתיות ושל מים.

עאידה תומא סלימאן: לדבר על תשתיות רווחה כאשר אין מים זורמים ולדבר על תשתיות בריאות כאשר אין חשמל מחובר אבל זה לא הזוי.

עאידה תומא סלימאן: כל הדברים האלה הם זכויות אלמנטריות לכל אזרחי המדינה, ומגיע לאנשים כמו להתחבר למים ולקבל את השירות של החשמל גם להיות מחוברים לתחבורה הציבורית, ואני כבר, אחרי הביקור שהיה לי אצלכם בביר אלמשאש וגם כן באום אל חיראן, אני פניתי לשר התחבורה ודיברתי על הנושא של תחבורה וביקשתי והתחננתי שלפחות ישימו תחנת אוטובוס על הכביש הראשי הקרוב ביותר, שיוריד אותם בכניסה לכפר.

עאידה תומא סלימאן: אפילו לא להיכנס לתוך הכפר אבל לפחות שתהיה תחנה.

עאידה תומא סלימאן: שהאישה שרוצה להגיע לרווחה תוכל ללכת ברגל קילומטר ולעלות לאוטובוס הקרוב.

עאידה תומא סלימאן: אני מאד מקווה שאנחנו נשיג את זה בקרוב.

עאידה תומא סלימאן: אבל אני חושבת שהגיע הזמן ששירותי הרווחה יבינו שבמקרה שיש באזור מסוים מינימום 100 הריסות של בתים, הריסות שמלוות במחזות קשים, חובה על העובד הסוציאלי לעשות "ריצ'ינג-אאוט", ולא לחכות לאישה שתלך עשרה קילומטר עד שתגיע ללשכת הרווחה, שאולי היא לא יודעת על קיומה כדי להגיד שהיא טראומטית לאחר מקרה כזה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאני לא צריכה להסביר את זה לעובדים הסוציאליים, שזה לדרוש את האבסורד מהאישה.

עאידה תומא סלימאן: הגיע הזמן, אני אפנה למשרד הרווחה ואני אבקש שינוי מדיניות בנושא הזה, ואני אבקש גם כן שיהיה ליווי במקרה הזה של עובדים סוציאליים, שיטפלו בבני המקום ובמיוחד בנשים ובילדים.

עאידה תומא סלימאן: אני מותחת ביקורת קשה שלא קיבלתי שום תשובה על עניין האלימות המופעלת בזמן הריסת הבתים, ולהגיד לכם את האמת?

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה להיות כנה עד הסוף: אני לא הייתי צריכה את העדויות האלה כדי שאני, עאידה תומא סלימאן, חברת הכנסת או האדם הפשוט, לדעת שהיו מקרים של אלימות.

עאידה תומא סלימאן: וזה שהאנשים לא באים ולא מתלוננים, זה לא פוטר את המשטרה קודם כל מלהפסיק את האלימות הזאת ודבר שני, להביא דין וחשבון עם מי שביצע אלימות כזאת.

עאידה תומא סלימאן: ואני אפנה בזה לשר המשטרה.

עאידה תומא סלימאן: בעניין משרד החינוך והשירותים של משרד החינוך לטיפול בילדים נפגעי הריסת הבתים וגם משרד הבריאות בעניין בריאות הנפש – אני אפנה לשני המשרדים האלה.

עאידה תומא סלימאן: הרעיון שלך, מר שמוליק, מאד נשמע לי רעיון טוב.

עאידה תומא סלימאן: אני אשמח אם לוועדה נקבל מסמך קטן שמסכם את הרעיון כדי שנוכל להתקדם אתו.

עאידה תומא סלימאן: אני מודה לכולכם על ההגעה ועל ההשתתפות בדיון.

עאידה תומא סלימאן: אני מקווה שבדיונים שיבואו בנושאים האלה אוכל לעניין חברי הכנסת מרשימות אחרות בבית הזה, ולבוא ולשמוע את העדויות ולהשתתף בדיון אפילו אם יש להם דעות אחרות.

עאידה תומא סלימאן: בהבדל מוועדות אחרות, אני בדרך כלל נותנת לכולם להשמיע את דעותיהם אבל לצערי הרב, זה צעד ראשון לשים את הנושא על האג'נדה של כולם, כולל חברי הכנסת והממשלה.

עאידה תומא סלימאן: תודה רבה.

עאידה תומא סלימאן: אני נועלת את הישיבה.