ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 123, 2016-01-12 09:30

יעקב מרגי: בוקר טוב לכולם.

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.

יעקב מרגי: 12 בינואר 2016, ב' בשבט תשע"ו.

יעקב מרגי: אתמול היה ראש חודש שב"ט, שנשמע ונתבשר בשורות טובות.

יעקב מרגי: על סדר היום: כריכים לבתי ספר, לציון יום להצלת עודפי מזון, ביוזמת חברי הכנסת: שולי מועלם-רפאלי, אורלי לוי אבקסיס, אורי מקלב ויחיאל (חיליק) בר.

יעקב מרגי: קודם כל אני מודה לחברי הכנסת המציעים, לחבר הכנסת אורי מקלב שנמצא אתנו כאן מן המציעים וחבר הכנסת איתן ברושי שמתמיד בדיוני הועדה.

יעקב מרגי: נמצא אתנו גם גידי, מנכ"ל "לקט ישראל", אין ספק, ארגון ופרויקט חשוב ורם מעלה.

יעקב מרגי: אנחנו נראה איך אנחנו עושים את ה linkage בין כריכים לבתי ספר והצלת עודפי מזון, בציון יום הצלת עודפי מזון בכנסת.

יעקב מרגי: חבר הכנסת מקלב, בדרך כלל נותנים למציע לפתוח, השאלה אם אתה רוצה לתת ל"לקט ישראל".

אורי מקלב: היום שלהם.

יעקב מרגי: דין 'בכורה' אצלי זה למציע.

אורי מקלב: אז אני אתן היום - - -

יעקב מרגי: אז אני אומַר מספר מלים ומיד אעביר את רשות הדיבור לגידי.

יעקב מרגי: אני שייך לדור שלא היו כריכים בבתי הספר, היה לנו חדר אוכל, אני זוכר את הריח של הקציצה עד היום.

יעקב מרגי: ואת הכרטיס, עם הניקובים.

יעקב מרגי: שוב, אנחנו אוהבים להתגעגע אבל אין ספק שזה היה מעבֵר לתזונה בבתי הספר, זה היה משהו עם אוירה חברתית, בית הספר הייתה לו משמעות אחרת, הרגשה אחרת, זה היה בית חינוך באמת, בית ספר.

יעקב מרגי: היום אנחנו מנסים להחזיר את זה, לא מצליחים, עם הרצון להגיע לכל המדדים שמודדים אותנו, את המדינה, את מערכת החינוך, את התלמידים, את ההישגיות, בדרך, במרוץ הזה, תמיד כשרצים נופלים מהילקוט כל מיני דברים, אז בדרך המרוץ אל הציונים גם מאבדים דברים אחרים.

יעקב מרגי: יש מי שאומר שטוב שכך, יש מי שחושב שלא טוב שכך אבל, אני מאמין שבסוף בסוף, שני הקווים המקבילים האלה יתחילו – לא להיפגש אבל להתקרב אחד לשני, אם נצליח להביא גם את טובת הדור הבא, נביא תלמידים טובים, מחונכים, מצוינים, את החזקים נדחוף למעלה ואת החלשים ניתן להם דחיפה כדי שגם הם יעלו למעלה, וכך נביא את הבשורה למערכת החינוך במדינת ישראל.

יעקב מרגי: אני זוכר את היוזמות.

יעקב מרגי: אני חושב שזה היה בכנסת ה-16, חברת הכנסת רוחמה אברהם, השרה לשעבר, התחילה את היוזמה, סייענו לה ביחד להחזיר את הנושא ואז כולם הרימו את הסיסמה הזו "ילד רעב לא לומד" ואז בטחון תזונתי.

יעקב מרגי: לאחר מכן, אחרי שהעברנו את זה חיפשנו, אוי ואבוי, המדינה לא יכלה להרים את זה, זה היה חייב להישען על פילנתרופיה, אז ככה זה התחיל עם תרומות.

יעקב מרגי: זה התחיל עם תרומות ולאחר מכן, מאחר ומשרד החינוך "גירה אותי", הרי יש הרבה פרויקטים שנקרא להם המיגזר השלישי, הוא דוחף ואנחנו מטמיעים את זה במערכת החינוך ויש רק ברכה מזה.

יעקב מרגי: עם חלק גדול מהתהליכים באנו עד ליד המערכת, לאחר מכן דחפנו לכם את זה וברחנו הצידה.

יעקב מרגי: אז זה ככה, על רגל אחת, ההיסטוריה של הביטחון התזונתי של ילדי ישראל ואני מעביר את רשות הדיבור לגידי.

גידי כרוך: קודם כל תודה רבה ליושב הראש, חברי הכנסת.

גידי כרוך: אני רוצה לנסות ובאמת, כמו שיושב הראש אמר, לקשור בהתחלה את הנושא של הצלת מזון ואובדן מזון לכל הנושא של חינוך ואולי גם פעילות הכריכים וכו'.

גידי כרוך: יש לנו ברשותך, עוד דובר, פיני פפר שהוא פעיל מאד בתחום הזה.

גידי כרוך: הוא ידבר קצת יותר על הפעילות עצמה.

גידי כרוך: ויש כמה דברים.

גידי כרוך: קודם כל לגבי הנושא של אובדן המזון, אנחנו בשבוע שעבר יצאנו עם הדוח הראשון, שדיבר על היקף אובדן המזון בישראל ומבחינתנו, זה היה מאד משמעותי מהרבה בחינות, קודם כל הבאנו - - -

יעקב מרגי: מקבלים בברכה את חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס, אחת המציעות, בבקשה.

גידי כרוך: מבחינתנו זה היה ציון דרך וזה גם איזשהו ציון דרך למקבלי ההחלטות בארץ, שסוף סוף יש נתונים שאפשר להתייחס אליהם.

גידי כרוך: זה לא משנה כרגע בנתונים עצמם, אם אנחנו מגדירים 18 מיליארד שקל כהיקף אובדן המזון ו-8 מיליארד שקל כבר הצלה, כי אם יבוא מישהו ויגיד לי: זה לא 18 מיליארד אלא 10 מיליארד – קיבלת, בוא נדבר כבר על מהו השלב הבא.

גידי כרוך: כי הנתונים קיימים, העובדות ידועות, בוא נדבר על השלבים הבאים.

גידי כרוך: זה מאוד מאוד חשוב כי אני חושב שברגע שיש אובדן מזון ויש הצלת מזון אז אפשר לעשות עם המזון משהו.

גידי כרוך: כולנו יודעים שיש – לפי הדוח של הבטוח הלאומי, כ-750,000 ילדים שחיים מתחת לקו העוני ואנחנו, "לקט ישראל", עושה את הפעילות שהיא יכולה לתמיכה בילדים האלה, אם דרך פעילות הכריכים שלנו, שאנחנו מספקים כריכים לילדים שבאים ממשפחות לא מתפקדות, או דרך תמיכה בעמותות המזון באמצעות הצלת מזון שאנחנו עושים.

גידי כרוך: הצלת מזון שאנחנו עושים, לפי הנתונים שיש היום, אפשר מאד לחזק אותה, מאד מאד להגביר אותה ולקיים יותר, או לעשות יותר בתחום של הצלת מזון, על מנת לצמצם ולסגור את הפערים.

גידי כרוך: ואנחנו מציינים גם בדוח הזה את ההיקף הכלכלי של ביטחון תזונתי, שנאמד ב-3 מיליארד שקל, לעומת האפשרות להציל מזון ב-8 מיליארד שקל.

גידי כרוך: עכשיו ראו, אני לא תמים, אני לא חושב שאפשר לפתור את כל בעיית אי-הביטחון התזונתי באמצעות הצלת מזון אבל אני חושב שזה כן עוגן מרכזי, וזה עוגן מרכזי שיכול לשמש גם את הילדים בבית-הספר.

גידי כרוך: אם היום הפעילות של "לקט ישראל" היא לחלק כריך – ואני מקווה שעמיתי מן הארגון פיני פפר יוכל להרחיב על זה, אם אנחנו מחלקים היום כריך שמכינים אותו מראש, אז אפשר לעשות עוד פעילויות רבות נוספות.

גידי כרוך: יש לנו פיילוטים בנושא הזה, של איך להביא בכל זאת מזון לבתי ספר שלא משתתפים בפרויקט ההסעדה הלאומי, איך אפשר לתמוך באותם ילדים, כי אנחנו מקבלים הרבה מאד פניות.

גידי כרוך: רק כדי לשבר את האוזן בנושא הזה, אנחנו מחלקים היום כ-8,000 כריכים כל יום ב-141 בתי ספר בכל הארץ, ויש לנו רשימת המתנה להערכתי באותו היקף שאנחנו מחלקים היום אם לא גדולה יותר, אבל זה מבלי לפרסם את הפעילות.

גידי כרוך: אנחנו מחלקים כ-8,000 כריכים כל יום ב-141 בתי ספר בכל הארץ, בכל שכבות הגיל והנתונים שלנו מצביעים על זה ש - - -

אורלי לוי אבקסיס: לא, לא בכל שכבות הגיל הרך, רק ביסודי.

גידי כרוך: לא, לא, אנחנו פעילים גם בחטיבות וגם - - -

אורלי לוי אבקסיס: אותו דבר?

גידי כרוך: ההסעדה הלאומית, כן, את צודקת, היא רק ביסודי, אין הסעדה לאומית מעל יסודי, אנחנו מחלקים לכל בתי הספר.

גידי כרוך: ואני חושב - - -

יעקב מרגי: יש קריטריון מסוים?

גידי כרוך: אנחנו עובדים עם בתי הספר.

גידי כרוך: בעצם אנחנו לא יודעים, כ"לקט ישראל" אנחנו לא יודעים מי הילדים שמקבלים, אני גם לא רוצה לדעת.

גידי כרוך: אני חושב שאלה נתונים שצריך - - -

יעקב מרגי: לא, ברמה בית ספרית.

גידי כרוך: ברמה בית ספרית יש תהליך מוסתר שאנחנו בנינו אותו עם בתי הספר, שהם יודעים למי לתת ואנחנו מקבלים מהם את הנתונים.

גידי כרוך: אני חושב שאפשר לקשור בין הפעילויות האלה של הצלת מזון – בין אם זה מזון ישן, בין אם זה מזון טרי, להוסיף לכריך שאנחנו נותנים היום, שהוא כריך מצוין אבל הוא רק כריך ואפשר להוסיף לו קצת ויטמינים באמצעות פירות וירקות, דרך הצלת מזון, אולי אפשר להוסיף לו חלבונים דרך כל מוצרי החלב, אני חושב שאלה דברים שבהחלט אפשר לעשות.

גידי כרוך: ברשותך, הדברים בהמשך.

יעקב מרגי: בהמשך נחזור.

יעקב מרגי: מאחר ונמצאים פה חברי כנסת המציעים, חבר הכנסת מקלב פה, מאשר?

יעקב מרגי: אז ניתן לאורלי לוי.

אורי מקלב: הגיעה מבית שאן.

יעקב מרגי: אני לא מתערב.

יעקב מרגי: בבקשה, חברת הכנסת לוי.

אורלי לוי אבקסיס: תודה לחברים שנמצאים פה, שרואים את החשיבות ותדעו לכם, יש עוד חברי כנסת שפעילים בנושא אבל אנחנו התחלקנו בין הועדות השונות שדנות היום, ביום המיוחד הזה.

אורלי לוי אבקסיס: אני מוכרחה להגיד, תודה רבה לך אדוני יושב הראש, שככה, פתחת את היום הזה עם הדיון הכול כך חשוב הזה.

יעקב מרגי: התרפקתי על זכרון המסעדה שהייתה לנו בבית הספר.

אורלי לוי אבקסיס: תחשוב על זה, שילד מגיע לבית הספר, אז יש ילדים שמזלם מאיר להם פנים, הם לא צריכים לדאוג מה הם יאכלו, לא בארוחת הבוקר, לא בארוחת הצהרים, ואותם ילדים יש להם גם שקט תזונתי, השקט התזונתי הזה מפנה להם זמן, מחשבתי אפילו, לעסוק בדברים אחרים.

אורלי לוי אבקסיס: להשקיע בלימודים, להיות מרוכזים, עם פחות עימותים, אתה פחות נמצא במצב של עצבים רופפים וזה מה שקורה כשלילד יש חוסר בביטחון תזונתי.

אורלי לוי אבקסיס: הפרויקט של הכריכים הוא כל כך מבורך, אבל יש לי אתו בעיה קטנה.

אורלי לוי אבקסיס: נכון, באמת, נאמר פה שמנסים לשמור על אנונימיות, לא רוצים לדעת איזה ילדים לוקחים ואיזה לא אבל, תארו לכם מצב שיש ילדים מסוימים שמתביישים, גם אם הרעב ככה מציק.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו ניהלנו את הדיון בשנה שעברה, אם אתה זוכר, בוועדה לזכויות הילד, ושם שמענו ממנהלות בתי ספר, שיש שם את הפרויקט, כמה שזה עוזר, ולפעמים האימא מרימה טלפון ואומרת: אני יכולה להיות בשקט?

אורלי לוי אבקסיס: הילד מקבל את הכריך?

אורלי לוי אבקסיס: ויש ילדים שלוקחים אתם כריכים הביתה אבל, התחושה שאנחנו יוצרים, שמי שצריך הולך, גם מי שיש לו, אתה יודע, אולי את האומץ, ליד הילדים, כן יראו, לא יראו, למה אנחנו בכלל אנחנו צריכים להכניס אותם לסיטואציה הזו?

אורלי לוי אבקסיס: לדעתי זה צריך להיות אוניברסלי.

אורלי לוי אבקסיס: כל התלמידים, מי שרוצה, גם בפרויקט של טיפולי שיניים חינם לילדים, אתה זוכר, בהתחלה דיברו על אלה שיהיו שהם במצוקה ואלה לא שיהיו, זו בעיה, זה פתר בעיה לשכבת גיל והיום הגענו לגיל 14, זה צריך להיות על אותו עקרון.

אורלי לוי אבקסיס: אז גם מעמד הביניים ייהנה מזה, מה רע?

אורלי לוי אבקסיס: אז אותה אימא שהולכת לעבוד ואין לה זמן בבוקר, לפעמים מכניסה כריכים כאלה, לפעמים גם לא, כשאנחנו יודעים שיש פה בזבוז נוראי, 'בל תשחית' אומרים לנו ואנחנו משחיתים, אנחנו משחיתים את האדמה ומשחיתים את החברה, כשבמקביל אפשר לעשות כמה הסדרים.

אורלי לוי אבקסיס: כל העולם מדבר היום על הנושא של ההתחממות, על אפקט החממה, על הנושא של גזים ומדברים על הצלת מזון כחלק מהנושא של איכות הסביבה.

אורלי לוי אבקסיס: עכשיו, פה אנחנו מרוויחים פעמיים כי למשל, יש כמה משרדים שצריכים לתאם ביניהם, למשל בנושא של החקלאות, צריך לעשות איזשהו הסדר עם החקלאים, כדי שאותו מזון שאולי לא שווה לקטוף אותו כי זה כבר יכול להוריד את המחיר בשוק, באיזה תנאים מעבירים לאן, יהיה שקט לאותו חקלאי, כי פה אתה יודע, אין לו, גם צריך אישורים מיוחדים, אתה יודע, בשביל להשמיד יבול, ובינינו, אף אחד לא הולך ומסדר - - -

איתן ברושי: היום צריך אישורים מיוחדים לגדל פה , - - - לא מדבר על זה.

אורלי לוי אבקסיס: זה גם נכון.

אורלי לוי אבקסיס: יכול להיות, בהסדרים מסוימים, ככה שזה לא יגיע לשוק הרחב ויוריד מחירים וכד' אבל כן ישרת אינטרס אחר, אז פתרנו כמה בעיות.

אורלי לוי אבקסיס: קודם כל, זה צריך להיות פרויקט לאומי, אין פה בכלל שאלה, ואני חושבת, אדוני, שהנושא הזה יביא לבשורה טובה, לפחות במה שנוגע לילדים של כולנו.

יעקב מרגי: נעביר את רשות הדיבור לאורי מקלב אבל כדי לחבר, הייתי פעם, בתקופת כהונתי כשר, התארחתי בישוב קהילתי, זה היה יום חמישי ובישוב הזה הייתה נהוגה ארוחת ערב בשביל משפחות נזקקות אבל, ראש הקהילה שם אמר להם: רבותי, כולם באים לאכול בארוחת הערב.

יעקב מרגי: נוצר מצב שמשפחות מתביישות אז הוא קבע מנהג קבוע, שכולם באים שם לאכול, כדי להוריד את החשש שזה ייראה כמו בית תמחוי ויש הרבה הגיון, צדק וגם הרבה שכל בהצעה שלך, משום שאם אפשר להגיע למצב שאם כבר מחלקים לכם, שאלתי אם ברמה בית ספרית יש קריטריונים ולשם אני מכוון.

יעקב מרגי: אין ספק שזו ברכה, יהיו ילדים שגם ייהנו מזה אבל, אני אומר, אם זה רק לאותם ילדים שמוגדרים כזכאים, אז אני מאמין שיש כאלה שגם זכאים ולא ילכו ואני אומר לכם, ילד שלא הביא כריך ועד השעה עשר בכיתה הוא חצי מקשיב לשיעור וחצי חושב מה הוא עושה בהפסקת האוכל, איך הוא מתמרן?

יעקב מרגי: וצריך לחשוב גם על הנקודה הזו ואני שמח שהעלית את הנקודה הזו.

יעקב מרגי: חבר הכנסת אורי מקלב, בבקשה.

אורי מקלב: בוקר טוב אדוני יושב הראש, מנכ"ל "לקט ישראל" גידי, פיני, אוסנת גם נמצאת פה?

אורי מקלב: קודם כל ברכות, חיזוק על היום הזה, שאתם פעלתם רבות כדי לעשות אותו בכנסת, יום לציון הצלת עודפי מזון, ואתה אדוני יושב הראש היית אכסניא ראשונה, אצלך התחילו, וגם אכסניא חשובה מאוד, אני ראיתי לכבוד יחד עם חבריי, שהציעו את ההצעה לדיון מהיר, להתחיל עם ועדת חינוך, מכיוון ש"כאן מתחיל הבוקר", כאן זה מתחיל אבל זה נמשך, הנושא של חוסר מזון והצלת עודפי מזון, לתמיכה, תזונה של ילדים וגם הצלת מזון תוכל להגיע גם לקשישים מבוגרים, לאו דווקא, אבל אנחנו מדברים באופן כללי על הצלת מזון, שהיא "לאורך כל היום".

אורי מקלב: החשיבות של ארוחת הבוקר שהתחלנו בזה, קיים השוני בין הסנדוויץ' של ארוחת הבוקר לשאר היום של המשפחה, הילדים או אנשים מבוגרים, כי חלק גדול סובלים ממחסור במזון ומצד שני אנחנו רואים אובדן גדול של מזון.

אורי מקלב: ובאה "לקט ישראל" כדי לחבר ולקרב בין אובדן המזון, בין מזון טוב מאוד ואיכותי שהולך לאיבוד ובין כאלה שחסר להם.

אורי מקלב: כאן באה "לקט ישראל" לציין את היום הזה כדי לקדם, כדי לחבר ולקרב בין הדברים, כדי שבאמת אלה שחסר להם יוכלו לקבל.

אורי מקלב: אז מה ההבדל בין הסנדוויץ' לארוחת הערב, או שילד הולך לישון רעב?

אורי מקלב: את זה שילד הולך לישון רעב לא רואים, פחות רואים את זה, הוא יכול להיות שכן שלך, אנחנו היינו גרים במקום שיכול להיות ששכנים שלי באותו הבניין – ואני לא יודע, הם מתקשים מאוד, ששם יש ילדים שחסר להם ויש משפחות שיש להן.

אורי מקלב: הסנדוויץ' כשאין לו, רואים את זה בחוץ וזה גם מאד מציף את הבעיות שיש היום.

אורי מקלב: חלק מהבעיות שיש לנו עם זה, הדברים שאנחנו רוצים לתקן אותם הם הפערים הגדולים שקיימים באותו בית ספר, באותה כיתה, באותו שולחן, כיסא על יד כיסא, ילד אחד מביא את המעדנים הכי יוקרתיים והכי חדישים - - -

יעקב מרגי: או שהוא מקבל כמה מטבעות בכיס.

אורי מקלב: יוכל לקנות את זה בקיוסק בהפסקה, אבל הוא יכול גם לבוא עם הדברים הכי חדישים, והילד השני לא רואה ולא ראה את זה בבית אף פעם, והילד יושב לצדו.

אורי מקלב: זה גם מראה על פערים וזה גם חלק מן הסיבות.

אורי מקלב: אשתי מורה בבית ספר יסודי כבר הרבה שנים, חלק מהבעיות שהיא צריכה להתמודד הוא לא להביא אוכל מעל רמה מסויימת לבית הספר, היא רואה כמה הפערים האלה, כמה זה משפיע, כמה זה קשה, ממש מאבק, לא רק בטיולים אלא ביומיום, פעם היה 'כן להביא ממתקים לא להביא ממתקים לטיולים' אבל כאן זה ביומיום, היא צריכה לשלוח - - - לא נעים, ההורים לא מבינים למה זה נקרא מעדן שהיא לא יכולה לאשר - - -

יעקב מרגי: ההורים מבינים, הם לא יכולים לעמוד מול הילדים, בוא, צריך לומר את האמת גם כן.

אורי מקלב: הפערים, אולי בעולם יש פערים וזה מתבטא באיזורים, בשכונות מצוקה, בבתי ספר של שכונות מצוקה, אבל כאן בארץ הקטנה שלנו הכול נמצא באותו מקום, באותו בית ספר, באותו מקום.

אורי מקלב: עכשיו, אתמול גידי וענת ישבו אצלי בחדר, ישבנו בלשכה ביחד, סיפרתי סיפור שקשור לכריך הבוקר.

אורי מקלב: אני רוצה לספר לכם את זה בקצרה ובזה אסיים אדוני יושב הראש.

יעקב מרגי: סיפורים תמיד זה טוב.

אורי מקלב: כיוון שאתה דיברת, אתה זוכר, על הסנדוויץ', על האוכל, הקציצה של הבוקר שאכלת - - -

יעקב מרגי: צהרים.

אורי מקלב: צהרים, ניקוב בכרטיסיה, אנחנו גדלנו – ואני חושב שאני מדבר לכולם, על הערך של 'בל תשחית' של מזון, הערך של מזון, תכבד אותו גם אם יש לך.

אורי מקלב: זה ערך, זה היה חינוך, התחנכנו, ש"אוכל לא זורקים", "אוכל זה חשוב", "צריך לסיים אותו", זה לא שאם גמרנו לאכול אז בזה זה נגמר או שאם לא מתחשק לי לאכול אז בזה זה נגמר, כך ניסו להחדיר לנו כאחד הערכים החשובים, אני מרגיש, חינכו אותי וזה החינוך שקיבלתי, חלק מן הדברים עד היום אני מנסה, פחות אולי בהצלחה, מנסה להעביר את זה.

אורי מקלב: כאן אני רוצה לומר למה זה חשוב, חוץ מערך אלא הדבר האמתי, בגלל שלהשחית מזון זה גם משחית את הנפש, זו לא רק השחתת המזון עצמו.

אורי מקלב: מי שמשחית בקלות אז זה הרבה יותר מזה.

אורי מקלב: סיפרתי להם על בחור שבא מבית – ואולי אז בזמנו זה היה בית סטנדרטי, שמונה ילדים, אחים ואחיות, ארבעה אחים, ארבע אחיות, שגדלו בצמצום רב מאד.

אורי מקלב: במה זה בא לידי ביטוי?

אורי מקלב: הוא לא זכר שקנו לו בגד חדש, לא זכר בגד חדש, הוא זכר שאת הנעליים שלו, כשהוא גדל, חתכו בקצה, כדי שהאצבעות, שהנעל לא תציק, דרך אגב, אז הנעליים היו קשות, היום הנעליים הן קרטון וזה כבר חודר לבד, זה לא נורא כל כך אבל אז, נעל הייתה נעל, היו צריכים לחתוך, זו הייתה חתיכת פעולה, לחתוך את הנעל בקצה, אתה זוכר את זה?

אורי מקלב: חתכו את הנעל בקצה כדי שהאצבע תוכל לצאת - - -

יעקב מרגי: אלה נעלי עבודה - - -

אורי מקלב: בלי נעליים בכלל, זו הייתה הבעיה.

אורי מקלב: הוא סיפר שכשהוא היה בגיל המתבגר, בגיל חמש עשרה, הוא זכר שהוא חזר מן הלימודים, בתשע עשר בלילה, היה רעב מאוד, רצה לאכול משהו מן המקרר, ראה מה יש והבין, שהאימא שהולכת לעבוד בבוקר כבר הכינה את העוף ואת האורז ואם הוא היה לוקח מזה אז לילדים הקטנים לא יהיה.

אורי מקלב: גם בננה הוא לא יכול היה לקחת כי גם בננה הייתה מוצר יוקרתי לארוחת עשר לילדים, לאחים שלו הקטנים, הוא לא לקח את זה, הסתפק בביצה שלוקה, מן המקרר, שם קצת מלח וכך הלך לישון.

אורי מקלב: לימים גדל והכיר בחורה.

אורי מקלב: הבחורה שהוא הכיר סיפרה לו שבערב, בחגים, ערבי חג, הם היו שבעה אחים ואחיות, בערב חג היו נעליים לכל ילד, לכל אחד, לכל אחד היו נעליים חדשות, שעמדו כך בשורה בערב חג, עמדו מן הגדול ועד הקטן, זה היה מחזה יפה, עם בגד לכל אחד, לא היה ערב חג שלא היה בגד וכן הלאה.

אורי מקלב: הם הכירו, מצאו אחד את השני אבל הפריע לו והוא חשש מאד מן הפערים, שזו מנטליות אחרת, הוא לא הכיר טוב את הבית, הוא אמר: אלה פערים יותר מדי גדולים בשבילי, אני לא חושב שאני יכול להתקדם הלאה.

אורי מקלב: והיה איזה דבר אחד שהניח את לבו והם עד היום נשואים באושר, ברוך השם, כבר עשרות שנים, עם נכדים לא מעטים, שהיא סיפרה או שזה הגיע לאוזניו, שאותה בחורה, כל בוקר במשך שנה שנתיים, אימא שלה הייתה מכינה עוד סנדוויץ' טוב ומלא ומזין ואיכותי, הייתה מכינה גם לחברה אחת שהיא גילתה שאין מי שיכין לה בבוקר, עולים חדשים מדרום אמריקה הם היו, לא היה מי שיכין, גם בבית, לא היה מה לתת בבוקר והוא בא ואמר:

אורי מקלב: אם זה כך, אם הם יודעים מה זה ערך, מכירים את הילד הרעב, יודעים שיש דבר כזה, אני אומר לכם שיש כאלה שלא יודעים, אנחנו גם, חלק גם יודעים, זה נראה שאין, זה לא סתם, מסתבר שאין להם את הדברים האלה, לכן יש תועלת מאד גדולה ביום הזה, יש הרבה תועלות, יש לנו כמה וכמה דברים לקדם, אנחנו בעניין הזה, ה'סיפתח' היה אצלך – שיהיה בהצלחה.

יעקב מרגי: תודה רבה, אנחנו נעביר את רשות הדיבור לחבר הכנסת איתן ברושי ולאחר מכן נפתח את הדיון.

יעקב מרגי: ספרו לנו, "לקט", ספר לנו פנחס, איך זה נעשה, אתם אוספים מזון, איך זה הגיע להיות כריך ואיך זה מחולק וכל הפרוצדורות.

איתן ברושי: בוקר טוב, אני עוצר את גידי לרגע, בכנסת זה גן אירועים, עוברים מאירוע לאירוע.

איתן ברושי: בכל זאת אני רוצה להגיד 'בוקר טוב' ליושב הראש ולכל המוזמנים.

איתן ברושי: ראו, אני רוצה לדבר דווקא על הצד של האדם והאדמה ולא על הסנדוויץ'.

איתן ברושי: מרבית מעודפי המזון מגיעים מן האדמה, מן החקלאות, מן המושב והקיבוץ וגם קצת מחקלאות פרטית יותר קטנה.

איתן ברושי: ואתמול, בשעת ערב מאוחרת, היה לי נאום חוצב להבות עם תוצאה לא מרשימה בהצבעה, כי לקואליציה יש רוב על חוק דין רציפות שמפקיע קרקעות.

איתן ברושי: אני רוצה לומר – ושאלתי ליתר בטחון, גם כראש מועצה בעמק יזרעאל סייעתי בעניין, ויש בנהלל שטח של "לקט לישראל" וכמזכיר התנועה הקיבוצית, לא פעם אמרתי לגידי ויצא לי לבקר גם כחבר כנסת במטה שלהם, ברעננה.

איתן ברושי: אני חושב שחבריי חברי הכנסת, זו הזדמנות שגם אתם תקשיבו ותבינו, שכל הסיפור של העודפים, במידה רב הוא מן הצומח ובמאה אחוז הוא מן האדמה ומן החקלאות בישראל, שהיא מאויימת.

איתן ברושי: היא מאויימת על ידי החלטות חסרות הגיון ואחריות, כי אדוני יושב הראש, בתור חבר הקואליציה, משהו רע עובר על ישראל בשנים האחרונות.

איתן ברושי: השבוע הייתי בביקור בתעשייה, אני יכול להגיד גם על התעשייה שהיבוא הפך להיות, מדינת ישראל – כבר אמרתי, זו מדינה ששחטה את כל הפרות הקדושות ונשארה עם עגל הזהב.

איתן ברושי: אני חשבתי, אורי מקלב, שאתה תגיד מה שלמדנו מאז שלמדנו את שיעורי התורה והתנ"ך, על הגר, על היתום, על האלמנה, על 'לקט', 'שכחה' ועל 'הפאה' ואת הסיפורים האלה שאיתם גדלנו והתחנכנו, על ערבות הדדית, על עזרה אבל יש משהו לא הגיוני בין הדברים שנאמרים פה בשבחן של ההתיישבות והחקלאות, ולא פעם אמרתי גם לגידי: תכתוב על המשאית של "לקט ישראל", תכתוב "תוצרת המושב והקיבוץ", כי אצלנו רגילים לשנוא את המושב והקיבוץ, ועויינים את החקלאות ויכולים להביא את העגבניות מטורקיה וביצים עם סלמונלה מאוקראינה, ומשהו גדול פה השתבש, גדול מאד.

איתן ברושי: אז יכול להיות שנסגור את פער העוני, אני מקווה, אבל אנחנו יוצרים דבר לא הגיוני – שלישראל לא תהיה תוצרת מקומית ואם לא תוצרת מקומית אז זה נזק גדול מאד גם לנושא הזה.

איתן ברושי: צריך להבין, צריך לחבר מחדש את האנשים למושג של אדם ואדמה.

איתן ברושי: שטח חקלאי הוא לא רק בגליל ובנגב אלא כשיודעים איך גדל המוצר ולא על המדף ב'סופר'.

איתן ברושי: בסופו של דבר "אלבישך שלמת בטון ומלט" זה מה שהולך להיות, ודווקא השטחים הפתוחים והירוקים חשובים בעיר לא פחות מאשר בכפר והידיעה של האיזון בין הבטון והירוק, ואני חושב שיש פה נקודה.

איתן ברושי: הלוואי ובכל בית ספר הייתה גם חממה והיו גם רואים מאיפה זה מגיע.

איתן ברושי: לכן אני רוצה להגיד פה לחברי הכנסת, ליושב הראש ול"לקט ישראל", שזו הזדמנות לציין גם את חשיבותה של החקלאות ולהבין, שאמנם רק 2% בארץ עוסקים בחקלאות, אבל הם מייצרים 100% מן התוצרת המקומית ואני לא מציע לנו לאבד את הערך הזה, של עבודת האדמה.

איתן ברושי: ראו, זה גם חינוך.

איתן ברושי: היינו עם של צוענים וסוחרים, צוענים וסוחרים ורצינו להיות עם ככל העמים, שיושב על אדמתו ומתפרנס מפרי עבודתו.

איתן ברושי: והנה, אנחנו חוזרים ומביאים מחדש "בדלת האחורית" את אותם ערכים שכנגדם יצאנו.

איתן ברושי: ולכן אני רוצה לשבח את העניין.

איתן ברושי: אני רוצה לומר שאנחנו עוסקים בזה ויש מתנדבים רבים מההתיישבות וצריך לדעת שהשטחים החקלאיים הם לא הצלת מזון, זה לא איזה מזון שזורקים כי זה מזון שאוספים מן האדמה, כדי שלא יירקב עליה או כדי שלא יילך לאיבוד ואנשים משרתים את המטרות על ידי דיווח, לא כמשת"פים, אלא מדווחים איפה גמרו ואיפה יש – במקום 'קלט', 'פאה' ו'שכחה' יש לזה עכשיו ביטוי מאורגן יותר.

איתן ברושי: למרות שכשאני מסתובב בשטחים אני גם רואה את האנשים האלה שבאים ואוספים בדליים ובשקים את השאריות.

איתן ברושי: לכן אני חושב שצריך לברך על זה.

איתן ברושי: צריך להכניס את זה מערכים לפיהם ההתיישבות והחקלאות תורמות ומביאות ואני חושב שהדבר הנכון, בראייה הכוללת – כי אני מצטרף לכל מה שאמרו חבריי, ואף יותר מכך, הוא להבין מאיפה זה בא, זה לא מָן מִן השמיים, זה לא מָן מִן השמיים, זה בא מהאדמה, מעבודה קשה ומנחישות של חקלאים, למרות - - -

יעקב מרגי: והרבה קשיים.

איתן ברושי: והרבה קשיים, בחלקם לא מוצדקים.

איתן ברושי: תמיד אני אומר שחקלאי צריך שני הסכמים: אחד עם הקב"ה והשני עם פקידי האוצר.

איתן ברושי: עם שניהם זה לא פשוט, עם שניהם זה לא פשוט ואני רוצה בהזדמנות הזאת לומר גם ליושב הראש וגם לכם, שבסיכומים יש להביע גם הערכה לחקלאים וגם תמיכה בהמשך קיומו של הענף הזה, של החקלאות וההתיישבות, ולשמור עליו גם במרכז הארץ.

איתן ברושי: הוא נכס חשוב, תודה.

יעקב מרגי: לפני שאעביר את רשות הדיבור לפנחס פפר, אני, אפרופו להכיר מאיפה זה בא, חוזרים לנוסטלגיה, אני הייתי תלמיד בית ספר, - - -

קריאה: הייתה חקלאות.

יעקב מרגי: עזבי שהייתה חלקה בבית הספר, הייתה חווה חקלאית אבל עזבי את זה, הערבות ההדדית והסולידריות עם מי שאין לו, היינו יוצאים פעמיים בשנה, בשתי עונות, כמה שכבות גיל, אני חושב ו', ז', ח' או ז', ח' לקטיף, במקום התאילנדים שלא היו אז, ומזה, אני אומר לכם, מזה אני, כבן למשפחה ברוכת ילדים, זכיתי, באותן שנים, לצאת לטיולים שנתיים, ואם היה מבצע של אנציקלופדיות – ואז לא היה החוק הזה של התקשרות עם משרד החינוך, ואז היה לחץ חברתי והיה מי שקנה ספרי קריאה במבצעים מרוכזים אז היינו זוכים, כל הילדים, ולא היה הבדל בין תלמיד לתלמיד כי כולם יצאו לקטיף והיו להם דמי כיס ששמורים להם.

יעקב מרגי: זה אפרופו ערבות, לקט, חקלאות, אני כמושבניק מנוע מלדבר בשבחם אבל רק שנבין, כמה אחוזים אמרת שמגדלים את מאת האחוזים?

איתן ברושי: שני אחוז.

יעקב מרגי: שני אחוז.

יעקב מרגי: כי היום בממוצע, במושב, שלושה ארבעה עד חמישה חקלאים מעבדים את כל המשקים של כולם, מעבדים את כל המשקים של כולם.

יעקב מרגי: אני בן מושב, אני חבר אגודה, היום זה המצב כמעט בכל המושבים, ולא בגלל שהם לא רוצים כי הם אוהבים את עבודת האדמה, אלא הקשיים, הביורוקרטיה והחלטות ממשלה, אני מסכים אתך איתן.

יעקב מרגי: פנחס פפר, בבקשה.

פיני פפר: בוקר טוב ליושב הראש, בוקר טוב לחברי הכנסת - - -

יעקב מרגי: ספר לנו, איך העגבניה הופכת לכריך.

פיני פפר: אני אספר איך העגבניה הופכת לכריך, אני בתחילה ברשותכם, אציג קצת את הפרויקט, זה קצת צורם שאנחנו מדברים על כריכים ולא מדברים על ילדים.

פיני פפר: בעצם, אנשים מדברים על פרויקט של 8,000 כריכים אבל אלה לא שמונת אלפים כריכים אלא שמונת אלפים ילדים, שיש להם פתרון לארוחת בוקר בבית הספר.

פיני פפר: הרי כולנו יודעים, מן הבטוח הלאומי, זה כבר שנים, זה כבר חבוט, יש מאות אלפי ילדים שהם באים ממשפחות ללא כריך בבוקר, משפחות לא מתפקדות, משפחות עם מצוקה כלכלית וכו'.

פיני פפר: חלקם באמת נהנים מפרוייקט ההזנה של מדינת ישראל אבל אותו ילד, שגר באותה שכונה, עם אותה משפחה לא מתפקדת, שמגיע לכיתה ז', אז הוא כבר לא נהנה מפרוייקט ההזנה.

פיני פפר: כנראה שהמצב הכלכלי של המשפחה השתפר והוא כבר מסוגל לדאוג לעצמו.

פיני פפר: אני אומר את זה בציניות אבל יש בעיה.

פיני פפר: יש לנו היום מאות אלפי ילדים שלא מקבלים ולא נהנים מן הפרויקט הזה.

פיני פפר: "לקט ישראל" היום, מספקת ל-8,000 ילדים כריכים מדי בוקר, כריכים מזינים, שמפוקחים על ידי תזונאית.

פיני פפר: אנחנו לא פוטרים את עצמנו בלחם עם שוקולד כי זה מאוד מאוד משמעותי.

פיני פפר: הפרויקט הזה ניבנה עם מוצרים מאד איכותיים, תזונתיים, בריאים, משתדלים שזו תהיה לחמניה מחיטה מלאה, כדי לתת ערך לזה.

פיני פפר: איך זה קשור למפעל ההצלה?

פיני פפר: זה מאד ברור.

פיני פפר: אנחנו היום עוזרים לכ- 180,000 נזקקים בכל רחבי הארץ, ללא ספק, אם אנחנו נציל יותר מזון ונקבל גם מן התעשיה עוד עודפים ויאסרו להשמיד מזון אז אנחנו נקבל יותר גבינה צהובה, יותר טונה, יותר, יותר, יותר ונוכל לתת ליותר ילדים כריכים.

פיני פפר: ברור שזה מתקשר.

מירב בן ארי: כל מה שאתה מקבל היום זה מתרומות?

פיני פפר: היום "לקט ישראל", רוב המזון שאנחנו מחלקים הוא מתרומות.

פיני פפר: בפרויקט ארוחות הבוקר לילדים בבתי ספר, כיוון שאנחנו מקפידים לתת הוא רק מזון איכותי ולצערי אנחנו לא מצליחים לקבל לחמניות טריות לדוגמה, כתרומה, או מוצרים יבשים או - - -

יעקב מרגי: אתה יודע למה?

יעקב מרגי: כי הם מתייבשים במדפים בחנויות.

פיני פפר: גם, אבל אני רוצה להגיד עוד דבר, גם אם יש לנו אירוע באיזשהו ערב מסוים ואנחנו מקבלים אלפיים לחמניות באותו ערב, אנחנו מעדיפים לרכוש לחמניות טריות כדי לתת לאותם ילדים שלא מגיעים לזה.

פיני פפר: קל מאד לחלק את הלחמניות של אתמול, זה יקר מאד לקנות - - -

יעקב מרגי: ואם הבנתי, אתם בשמונת אלפים, אם הייתם מקבלים יותר אז יכולתם לארגן - - -

פיני פפר: רשימת ההמתנה היום היא בערך כגודל מספר הכריכים וזה כשאנחנו לא מפרסמים, זאת אומרת, אנחנו לא פונים לבית הספר, למפקחות, למנהלות, אלא פונים אלינו.

פיני פפר: אנחנו עובדים היום בארבעים ושתיים רשויות - - -

אורי מקלב: הגעתם דרך מי?

אורי מקלב: דרך ההורים?

אורי מקלב: דרך - - -

פיני פפר: "לקט ישראל" קונה במחיר מלא מגורמים במיגזר העיסקי את המוצרים.

מירב בן ארי: הוא שואל איך הילד פונה אליך?

מירב בן ארי: דרך הרשות?

מירב בן ארי: דרך בית הספר?

פיני פפר: בדרך כלל הפנייה נעשית על ידי בית הספר, הפנייה היא לא פרסונאלית, יש אצלנו מחלקה שבודקת את זה, מחלקת הכריכים, היא בודקת, יחד עם היועצות.

פיני פפר: אנחנו מאד משתדלים לעבוד דרך הרשויות, כי ברגע שהתחלנו לעבוד דרך הרשויות אז הסתבר שבעצם אנחנו לא חילקנו באמת למי שהכי נזקק בעיר.

פיני פפר: אחת הסיבות שאנחנו פונים לרשויות: בואו נשתף פעולה, מעבר ל: בואו תנסו לעזור לנו גם כלכלית, אלא "בואו, אנחנו מספקים בקרית גג חמש מאות כריכים, בואו, מחלקת החינוך" – בשביל זה יש מחלקת רווחה בעירית קרית גת, "כוונו אותנו למי שהכי צריך את הכריכים", שלא יהיה מצב שבו בית הספר שפנה הוא בית הספר שזכה.

פיני פפר: אם יש ילדים במצוקה יותר חזקה אז - - -

אורלי לוי אבקסיס: יש נקודה נוספת, גם לגבי ראשי ערים, יש מקומות מסוימים שגם אם בית הספר רוצה אז ראש העיר לא מעוניין, שלא יגידו שאצלו יש ילדים רעבים, אז הוא מעדיף להשאיר את הילדים רעבים.

אורלי לוי אבקסיס: זה פתרון מצוין אבל - - -

מירב בן ארי: יש גם ראש עיר בישראל שלא רוצה מקום לחסרי בית, כי הוא חושב שאין לו, אז לא נעים לו שיהיה לו מקום לחסרי בית.

פיני פפר: אני ארחיב, אורלי, את מה שאת אמרת, אני ארחיב מה שאת אמרת, שמעבר לכך יש ערים שבהן אנחנו כל הזמן מימנו את זה והכל היה בסדר אבל, כשפנינו לראשי העיר, כשפנינו לרשויות ואמרנו, בואו תעשו matching של שליש, אנחנו נמשיך לממן שני שליש - - -

יעקב מרגי: חסכת לי שאלה על ה matching.

פיני פפר: או.

פיני פפר: קיי.

פיני פפר: , אמרנו: אתם תממנו שליש ואז הסתבר שברגע שביקשנו matching זה בדיוק כמו שאמרה אורלי: אין ילדים רעבים.

פיני פפר: כולם בסדר.

פיני פפר: זאת אומרת, כל זמן שאנחנו נתנו זה היה מבורך, מצוין.

אורי מקלב: איפה משרד החינוך בעניין?

יעקב מרגי: כן, אנחנו נשמע, נשמע אחר כך את משרד החינוך.

אורלי לוי אבקסיס: אני נאלצת להתנצל וללכת לביקורת המדינה, גם לנושא של דוח מבקר המדינה בעניין הצלת מזון.

יעקב מרגי: תודה אורלי.

אורי מקלב: תודה אורלי.

אורי מקלב: אני עוד קצת נשאר.

מירב בן ארי: נשמע מה - - -

יעקב מרגי: הצטרפה אלינו חברת הכנסת מירב בן ארי תוך כדי הדברים.

פיני פפר: אני רק אגיד עוד משפט אחד, כמו שאתם יודעים, במדינות נאורות כמו אנגליה או ארצות הברית, יש תכנית ברורה של ארוחות בוקר, שהבינו שזאת בעצם הארוחה שמניעה את יום הלימודים.

פיני פפר: ילד שמגיע רעב, שמאתמול בערב הוא לא אכל, זה לא ילד שקט, זה לא ילד שיכול ללמוד, ובאנגליה יש עכשיו תכנית חדשה שנקראת matching Ø שהיא מקיפה המון בתי ספר בהמון איזורים, בדיוק כמו שאמרה אורלי, לא בודקים את הצבע של הילד ומאיזו מצוקה הוא הגיע, אלא מבינים את החשיבות.

פיני פפר: בארצות הברית בחלק נכבד מבתי הספר יש פרוייקט הזנה ואנחנו מאד נשמח שנעתיק את זה לארץ.

פיני פפר: כמו שאתה אמרת, להתחיל מפעולה של מלכ"ר ויהפוך להיות פעולה - - -

יעקב מרגי: יוצא בפועל, שמפעל הכריכים של "לקט ישראל", הוא עוד איזו מחלקה שפיתחתם ללא שום קשר ל- d.n.a.

יעקב מרגי: שלכם של "לקט", תבורכו.

פיני פפר: ממש כך, כי הצורך הכתיב את זה.

יעקב מרגי: בואו נחזור על הנתונים, 8,000 כריכים.

מירב בן ארי: הנה, זה כתוב כאן רק לא כתבת את הדבר הכי מעניין, אמרת 8,000 כריכים שהם 1,400,000 בשנה רק לא אמרת, רגע, רק שאלה, כתבת ארבע נקודה מיליון – רוב התקציב מכוסה בלעדית על ידי תורמים יהודיים והיתרה על ידי עיריות שותפות.

מירב בן ארי: זאת אומרת שהרשות – יש לה את ההחלטה אם היא שותפה שלך או לא, ואתה נגיד, הולך לבית הספר ואומר: גם אם הרשות לא שמה לי אני אלך כי בית הספר צריך אותי, זה מה שמעניין אותי לדעת.

פיני פפר: זה משתנה ממקום למקום וממצוקה למצוקה אבל כעיקרון כן, זאת אומרת, "לקט ישראל" כמפעל שפועל למען הנזקקים, רואה קודם כל את המצוקה.

פיני פפר: יש עקרונות, יש כללים, אנחנו רוצים matching, ה- matching עוזר לנו לגדול - - -

יעקב מרגי: אין ספק, בואו, סליחה, יש בזה גם הגיון וצדק.

יעקב מרגי: רשות שהיא זכאית להשתלב בפרויקט יש לה תמיכה, אנחנו נשמע ורשות שהיא בעלת עניינים משתתפת.

מירב בן ארי: כן, אבל אתה מבין, יש מצב שהרשות - - -

יעקב מרגי: מירב, אם רשות, פנחס, שניה, אם רשות פונה ורוצה, פונה אליהם ורוצה, אז אם הוא לא מבקש את המצ'ינג הוא מפספס כי אם הוא דורש מצ'ינג אז הוא מכפיל כוח, הוא יכול לפַנות לעוד בית ספר.

פיני פפר: אתן לכם דוגמה מוחשית.

פיני פפר: נמצאת פה יועצת חינוכית בבית ספר "נטעים" בלוד, חלי אבן צור, היא גם רשומה לְדַבֵּר.

פיני פפר: אותו בית ספר שפנה אלינו – העיריה לא הסכימה ל- matching בהתחלה, אני מקווה שהיום זה כבר מתקדם.

פיני פפר: אבל כשאנחנו הבנו מה המצוקה אז אמרנו: או.

פיני פפר: קיי.

פיני פפר: , אנחנו נמשיך להתמודד אבל אנחנו לא נוותר על הילדים.

יעקב מרגי: לפני שנעביר את רשות הדיבור - - -

אורי מקלב: רק הערה.

יעקב מרגי: בבקשה.

אורי מקלב: יש לזה חשיבות, אמנם זה לא ההיקף, אנחנו מסתכלים על ההיקף של בתי הספר, מאה וארבעים בתי ספר, אז אחרי הכול זה 10% מסך כל בתי הספר, 42 רשויות ומדובר גם בקצת אולי יותר מ-10% משאר הרשויות, שלושה בתי ספר בתוך רשות אחת זה לא הרבה, אבל, מה שאני זוכר לטוב, אני יכול להזכיר אותו גם כן, יש בית אביחי ירושלים, הייתי מחזיק תיק תרבות בעירית ירושלים, הוא פנה אלי ואמר לי: אורי, תשמע, - - - אני מוכן לתרום לא מעט סנדוויצ'ים ולהכין אותם, לא רק להביא את הלחמניה שאפשר לאכול אותה גם בלי שום דבר, אני מוכן אבל תן לי, אני רוצה לדעת - - - אני לא רוצה לתת לבית הספר, לשים שם ושמישהו יקח את זה, אני מוכן לטרוח, מוכן לתרום, אבל לתת למי שצריך את זה.

אורי מקלב: אין ריכוז.

אורי מקלב: ניסיתי להשיג ריכוז.

יעקב מרגי: תרשמו את כל הפרטים.

יעקב מרגי: משרד החינוך, עירית, אני בכוונה משאיר אתכם.

אורי מקלב: שיש כתובת או איזה מוקד שמישהו רוצה.

מירב בן ארי: כן, אם אתה בא לבית ספר אז מראש, איך אתה עושה את זה טכנית?

מירב בן ארי: אתם שלושים הילדים המוחלשים מקבלים את הסנדוויץ' אבל אתם, הכיתה הזאת חזקה, איך זה עובד?

יעקב מרגי: יש רכזת.

יעקב מרגי: האם יש כאן נציג מבית ספר שמתקיים בו מפעל?

יעקב מרגי: בבקשה.

יעקב מרגי: אז הציגי את עצמך ותספרי איך זה עובד.

חלי אבן-צור: שמי חלי אבן צור, אני יועצת בית הספר "נטעים" בלוד, בית ספר שמוגדר כחינוך מיוחד להפרעות התנהגות קשות.

חלי אבן-צור: בית הספר מונה כתשעים תלמידים.

חלי אבן-צור: בית הספר בעצם, האוכלוסייה, בית הספר הוא בית ספר על אזורי, מכיתה ג' עד כיתה י"ב, בעצם זה בית הספר, המסגרת האחרונה לתלמידים, זו לא הזדמנות שניה, אלה ילדים שעברו מספר מסגרות וזו המסגרת האחרונה.

חלי אבן-צור: זה בית ספר טיפולי.

חלי אבן-צור: התלמידים מגיעים אלינו לבית הספר עם מצוקות שונות, עם קשיים שונים, גם מבחינת - - -

יעקב מרגי: בלי שום קשר לתזונה.

חלי אבן-צור: תפקוד, תפקוד לימודי, אני, כשהגעתי לבית הספר, בבית הספר אני כיועצת – אני הרבה שנים יועצת, בבית הספר הזה זו השנה השלישית שלי.

חלי אבן-צור: כשאני הגעתי, ראיתי ריכוז כל כך גדול של ילדים עם קשיים, ככל שהכרתי את התלמידים והגעתי גם לביקורי בית, הבנתי שהמצוקות הן הרבה מעבר לזה.

חלי אבן-צור: זה פשוט יושב על צרכים בסיסיים שבפסיכולוגיה מדברים עליהם ואני, כיועצת בית הספר שאמונה על רווחת התלמידים, הבנתי שהדברים הם הרבה הרבה יותר בסיסיים.

חלי אבן-צור: זאת אומרת, אם יש ילד שמגיע לבית הספר והוא מוגדר כילד עם a.d.h.d., עם הפרעת קשב והפרעת התנהגות o.b.d., הרבה פעמים שמתי לב שכשאני יושבת עם נער ואני מדברת אתו בשעות הבוקר, ואני חולקת אותו את הכריך שלי, יש איזה סוג של רגיעה ואז, הבנתי, שבעצם, הצורך הוא הרבה יותר בסיסי וההתנהגויות הן בעצם הרבה פעמים נובעות מן המקום הזה של "חור בבטן".

חלי אבן-צור: במקרה הגעתי ל"לקט ישראל", ממש, לא משהו שפירסמו אלא הביאו לידיעתי, כי אני ראיתי שאני מביאה כריכים – לא רק אני אלא גם הצוות המקסים שיש לנו בבית הספר, הביא מן הבית כריכים לתלמידים, וילדים באו אבל, כמו שאמרה חברת הכנסת אורלי, יש ילדים שלא מדברים, שלא מספרים, הם גם מתביישים להגיד שהם לא אכלו אתמול בערב, זה משהו שאנחנו לא יודעים, אנחנו לא יכולים לראות מה קורה יום לפני כן אבל, רק אחרי שהתחלנו להביא את הכריכים והשארנו כריכים שהיו עם ממרחים שונים במקום מסוים בבית הספר, ראינו שהתלמידים לוקחים ואוכלים בסתר או מבקשים מילדים אחרים שיקחו להם, והבנו באמת שהבעיה הרבה יותר עמוקה.

חלי אבן-צור: כשהתחברנו והתוודענו ל"לקט ישראל" – שהם באמת מהר מאד נענו לבקשתנו ומזה מספר חודשים יש לנו כריכים, מאוקטובר השנה יש לנו כריכים בזכות אותם אנשים נפלאים ואותו ארגון שדואג להביא לנו את הכריכים האלה, אז העברתי שאלון למחנכים בבית הספר וגם צפינו, ואנחנו רואים שיש ירידה במקרים, באירועי אלימות שמתחילים בבוקר, יש רגיעה בבית הספר, שהוא בית ספר לא פשוט, מאוד לא פשוט, מאוד מאוד קשה ויש כמובן תהודה והמון המון תודה מצד ההורים והתלמידים.

חלי אבן-צור: הם כל פעם אומרים: אתה יודע, יש את הכריך, תיקח לך, לפני שאתה לוקח את הטיפול התרופתי, הם ביניהם מדברים אחד עם השני ואומרים.

חלי אבן-צור: זאת אומרת, הם מבינים את החשיבות של ההזנה כמקור אנרגיה ורגיעה בשביל עצמם.

חלי אבן-צור: זו הזדמנות להגיד תודה לארגון הזה.

מירב בן ארי: הגידי, כל בית הספר מקבל?

חלי אבן-צור: כל בית הספר.

יעקב מרגי: תשעים ילדים.

מירב בן ארי: אני רק רוצה לשאול, היום, לבית הספר יש ענין של ניהול עצמי.

מירב בן ארי: אני רק שואלת בקול רם.

חיים הלפרין: חינוך מיוחד אינו ב"ניהול עצמי".

מירב בן ארי: ובית ספר שיש לו ניהול עצמי, לא חינוך מיוחד, - - -

יעקב מרגי: האם יש כאן עוד בית ספר, עוד נציגות?

מירב בן ארי: כי מעניין אותי, בניהול עצמי אתה מחלק - - -

חיים הלפרין: לא מתאפשר.

יעקב מרגי: לא מאפשר.

מירב בן ארי: לא?

מירב בן ארי: שאלתי בקול רם.

חלי אבן-צור: עוד דבר אחד לספר.

יעקב מרגי: בבקשה.

חלי אבן-צור: וזה ממש בחודש האחרון, כשסיפרה אימא, היא לא יודעת מי בעצם דואג להזנה, היא יודעת שבית הספר דאג להזנה, לא פרסמנו שזה "לקט ישראל", שמרנו, ואז היא סיפרה שהיא הייתה בהערכה פסיכיאטרית עם הבן שלה, יצא דוח מצוות בית הספר שיש רגיעה ויש הטבה ואז שאלה הפסיכיאטרית: מה שונה?

חלי אבן-צור: היא שאלה את התלמיד, תלמיד כיתה ו', שאלה אותו: מה שונה?

חלי אבן-צור: אז הוא סיפר: אני אוכל בבוקר כריך בצורה מסודרת.

חלי אבן-צור: בשבע וחצי.

יעקב מרגי: אין ספק שיש לזה תרומה לא מבוטלת.

צור טהון: מהי שעת הסיום בבית הספר?

חלי אבן-צור: אחת.

חלי אבן-צור: אנחנו מסיימים באחת.

צור טהון: יום קצר.

חלי אבן-צור: יום קצר.

חלי אבן-צור: וכמו שאמרתי, בית הספר הוא על-איזורי, מגיעים אלינו מקרית גת, מיבנה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: לפני משרד החינוך, האם יש עוד מישהו סביב השולחן שרוצה להתבטא בנושא?

יעקב מרגי: בבקשה.

יעקב מרגי: הציגי את עצמך.

זרה פרוביזור: שמי זרה פרוביזור.

זרה פרוביזור: אני מנהלת את הפרויקט כבר עשר שנים.

זרה פרוביזור: בתשובה לשאלה האם כולם בבית הספר חייבים לקבל ומה קורה אם חלק מן התלמידים מקבלים, יש בתי ספר שהם קטנים שכמו שחלי אמרה, כולם מקבלים אבל יש הרבה בתי הספר שרק חמישים ילדים מקבלים, שבעים ילדים, מתוך כמה מאות, ולמרות זה, כל בתי הספר לא מוכנים לוותר על הכריך.

זרה פרוביזור: כמו שאורלי אמרה קודם וכמו שכולם אומרים: האידיאל הוא שכולם יקבלו ואז ילד יכול לעשות - - - ואין בכלל ענין שילד יתבייש לקחת אבל, מה שהוכח במשך עשר שנים זה שילד שאוכל לומד וילד שלומד מצליח יותר, ואם משקיעים בכריך בגיל צעיר, אנחנו חוסכים כסף לכולם בהמשך.

יעקב מרגי: אין ספק.

יעקב מרגי: משרד החינוך.

יעקב מרגי: מי מתחיל?

עירית ליבנה: עירית ליבנה, המפקחת על הבריאות במשרד.

עירית ליבנה: אני רוצה רגע לקחת אותנו דווקא לקטע התזונתי-בריאותי, לפני שחיים ידבר על ארגון.

עירית ליבנה: תראו, אנחנו היום במצב של חינוך והקניית ערכים לאו דווקא ואנחנו בבעיות גם עם הילדים שכביכול לא עלו וצפו פה.

עירית ליבנה: והנושא הזה של לקבל אוכל ולתרום, כי ילד הוא ילד עשרים וארבע שעות והשאלה מה הוא מקבל, זה המהלך שצריך לחשוב.

עירית ליבנה: כי הרעב היום מציק בבטן ולא נותן לישון אבל, הרעב היום או החסר התזונתי בעוד עשר או שלושים שנה - - -

יעקב מרגי: היום, את יודעת שאנחנו מציינים את יום הסוכרת הבינלאומי.

מירב בן ארי: כן, אני בדיוק - - - דיון בוועדת העבודה והרווחה.

יעקב מרגי: גם כאן יהיה דיון.

עירית ליבנה: אני רוצה רגע לקחת ולהגיד: נכון שזה נותן מענה.

עירית ליבנה: אני חושבת שהחשיבה צריכה להסתכל על בריאות התלמידים בכלל ועל המהלך הערכי והפתרון לאותם ילדים.

עירית ליבנה: כן חד משמעית.

עירית ליבנה: לא לתייג.

עירית ליבנה: לאפשר את זה, בבית ספר כזה זה ברור לנו.

עירית ליבנה: כל הכבוד ל"לקט", ברור, אנחנו עובדים ואנחנו מכירים.

עירית ליבנה: יש בבתי ספר המון מהלכים שעושים את זה בעצמם.

יעקב מרגי: אני יודע, אנחנו נחשפנו לזה בדיונים.

עירית ליבנה: נכון ולכן, אם נסתכל על התמונה כולה - - -

יעקב מרגי: ודאי, אבל היום אנחנו מציינים את יום הצלת המזון.

עירית ליבנה: מה שחשוב הוא שההצלה הזאת היא לכיוון של המזון הבריא, כי הביקורת שלנו היא גם לגבי הרכב המזון של אותו ילד שכן מסוגל, או הג'אנק פוד שהוא מביא לבית הספר, כמו שאמרת, שהוא קונה בדרך, פה, באותה הזדמנות גם מאפשר להם לקבל מזון שהוא מותאם, שהוא בריא, שהוא עם הקמח המלא עם הירק וכו', זאת אומרת, יש לנו פה 'חבילה' של דברים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מיד.

מירב בן ארי: רגע, אני חייבת לשאול, אדוני יושב הראש, בזמן שתעשה את הדיון הבא אני אחליף את עאידה ב"מעמד האישה" אז אני רק חייבת לשאול אותך שאלה, כי באתי עכשיו מדיון של שעה בוועדת העבודה והרווחה, ורציתי לשאול אותָּךְ, כי עלה שם משהו וזה היה נראה לי מוזר, את אומרת שאת אחראית על כל מה שקשור בתזונה ובריאות, היום, היום בבתי הספר – ותיכף אני גם אתייחס ל"לקט", האם תלמידים עוברים שיעורים בנושא של תזונה נכונה, של אורח חיים בריא?

מירב בן ארי: כי לפי מה ששמענו שם הם לא.

עירית ליבנה: אני יכולה לנחש מי אמר את זה שם וזה בסדר.

עירית ליבנה: אנחנו הגדרנו שהנושא של הקניית הרגלי בריאות ואורח חיים בריא הוא must בכל שכבות הגיל.

עירית ליבנה: העולם כולו יצא "משיעור" ומדבר על כך שכל מורה, שאין שיעור בבריאות, שכל מורה צריך לתרום את חלקו והעשייה המשותפת היא של כל המערכת, עם כל מה שיש בה.

עירית ליבנה: יש מקומות שבהם אנחנו מחזקים, למשל, בתכנים, על ידי אנשי מקצוע אבל אם אין עשייה ושינוי בסביבה, הרי הידע זמין גם לילדים האלה שלא מודרכים.

עירית ליבנה: העניין הוא מה אתה עושה עם הידע הזה ומה אתה עושה בסביבה שבה הם נמצאים.

עירית ליבנה: כן עוסקים בבריאות ברמות השונות, מהטובים ביותר – שאלה בתי ספר וגני ילדים מקדמי בריאות, עד פחות.

עירית ליבנה: הם עוסקים בזה.

עירית ליבנה: יש, שוב אני אומרת, הידע הוא לא עצם העניין, בית ספר מחוייב היום לבנות תכנית רב שנתית, לשאלה איך הוא מטפל בנושא הבריאות, כשהזנה ופעילות גופנית, יש מקומות שבהם - - -

יעקב מרגי: אני הסכמתי, היא הקדימה את הדיון הבא שיהיה בעוד שלש שעות.

מירב בן ארי: אבל זה מעניין כי את אומרת שיש את זה.

עירית ליבנה: אני אומרת שיש לנו עוד הרבה מה - - -

מירב בן ארי: משרד הבריאות אומרים שאין.

עירית ליבנה: לא, הם רוצים שיעור - - -

יעקב מרגי: לא, לא.

יעקב מרגי: אני אומר לך.

יעקב מרגי: בואי, אני אעשה לכם סדר.

יעקב מרגי: משרד הבריאות צודק במשהו ואני אומר לכם במה, אני מקדים רבותי, כולנו זוכרים את החלטת הממשלה, והתכנית לאומית, יש פתגם תלמודי "קדרה דבי שותפי לא חמימי ולה קרימי", כשלוקחים קדרה שכמה שותפים לה, היא לא חמה ולא קרה.

יעקב מרגי: זה מה שקרה.

יעקב מרגי: משרד הבריאות צריך לשים את הכסף אבל גם משרד החינוך ומשרד הרווחה.

יעקב מרגי: משרד הבריאות נשאר לבד – השאר ברחו.

יעקב מרגי: אז לכן הוא מֵלִין אבל, יש – תתקני אותי בדיון הבא, אבל אני אומר לך ש'בגדול' זהו המצב ועיקר, עיקר הענין הוא שוב, יש חינוך אבל זה לא במידה ובצורך, במיוחד כשאנחנו במקום לא טוב במגמה העולמית אבל זה לא הטיעון.

יעקב מרגי: אני רוצה לומר בנימה אישית, לפני שאני מעביר לךָ את זה, אני פתחתי את העיתון היום, ואני אומר את זה דווקא לאורחים, מה מעניין את עורכי העיתון בתקשורת הישראלית?

יעקב מרגי: בשני העיתונים זה השיח הקולני הלא מביא כבוד בין חבר כנסת לחבר כנסת.

יעקב מרגי: לכם אני אומר, ביומיום, בשעה כזו, יושבים פה בדיונים רציניים, כמעט בכל הוועדות, אבל זה לא בא, זה לא בא לידי ביטוי.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, אני, חשוב לי הדיון הזה יותר מן הדיון שהיה לי בשבוע שעבר עם עשרים ושמונה חכ"ים, - - -

מירב בן ארי: גם אתמול היה לנו.

יעקב מרגי: גם אתמול היה, על התבטאויות של מרצים שחברי כנסת באים, מרביצים איזו אמירה בומבסטית משמאל ומימין, על ארגון שוברים שתיקה או נוער הגבעות, מימין ומשמאל, אמר לי, העיתונאי, מה קרה לך?

יעקב מרגי: למה אתה מדכא את הדיון?

יעקב מרגי: הוא רצה שאני אתן לבלאגן, לפיצוצים, שאני אוציא חברי הכנסת ואני אומר לכם, כשהוצאתי באחד הדיונים, וזה נדיר, ששה חברי כנסת קיבלתי רייטינג, הוי, השם ישמור, כולם: כל הכבוד.

יעקב מרגי: מה "כל הכבוד"?

יעקב מרגי: ואלה הדיונים, אני אומר לכם שאני נהנה מדיונים כאלה, אני נהנה מדיונים כאלה, זו הכנסת, זו העבודה האמיתית של הכנסת - - -

מירב בן ארי: אז אפשר לשאול את שאלת מיליון הדולר עכשיו?

מירב בן ארי: למה משרד החינוך לא שם כסף על - - -

יעקב מרגי: לא, עזבי, מירב, מירב, לא, הנה, לא, לא.

יעקב מרגי: זו לא השאלה.

יעקב מרגי: רגע, חברי הכנסת, מירב, למה את לא מקשיבה לי?

יעקב מרגי: חיים הלפרין שהוא מנהל יחידה, ייתן סקירה על חצי מן השאלות.

יעקב מרגי: בבקשה, חיים.

יעקב מרגי: ספר לנו קודם כל גם על מפעל ההזנה, על הדרך, וגם על ההשתלבות עם "לקט" עם כל נושא הילדים.

חיים הלפרין: אל"ף, אני מצטרף לברכות ולך, אדוני יושב הראש, אני רוצה להגיד שכמו שאמרת על "הקדירה דבי שותפיה", אתה גם יודע ש"אין הברכה שורה אלא על הסמוי מן העין", הסמוי מן העין הוא עורכי העיתונים, - - -

יעקב מרגי: אבל חשוב לומר לאזרחים, לתת את החוסן.

יעקב מרגי: בואו, בואו, תקשיבו.

יעקב מרגי: אם האזרח לא יודע מה קורה באמת עם הנבחרים שלו אז הוא באמת לא מאמין לנבחרים שלו, הוא באמת, זה הפרלמנט היחיד, הוא לא יכול להחליף פרלמנט.

יעקב מרגי: למה הוא לא יכול להחליף?

יעקב מרגי: כי כל בחירות הוא חוזר על אותם הנציגים, אותן המפלגות.

יעקב מרגי: לכן, לפחות שיידע, ולתת להם, - - -

קריאה: הפרלמנט רוצה להחליף את האזרחים שלו.

יעקב מרגי: כן, יש כאלה רוצים להחליף את העם, כשלא מצליח להם הם רוצים להחליף את העם.

יעקב מרגי: אבל בואו, זו הייתה אמירה שלי.

חיים הלפרין: קודם כל פעולה מבורכת, אנחנו יודעים למשל, שגם בתכנית ההזנה, כשיש מצבים - - -

יעקב מרגי: לא, חיים, לפני כן, תן לנו תמונה, אני רוצה שתתן לנו תמונה, תן לנו תמונה על מה היום במפעל ההזנה.

חיים הלפרין: אני רוצה להגיד שגם היום, במפעלי - - - למשל, קורה, שיש שביתה או משהו כזה והקייטרינג בישל את האוכל אז אנחנו מפנים אותו ל"לקט ישראל".

חיים הלפרין: את זה אני אומר בהקשר של - - -

מירב בן ארי: לא, זה יפה מאד, תשמע, זה - - -

חיים הלפרין: היה - - - לקייטרינגים, שאם יש מנות עודפות אז שלא יישלחו לזבל אלא ילכו למי שצריך לאכול וזה בהקשר השני.

חיים הלפרין: עכשיו אני רוצה להגיד משהו לגבי המדינה.

חיים הלפרין: אנחנו, במסגרת תכנית ההזנה ותכניות הזנה שונות, נותנים ארוחת צהרים לבערך 250,000, 260,000 ילדים כל יום, ומי שעושה את המכפלות אז אנחנו מדברים על סדר גודל של בין 40-50 מיליון מנות של ארוחת צהרים חמה בשנה.

חיים הלפרין: אנחנו מצווים לעבוד לפי כללים, לא לפי וולונטריות של בית ספר או רשות, ולכן, אנחנו נותנים את זה בעיקר לאשכולות אחד עד ארבע ויש מקומות ש'טיפה' יותר, למשל, שכונות קשות בתל אביב, למרות שתל אביב היא אשכול 8 אז השכונות החלשות שנמצאות בדרומה של תל אביב, גם הן מקבלות הזנה על פי חוק, כי החוק במובן הזה חל על יוח"א ולכן, למשל, לבית ספר כמו "נטעים", כיוון שהוא עם יום קצר אז הוא לא זכאי להזנה ובתי ספר שנמצאים ביום חינוך ארוך כן.

חיים הלפרין: אנחנו חיים בעולם של סדרי עדיפויות, אין בידינו יכולת לתת לכל הילדים אוכל כל יום, למרות שזה יכול להיות חלום לגיטימי לגמרי להגיד: בואו נעשה מסעדה בבית הספר - - -

יעקב מרגי: מי שלא חולם - - -

עירית ליבנה: צהרים?

עירית ליבנה: לחשוב על הבוקר, כי הכריך בבוקר הוא מענה אחר לגמרי.

יעקב מרגי: ברור.

יעקב מרגי: בואו, מי שלא חולם לא עושה.

יעקב מרגי: תראה, יש מדינות יותר גדולות מאתנו, נכון שאין להן את כל האתגרים שלנו אבל יש להן גם מערך הסעות לאומי לבתי הספר.

יעקב מרגי: עם האוטובוסים הצהובים, - - -

אורי מקלב: נתונים.

אורי מקלב: יש - -

יעקב מרגי: שמע, אם לא נחלום על זה אנחנו נשב ונקשקש, אתה יודע כמה הגיון יש בזה?

יעקב מרגי: רק נעשה יציאה קטנה לטובת ההסעות, כמה בטיחות יש בזה, כמה שקט נפשי יש בזה, פחות עומסים בכבישים, אנחנו מכירים את סביבות בתי הספר בשעה שמונה בכבישים הראשיים.

יעקב מרגי: בבקשה.

אורי מקלב: צודק אדוני - - - אני אומר, מפעל הזנה זה שיח שהוא חשוב מאד ומדובר בארוחת הצהרים אבל אנחנו מדברים על ארוחת הבוקר, אם למאה בתי ספר יש 8,000 כריכים אז יש עוד בתי ספר ששם "לקט" לא יכול, הוא לא מגיע לכל הארץ.

אורי מקלב: השאלה איך מקבלים ממך אתה נתונים?

אורי מקלב: האם מנהל בית הספר יודע בכלל?

יעקב מרגי: לכן ביקשתי, תן לנו נתונים כלליים ככה.

חיים הלפרין: אני רוצה להגיע לרמה הפרטנית, כי בעצם, המנגנון שאנחנו בנינו אומר שכל הילדים צריכים לאכול, כל הילדים בבתי הספר - - -

עירית ליבנה: והמפתח הוא בית-ספרי ולא פרטני.

יעקב מרגי: ביוח"א.

עירית ליבנה: כן.

חיים הלפרין: ביוח"א.

חיים הלפרין: החוק מדבר על יום חינוך ארוך.

אורי מקלב: מדברים על ארוחת בוקר.

יעקב מרגי: רגע, רגע, הלאה.

חיים הלפרין: חיפשתם נתונים אז אני מדבר על נתונים.

חיים הלפרין: אלה הנתונים, המדינה מחוייבת לעבוד לפי הכללים - - -

יעקב מרגי: בסדר, או.

יעקב מרגי: קיי.

יעקב מרגי: , בוא נשמע מה יש, אחר כך נראה בסיכום לאן אנחנו שואפים.

חיים הלפרין: אז אני אומר, קודם כל בהיבט הזה, שכל הילדים בבית הספר צריכים לאכול למעט, כמובן, מי שלא רוצה, אגב, מי שיש לו רגישות למזון מקבל מנה אחרת, שעוברת מבחן מיוחד ברמת בטיחות מאד גבוהה, והילד מקבל את המנה כולל, פשוט - - - המנה שלו, וכל הילדים מקבלים - - -

אורי מקלב: חברת הכנסת - - - לא תקבל את זה שחולי - - - למשל, או - - -

עירית ליבנה: מקבלים.

מירב בן ארי: לא, דווקא הם בסדר.

אורי מקלב: אבל מי שיש לו את ההכשר היותר טוב ולא מקבל - - -

עירית ליבנה: לא נכון.

אורי מקלב: לא?

אורי מקלב: אין?

יעקב מרגי: אני במקרה מעורב, דווקא עם הורה, עם ילד עם אלרגיות, שביקש להחריג את הבן שלו בגלל שהוא בדק את הכשרות ובגלל הכשרות הוא בטוח שאין שם מרכיבי חלב.

יעקב מרגי: והייתי צריך להפעיל את עירית.

אורי מקלב: גם לא בטוח, גם לא בטוח.

מירב בן ארי: רגע, אבל, אני ממש חייבת לדעת.

מירב בן ארי: הסנדוויצ'ים שמקבלים הילדים, רגע, חכה עם תכנית ההזנה הלאומית לצהרים, אני וגם חבר הכנסת מקלב מכירים, אני - - - עשר שנים, מכירה אפילו את האוכל, גם הייתי אוכלת אותו מדי יום, אני מודה והוא עלא כפק.

מירב בן ארי: אני, באמת מעניין אותי החיבור ביניכם.

יעקב מרגי: אבל בואו, עוד לא הגענו לסקירה.

יעקב מרגי: חיים, בוא, בוא, נעשה סדר.

יעקב מרגי: מירב, תני לו, הוא כבר פה.

מירב בן ארי: אני במתח כי יש לי עשר דקות.

יעקב מרגי: מיד, תני לו דקה שתיים רצופות.

יעקב מרגי: חיים, בוא תהיה אתי רגע, חיים, אמרתי לך מההתחלה, אם היית הולך אתי ממוקד אתי, היינו כבר עוברים.

יעקב מרגי: לכן, תן לי פה, אני לא יכול לבקש ממך משהו שאתה לא מחוייב על פי חוק ומה שאתה לא עושה.

יעקב מרגי: מה שאתה עושה תן לי סקירה.

יעקב מרגי: מספרים, פריסה, איך זה עובד, בדקותיים ולאחר מכן נראה איך אנחנו מתחברים.

חיים הלפרין: אז אני אומר, אנחנו נותנים מענה למערכות יוח"א כלומר, גם גנים וגם א'-ו' כי זה החוק, ואנחנו נותנים מענה ל- 250,000 ילדים בערך, ברשויות שהן באשכול אחד עד ארבע, גם בתכניות הזנה על פי חוק וגם, אגב, לחבר הכנסת מקלב, לךָ, גם למי שנמצאת בתכנית "סלע", שנמצאת באשכולות 1-3, גם מי שלא ביוח"א.

חיים הלפרין: במובן הזה נושא הכשרות רלבנטי לגמרי גם לאלעד, גם לבית"ר עלית.

יעקב מרגי: ברור.

חיים הלפרין: וגם למודיעין עלית.

חיים הלפרין: הילדים אוכלים ברוך השם, גם ילדי בני ברק שבאו אלי ואמרו שהם אוכלים רק כשרות של הרב לנדאו ולא אוכלים כשרויות אחרות, ולכן אני אומר תמונת המצב היא כזאת שבית הספר חייב לתת מענה לכולם למעט מי שלא רוצה, והתשלום הוא בהתאם לרמת ההכנסה של המשפחה.

יעקב מרגי: יש השתתפות.

מירב בן ארי: ברור, לגמרי.

מירב בן ארי: אוכלים כל יום צהרים.

חיים הלפרין: זה פתרון ל"לקט" במובן הזה של איך מרחיבים את המפעל, ואת זה אני חולק - - - .

חיים הלפרין: בהיבט הזה, ילד שלא יכול – אוכל.

חיים הלפרין: אנחנו רבים עם רשויות, אני באופן אישי רב עם רשויות על העובדה שזה מגיע להם, אתה לא יכול להגיד שמי שלא משלם לא אוכל, אנחנו נוריד מנות בבית הספר, גם אם אתה רשמת מאתיים ילדים ואנחנו יודעים שיש מאתיים וחמישים, חמישים לא רוצים, בסדר, יש מאתיים חמישים שזה - - - אנחנו - - - מאתיים חמישים גם למי שלא שילם, זה מאבק יומיומי, זה לא מאבק שפטור בכלל, כלומר, תהליך ההטמעה של התכנית הזו, הוא תהליך מתמשך - - -

יעקב מרגי: מה מפריע למנהל בית ספר או ראש רשות?

חיים הלפרין: לא הבנתי.

יעקב מרגי: מה העקשנות, מה הרציונאל של העקשנות?

חיים הלפרין: הרשות משתתפת ב- matching להזנה, בהתאם - - -.

חיים הלפרין: לפני שנתיים עשינו מהלך של הפחתה של השתתפות הרשויות, הורדנו בערך ב 10% את השתתפות הרשויות והן משלמות פחות ממה שהן שילמו בעבר, כל אחת משלמת רק 10% - - - הרבה, ברהט שהיא אשכול 2, יש לו 20,000 ילדים אז גם הוא עושה את החשבון שלו, אבל אלה ילדים שנמצאים אצלו בסופו של דבר.

חיים הלפרין: יש לנו מענה גם בהיבט של איכות המנה – דיברנו עליה, גם בהיבט של משהו אוניברסלי לכל הילדים למעט מי שלא רוצה וגם ברמה של כשרויות שונות, בהתאם לצרכים של הילדים, כל אחד, כל קהילה, בהתאם, שלושת הרשויות שיכולות לתת לה - - -

אורי מקלב: לבוקר?

יעקב מרגי: אין לו בוקר.

אורי מקלב: אז לא - - - שום דבר.

אורי מקלב: אתה לא מחוייב, מר הלפרין, אתה לא מחוייב לארוחת בוקר, אנחנו יודעים את זה, השאלה היא, גם ראש העיר לא מחוייב לארוחת בוקר, - - - לא מחוייב אבל אנחנו דורשים ממנו, למה אתה לא יודע, - - - השאלה אם אתם, משרד החינוך, יודעים, יש לכם את הנתונים, אתם מַפנים לבתי ספר ואולי אני גם, אני יודע שלא, אבל אני מבקש שאולי אחת ההחלטות החשובות, אם משרד החינוך יעשה מיפוי של הילדים שנצרכים לארוחת בוקר, ולא בקריטריונים של מפעל ההזנה או לא, מדברים על הסנדוויצ'ים - - -

קריאה: תשאל את פנחס.

עירית ליבנה: לא, - - -

יעקב מרגי: רגע, סליחה, שמענו, אנחנו אנשי סטטיסטיקה, פנחס, אולי עשית, לפי הקריטריונים שאתה מחלק כריכים, לו יצוייר שהיינו לוקחים אותך כפרוייקטור הלאומי, מה להערכתך היה הצורך בארוחת בוקר במערכת החינוך?

פיני פפר: לעניות דעתי, יותר ממפעל ההזנה.

פיני פפר: כי אם נקח - - - גם יותר ממפעל ההזנה והם עולים עכשיו לחטיבה, הם הרי נפלטים ממפעל ההזנה, בכיתות, אני אומר, ילדים, לפחות, ילדים שנמצאים בכיתות ו'-י"ב, או סליחה, ז'-י"ב, זה כמו א'-ו', נכון, טעיתי בגנים, עכשיו, בוא נקח את כל אותן משפחות הלא- מתפקדות, כל אותם מקומות שיש ילדים - - -

יעקב מרגי: אני לא אוהב את ה"לא מתפקדות", לא בגלל חוסר תיפקוד, קשיים.

פיני פפר: לפעמים זה גם חוסר תיפקוד.

פיני פפר: יש את האבא והזוג התגרש - - -

יעקב מרגי: לא נתפס לי ה"לא מתפקדות".

פיני פפר: גם ברעננה, גם בכפר סבא, יש לנו בתי ספר ששם אנחנו נותנים עשרים כריכים ושם שלושים כריכים, כי יש גם ילדים שם גם - - - כי גם להם חשוב מאד שהם ייכנסו לבוקר - - -

יעקב מרגי: אין ספק.

פיני פפר: אז אני אומר, אין מיפוי ארצי, רשימת הבקשות אצלנו היום, רשימת ההמתנה היא למעלה מכפול.

פיני פפר: וזה בלי שעשינו 'קול קורא', אנחנו רק בארבעים ושתיים רשויות.

יעקב מרגי: הוא אומר לך, בוא, בוא, אני רוצה לכוון את השאלה, לחדד את השאלה שלי.

יעקב מרגי: הקריטריונים שלך, האם הם זהים פחות או יותר לקריטריונים של מפעל ההזנה?

פיני פפר: לא.

עירית ליבנה: לא, כי הקריטריונים של מפעל ההזנה הם על פי חוק.

עירית ליבנה: מה שפה יש - - -

יעקב מרגי: לא הבנתי, אז מה אם זה על פי חוק?

יעקב מרגי: גם על פי חוק יש קריטריונים.

עירית ליבנה: רגע, לא, כי זה נקבע - - -

יעקב מרגי: אתם לא תוכלו לענות לי אם לא הבהרתי את שאלתי.

יעקב מרגי: אני עכשיו שר החינוך וקיבלתי בנדיבותו של שר האוצר: תתחיל להחיל את מפעל ההזנה לארוחת בוקר.

יעקב מרגי: והייתי הולך על הקריטריונים שלךָ, האם אתה יכול לומר לי מה הקריטריונים?

זרה פרוביזור: כל בית ספר מגיש בקשה.

זרה פרוביזור: אם יש לו ילדים שמוכָּרים ברווחה אז יש לו ילדים שהוא יודע שבבית המקרר ריק.

זרה פרוביזור: אנחנו לא סתם נותנים לפי הבקשה של בית הספר.

זרה פרוביזור: בית הספר צריך לערוך ביקורי בית, צריך להכיר את התלמידים.

זרה פרוביזור: אם אתה מסתכל על זה שהיום אנחנו מחלקים 8,000 זה בבתי ספר שאנחנו מכירים ואלה ילדים שהם רעבים מהבוקר, הם לא יכולים לחכות עד הצהרים.

זרה פרוביזור: אני חושבת שכמו שדיברו קודם, צריך להסתכל על כל ילדי ישראל ולהגיד: ילד צריך ארוחת בוקר.

זרה פרוביזור: אי אפשר לסמוך על ההורה שייתן.

זרה פרוביזור: זה יכול להיות הורה שיוצא ברעננה בשש בבוקר ולא טורח לשמור על הילד, זה יכול להיות ילד בישוב אחר, שאין לו, פשוט אין לו.

זרה פרוביזור: נגמרה הקיצבה והילד רעב.

זרה פרוביזור: אנחנו לא - - -

יעקב מרגי: ברור לי.

יעקב מרגי: אני לא יכול לקבל את הנתונים מכם ובצדק, בוא, אבל אין ספק שאם נרצה להחיל את הפרויקט הזה של הכריכים לארוחת בוקר על כל בתי הספר, נצטרך להתכנס לעשרות אלפים, כמה עשרות אלפים.

מירב בן ארי: כן, כי הקריטריונים שלהם הם יותר פתוחים.

יעקב מרגי: יותר פתוחים ובצדק, אני מאמין - - -

מירב בן ארי: אני לא מצליחה להבין, באמת.

יעקב מרגי: מה השאלה?

מירב בן ארי: למה משרד החינוך לא משתתף בעלויות של "לקט"?

מירב בן ארי: האם אני יכולה לקבל תשובה?

יעקב מרגי: כי הוא לא מחוייב על פי החוק.

מירב בן ארי: מה זאת אומרת?

מירב בן ארי: רגע, רגע, הרי הם, שניה, הם באים, עושים את העבודה שכמו כל עמותה, יש עמותות, - - -

יעקב מרגי: אם הייתי חיים הלפרין הייתי פונה אלייך בשאלה: סלחי לי, אני לא מבין אתכם, המחוקקים, כמו שחוקקתם את חוק ההזנה, לא, כי את שואלת אותו, הוא פועל על פי החוק שאנחנו חוקקנו.

עירית ליבנה: בדיוק.

יעקב מרגי: מכוח החוק.

יעקב מרגי: אז השאלה לא אליו אלא אלינו.

יעקב מרגי: למה אנחנו לא - - -

מירב בן ארי: השתתפות תקציבית דרך אגב, יכולה להיות בסוף החלטה של שר, הרי השר יכול להחליט.

יעקב מרגי: אז אנחנו נקרא לו.

מירב בן ארי: כמו ששר הרווחה, - - -

יעקב מרגי: לכן יש דיון ובסוף הדיון אנחנו נקרא לו.

מירב בן ארי: לשר הרווחה יש את "עלם", יש את "אותות", אני במקרה גם עוסקת עם העמותות של נוער בסיכון והוא מחליט לתת ל"עלם" תקציב - - -

עירית ליבנה: אבל זה צריך לבוא מסודר - - -

מירב בן ארי: רגע, אני יודעת "מסודר", "עם קריטריונים", תאמיני לי, האם אתם מגישים תמיכות שלהם?

חיים הלפרין: לא.

קריאה: לא?

חיים הלפרין: לצערי לא.

חיים הלפרין: לצערי הרב - - -

יעקב מרגי: השאלה אם יש מבחן תמיכות.

מירב בן ארי: יש, יש.

מירב בן ארי: היא אומרת שכן.

יעקב מרגי: לא, מבחן תמיכה לקריטריונים - - -

עירית ליבנה: לא, אני אומרת שיש תמיכות, את שאלת למה המשרד לא משתתף.

עירית ליבנה: קודם כל צריך לבוא מפה, - - -

יעקב מרגי: בסדר, מירב, אני מרים את הכפפה, מירב, עירית.

מירב בן ארי: יש להם כפול ילדים - - -

יעקב מרגי: מירב, אנחנו - - -

עירית ליבנה: יש פי עשר ילדים אבל אם אנחנו - - -

מירב בן ארי: השר אולי יחליט, שבמקום, אם היא לא יודעת לתת זה, - - - יתן להם את הכסף ואז - -

יעקב מרגי: למירב הכל קל.

יעקב מרגי: בואו.

מירב בן ארי: אנשים מסבכים דברים.

יעקב מרגי: בוא, לכן יש דיון, חיים, סליחה, אני מדבר.

מירב בן ארי: אני רוצה לספר לך משהו קטן.

יעקב מרגי: בבקשה.

מירב בן ארי: שמע, אני מטפלת בש.ש.

מירב בן ארי: במדינת ישראל, כולם יודעים, שנת שרות, כבר שנים הם אומרים:

מירב בן ארי: צריך 5 מיליון, צריך 5 מיליון, אני באתי וביקשתי ממשרד הביטחון 10 מיליון שקל תוספת, כי באמת, תקציב של ש.ש.

מירב בן ארי: "על הפנים", והתחננתי והתחננתי ואמרו לי: "אי אפשר" ו"קשה", משרד הבטחון אף פעם לא שם כסף על ש.ש.

מירב בן ארי: למרות שהם קובעים את השיבוצים שלהם כי אחרי שנת השירות הם הולכים - - -

יעקב מרגי: כמו המכינות הקדם צבאיות שהקרן להכוונת חיילים - - -

מירב בן ארי: בדיוק, אז אני אמרתי דבר כזה: מאד פשוט, ה 10 מיליון האלה, זה דבר קטן, מתוך 60,62 מיליארד, בא ראש המטה של כחלון, ייאמר לזכותו, ארז חלפון ואמר לראש מטה שר הביטחון: אתה לא מקבל 60 מיליארד עד שלא תיתן 10 מיליון לש.ש.

מירב בן ארי: אתה מבין?

מירב בן ארי: וברוך השם, קיבלנו עוד 10 מיליון בפעם הראשונה ממשרד הביטחון.

מירב בן ארי: מה אני אומרת, יש לך תקציב של 60 מיליארד, לפחות אנחנו כוועדה – ומרגי יודע שאני שותפה שלו לכל אורך הדרך, לפחות אנחנו נבוא אל השר ונגיד לו: רגע, למה שמשרד החינוך שאגב נותן להרבה עמותות, הרבה עמותות שעוסקות בחינוך, "חינוך לפסגות" ואחרות, אני אפילו לא זוכרת, למה לא יהיה כאן, הרי בסופו של דבר, כמו שאמרת, הוא מקבל את הסנדוויץ' הוא מרוכז בלימודים, זה win-win אז אתם בטח אין לכם התנגדות אז אני אומרת, למה אנחנו כוועדה לא - - -

יעקב מרגי: אז זהו, עכשיו הכנסת את זה.

מירב בן ארי: או.

מירב בן ארי: קיי.

מירב בן ארי: אז עכשיו זה חזר לוועדה.

יעקב מרגי: חזר אלינו.

יעקב מרגי: זו מטרת הדיון, הרי מטרת הדיון, אין ספק שחשוב יאמרו לפנחס ולגידי שהם עושים עבודה טובה ולגברת פרוביזור אבל, בסוף נצא עם סיכומים ונצא עם קריאה וכולנו תקווה שזה ייפול על אוזניים כרויות וקשובות.

יעקב מרגי: האם יש עוד מישהו שרוצה להתבטא בנושא, לפני שאני ניגש לסיכום?

יעקב מרגי: אז אנחנו ניגש לסיכום.

יעקב מרגי: אני חושב שבסך הכול הכללי נחשפנו וחיים ברוב אמנותו גם מצא את ה- linkage ל"לקט ישראל" בזמני שביתות - - -

חיים הלפרין: כל הזמן.

חיים הלפרין: ועודפים.

יעקב מרגי: בסדר, עם כל העודפים, אין ספק, יש חיבור אז זה דבר נכון ומתבקש.

יעקב מרגי: לנו לא נותר אלא, קודם כל להודות לכל מי שהשתתף בדיון, הועדה מודה לכל חברי הכנסת המציעים שהשתתפו ולכל האורחים שהשתתפו.

יעקב מרגי: הועדה מודה ל"לקט ישראל" על עבודתה החשובה, אל"ף, באיסוף עודפי מזון והבאתם למי שצריך אותם באמת, ועל הערך המוסף שהם מצאו ואיפשרו את מפעל הכריכים בבתי הספר לארוחת בוקר, אני חושב שזו בשורה לשמונת אלפים ילדים ולי אין ספק, לוועדה אין ספק, שאם נתאמץ ונביא ונדאג למשאבים נוספים, נוכל להגיע לכמות גדולה יותר.

יעקב מרגי: הועדה שמחה לשמוע מן היועצת הנכבדה על התרומה הישירה, על הפעולה הישירה שעושה הכריך לאותם ילדים, הן ברמת צמצום הבעיות האובייקטיביות שלהם והן בהבאתם להישגים ולרמת לימודים סבירה.

יעקב מרגי: הועדה קוראת למשרד החינוך לבחון את האפשרות לפרסם נוהל תמיכה בגופים שעוסקים בביטחון תזונתי בבתי הספר מעבר למפעל ההזנה.

יעקב מרגי: הועדה גם קוראת ל"לקט ישראל" לנסות להפעיל עוד, לגייס עוד תורמים כדי שהמפעל ילך ויגדל.

יעקב מרגי: הועדה קוראת למרכז השלטון המקומי לעודד את ראשי הרשויות לשלב ידיים עם מפעל "לקט ישראל" ולהביא את בשורת ה matching לאותם בתי ספר ורשימות המתנה שיש, כי זה לא שאנחנו עכשיו נחפש את הילדים, הרי אומר לנו פנחס פפר שיש רשימות המתנה, אז הועדה קוראת למרכז השלטון המקומי לשלב ידיים, להפעיל ולהוציא 'קול קורא' לראשי הרשויות, לשלב ידיים ולקבל את הנתונים מ"לקט ישראל", לראות את רשימת ההמתנה ולעשות את אותו matching נדרש ושוב, רק תודה וברכה.

יעקב מרגי: הישיבה נעולה.