ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 100, 2015-12-15 09:30

מירב בן ארי: בוקר טוב.

מירב בן ארי: היום אחליף את חבר הכנסת יעקב מרגי יושב ראש ועדת החינוך.

מירב בן ארי: אני חברת הכנסת מירב בן ארי מ"כולנו", למי שלא מכיר.

מירב בן ארי: היום הוא יום מיוחד שהכנסת מציינת בנושא זכויות אדם, היום הבינלאומי למען אנשים עם מוגבלויות ואלה שני ימים משולבים, גם אנשים עם מוגבלויות וגם זכויות אדם לאנשים עם מוגבלויות.

מירב בן ארי: היום ג' בטבת תשע"ו, 15 בדצמבר 2015.

מירב בן ארי: לפני שאני אתחיל את הישיבה אני רוצה לומר שאנחנו הולכים לעשות מעין follow up לוועדה שהייתה כאן ביום 15 ביולי 2015, אני גם נכחתי בוועדה ההיא.

מירב בן ארי: ביקשנו בסיכום של הועדה מכמה משרדים כאן לשבת, לעבוד יחד ולמצוא פתרון.

מירב בן ארי: אני הבנתי שדברים לא מתקדמים ולכן הועדה כאן תנסה להבין היום וכמובן שמכאן אנחנו נמשיך.

מירב בן ארי: כל המטרה של הועדה הזו היום היא לא להגיע למצב שהיינו בו ב- 15 ליולי, ועדה שגם אני הייתי בה ואני מניחה שחלקכם גם, שיום לפני תום השנה או תוך כדי החופש הגדול אנחנו צריכים למצוא פתרון לאותם תלמידים מן החינוך המיוחד.

מירב בן ארי: זה משהו שאני וחבר הכנסת מרגי מטפלים בו, גם בנושא הזה של מציאת פתרון לחופשה וגם, אני יכולה להגיד לכם 'להבדיל', אבל נושא של תשלומי הורים.

מירב בן ארי: עשינו ועדות בקיץ – מה שנקרא הכריחו אותנו 'רגע לפני' לקבל החלטה אבל, הפעם, בחשיבה מוקדמת, אנחנו ננסה למצוא פתרון, שבע"ה נגיע לקיץ עם פתרון ולא נגיע עוד פעם למצב שהיה כאן בקיץ האחרון.

מירב בן ארי: כמובן, אתם יודעים, היו גם דברים שלא תלויים בנו כמו פירוק הממשלה וכניסה של תקציב מאושר ממש לקראת פגרת הקיץ של הכנסת.

מירב בן ארי: שלום לחברת הכנסת קורן ולחבר הכנסת ברושי.

מירב בן ארי: אני אתחיל כאן ונשמע קודם כל את משרד החינוך.

מירב בן ארי: אני רוצה לתאר בפניכם וגם בפני חברי הכנסת, את הסיכום שלנו מיוני, 22.6.

מירב בן ארי: בסיכום שלנו היו – ואתם תצטרכו להתייחס לזה, גם משרד החינוך וגם השלטון המקומי.

מירב בן ארי: מי הנציג של השלטון המקומי כאן?

מירב בן ארי: אין?

מירב בן ארי: או.

מירב בן ארי: קיי., ממשרד החינוך?

מירב בן ארי: או.

מירב בן ארי: קיי.

מירב בן ארי: אז אנחנו כמובן דרשנו תקציב, אני גם יודעת שהיה בסוף פתרון בין ה-15 ביולי וה-15 באוגוסט שנה שעברה, תספרו לנו גם על מה שעשיתם אז, אני יודעת שגם לכם זה היה "בדקה התשעים", אני יודעת שהיה פתרון והפעם נעשה את זה מסודר.

מירב בן ארי: הועדה הדגישה כאן את החשיבות של שמירה על הרצף החינוכי-טיפולי, גם במהלך חופשת הקיץ וכמובן, ביקשנו מכל המשרדים למצוא תכנית למסגרת חינוכית.

מירב בן ארי: ואכן, נמצאה תכנית לחופשת הקיץ, ואנחנו רוצים לדעת כאן בוועדה הזו, מהו הפתרון המוצע להורים עבור חופשת הקיץ של שנת הלימודים תשע"ו?

מירב בן ארי: זה הנושא המרכזי.

מירב בן ארי: וזה מאוד מאוד חשוב.

מירב בן ארי: מי שמכיר אותי – אני בן אדם מאוד פרגמטי, הועדה הזו באה למצוא פתרון ואם לא לתת פתרון אז לצאת מפה בהחלטה שמוצאים פתרון ולעמוד בלוח זמנים, כי אני אבדוק אתכם כל הזמן, שבאמת יש פתרון לעניין הזה.

מירב בן ארי: אז נשמע את משרד החינוך, בבקשה, הציגי עצמך לפרוטוקול.

<רחל אברמזון: בוקר טוב, רחלי אברמזון, מנהלת האגף לחינוך מיוחד.

<רחל אברמזון: אני רוצה לברך על הדיונים היום, יום מרגש ומיוחד אז אני שמחה שאנחנו - - -

מירב בן ארי: נברך גם את חברת הכנסת קורן שיזמה את היום החשוב הזה.

<רחל אברמזון: אנחנו יושבים כאן ללוות את היום הזה, צוות בכיר מן המשרד ומן האגף.

<רחל אברמזון: נתחיל.

<רחל אברמזון: אני רוצה לדבר על המענה שנתנו בזכות הדיון הקודם בקיץ וההיערכות שלנו במשרד.

<רחל אברמזון: קיימנו דיון ומצאנו פתרונות נקודתיים לאותם מקומות שיכולנו וזיהינו, שבהם ניתן, בשיתוף עם השלטון המקומי והרשויות המקומיות, לקדם את הפתיחה של המסגרות.

<רחל אברמזון: המשרד היקצה את המשאבים הכלכליים, יושב כאן לצדי נבי, נציג מינהל כלכלה ותקציבים ובאותם מקומות נקודתיים, בשיתוף גם עם ההורים, אני חייבת לציין, היינו בשיח לאורך כל החופשה - - -

מירב בן ארי: מי נציג ההורים?

<רחל אברמזון: נציגי ארגון ההורים, יוליה הייתה פה ותמר.

<רחל אברמזון: יש פה עוד כמה נציגים שיושבים כאן ומלווים אותנו לאורך כל הדרך.

<רחל אברמזון: נתַנו באמת פתרונות נקודתיים אבל בעקבות הדיון ובעקבות אותם פתרונות שמצאנו, הוחלט על ידי הסמנכ"ל הבכיר, מנהל המינהל הפדגוגי מר אריה לוי, לקיים קבוצת חשיבה, יחד עם ההורים, יחד עם השלטון המקומי ולנסות לגבש איזשהו דיון מחודש וחשיבה משותפת, לגבי אותן אוכלוסיות שאנחנו יכולים אולי לחשוב על מַענים לגביהן, לגבי הארכת שנת הלימודים וחופשת הקיץ.

<רחל אברמזון: לגבי חלקן אולי אפילו, לדבר על חופשות במהלך החגים.

<רחל אברמזון: זאת אומרת, פעילות במהלך החגים אבל, עדיין המסמך, הרעיון, לא גובש עד הסוף, אני מאוד מקווה שאנחנו נצליח לגבש משהו לקראת חודש מרץ ולהגיש אותו בצורה מסודרת.

<רחל אברמזון: כמובן שזה קודם כל צריך לעבור את האישורים בתוך המשרד - - -

מירב בן ארי: במה זה תלוי גבירתי, שהמסמך יהיה מוכן?

מירב בן ארי: האם יש משהו שמעכב אותך?

<רחל אברמזון: לא, אז אני רוצה רגע לומר, מפני שיש כאן גם דיונים שחלקם הם דיונים מקצועיים שצריך לקיים אותם ולדבר עליהם באופן מקצועי יותר גם בתוך המשרד וגם עם אנשי המקצוע שמלווים אותנו, לדבר יחד עם ההורים, לבדוק את כל ההיבטים כי זה לא רק לתת מענה מקומי פיזי אלא גם לתת מערך הסעות, מערך הזנה, פעילויות העשרה, אם אנחנו מדברים על הקיץ אז דיברו גם על הטיפולים הפרא רפואיים שרוצים, אז המענים הם מענים מאוד רחבים, זה לא משהו נקודתי שאני מארגנת עכשיו וכו'.

<רחל אברמזון: יחד עם זה גם החשיבה לגבי אותם ילדים שהם נמצאים בהשתלבות אישית, נמצאים בתוך מסגרות חינוך רגיל ועכשיו, כדי ליצור להם איזושהי פעילות במהלך חופשה כזאת או אחרת, צריך להוציא, כי הכיתה שלהם היא כיתה רגילה והם לא נמצאים שם, הכיתה שלהם לא ממשיכה את הפעילות.

<רחל אברמזון: השאלה היא אם הם יכולים להשתלב במערך הקייטנות העירוני ברשויות המקומיות, השאלה אם הם יכולים או שצריך לתת להם מענה מקצועי אחר, אז כל הדברים האלה הם לא דברים שאנחנו יכולים בחמש דקות לסגור אותם - - -

מירב בן ארי: ברור לי אבל, 'אפרופו' חמש דקות, רגע, אני רק אכוון אותך בשאלה, איך בעצם עשיתם את זה בקיץ האחרון?

מירב בן ארי: באיזו קונסטלציה זה נערך?

<רחל אברמזון: התשתית הייתה כבר כמעט מוכנה, בואו נאמר כך, אנחנו לדיון הגענו כשכבר ההורים היו, כן, רגע, רגע, - - -

<יוליה בן משה: היה מקום אחד.

מירב בן ארי: אתם תגיבו בזמנכם, אל תדאגי, זה מעניין אותי לשמוע.

<רחל אברמזון: נאמר כך, קודם כל ברמה העקרונית אנחנו מיד חזרנו והוצאנו איזושהי הודעה לרשויות, לרשות שמעוניינת ומבקשת להקים.

<רחל אברמזון: מקום אחד כבר היה ערוך מראש, אני אומרת את האמת, ביקנעם, הם נערכו שם, הם כבר כנראה הכינו את כל התשתיות וכו', ואני מוכרחה לציין ולומר שמקום שבו רשות מקומית מאוד רצתה היא התחילה והיא עשתה והם עשו את זה מאוד יפה.

<רחל אברמזון: לראייה, הם הפעילו בחופש הזה, בחופשת החנוכה, מסגרות ללא - - -

איתן ברושי: אבל בשביל מה שהשלטון המקומי עושה לא צריך אתכם.

איתן ברושי: אתם הממשלה, אתם אחראים, אני הייתי ראש רשות, אני מכיר את זה.

איתן ברושי: אתם "בונים" על הרשויות המקומיות.

איתן ברושי: בסופו של דבר אתם באתם לכאן להציג מה אתם עושים, לא מה יוקנעם עשתה, אני מכיר את יוקנעם, אני שכן שלהם.

<רחל אברמזון: אני רוצה רגע לומר שבהפעלת המסגרת הזאת אנחנו העברנו את התמיכה התקציבית.

<רחל אברמזון: יושב כאן נבי, הוא יכול לספר בדיוק כמה כסף הושקע.

מירב בן ארי: אין לי ספק.

<רחל אברמזון: יחד עם זה, לדבריה של יוליה, אנחנו באמת ניסינו לאתר את אותם מוקדים של ילדים פרטניים כאלה ואחרים ולנסות לשלב אותם במסגרות שקיימות.

מירב בן ארי: עכשיו אני רוצה שתחדדי לנו מה צריך לקרות כדי שהמסמך יהיה מוכן עד מרץ?

מירב בן ארי: מה ההיערכות?

<רחל אברמזון: עד מרץ - - -

מירב בן ארי: אני רק רוצה לדעת מה צריך ואז נראה למה אנחנו צריכים כל כך הרבה זמן.

נורית קורן: אני לא הייתי נותנת - - -

<רחל אברמזון: כשאנחנו נפגשים, מבקשים מנציגי ארגונים ועמותות, אנחנו למשל, נפגשנו כבר, התחלנו לקיים מפגשים עם נציגי אקי"ם, התחלנו לדבר על אוכלוסיית הילדים עם המוגבלות השכלית קלה, לראות מה כן ניתן לעשות ומה לא.

<רחל אברמזון: בשלב הראשון אני חייבת לציין שכבר אישר השר את הגדלת התקציב - - -

מירב בן ארי: את זה אנחנו יודעים.

<רחל אברמזון: הדיון הוא גם לגבי הנושא הזה של הכללת התלמידים האלה בתוך הפעילויות והמסגרות ועכשיו צריך לקיים את הדיון עם שאר הארגונים.

<רחל אברמזון: אני מניחה שעד שנסיים את המהלך הזה יקח לנו לפחות חודש- חודש וחצי לגבש את ההבנות בינינו, לגבש את המסקנות ונגיש מסמך.

מירב בן ארי: מעולה.

מירב בן ארי: אם אנחנו בדצמבר אז אני מצפה שבתחילת פברואר אנחנו כבר נהיה מוכנים.

מירב בן ארי: שמעי, אנחנו באמצע דצמבר, את נתת לי עכשיו טווח – וגם חברת הכנסת קורן חידדה את העניין, שהוא קרוב לשלושה חודשים, זה לא מתאים, זה הרבה זמן ואני אומרת את זה, נהיָה פסח ואחרי פסח נגמרה השנה, כמו שאומרים אצלנו, אני באתי מעשר שנים של עבודה במערכת החינוך, תני לנו כאן, כשאנחנו מתכווננים לסוף ינואר, הנה, אני אבוא אתך לתחילת פברואר אבל אל תגידי לי מרץ, מרץ תמיד מלחיץ אותי במערכת החינוך כי זה פסח ואחרי פסח אני מרגישה שמערכת החינוך יוצאת לחופש.

<רחל אברמזון: מערכת החינוך שלנו עובדת עשרים - - -

מירב בן ארי: אני יודעת.

<רחל אברמזון: עשרים וארבע - - -

מירב בן ארי: את ראית גם שהועדה הגיעה לכאן – חלילה לא מתוך מקום לתקוף, בהערכה מלאה, אנחנו יודעים, אנחנו גם יודעים ששר החינוך שׂם את זה כדגל והקציב לנושא כמיליארד שקלים, לא שמעת מן הועדה.

נורית קורן: יש שינוי מהותי השנה.

מירב בן ארי: בוודאי, אנחנו פשוט רוצים לוחות זמנים כדי שלא נגיע למצב ששוב נהיה כאן כמו בשנה שעברה.

<רחל אברמזון: אני יכולה רק לומר שאנחנו נשתדל מאוד לעמוד בלוח הזמנים שאתם מבקשים ומציעים.

<רחל אברמזון: זה תלוי בעוד גורמים.

איתן ברושי: תארי לך שילד היה אומר שהוא ישתדל מאוד, הייתם מקבלים את זה כמחנכים?

איתן ברושי: מה זה 'נשתדל'?

<רחל אברמזון: כשילד משתדל - - -

איתן ברושי: הממשלה לא יכולה לדבר בשפה כזאת, אנחנו לא אנשים פרטיים, מה זה 'להשתדל'?

איתן ברושי: יש תפקיד לממשלה והיא לא יכולה להגיד 'להשתדל'.

מירב בן ארי: חבר הכנסת ברושי, אנחנו כוועדה, נוודא את העניין, לא נשתדל, נוודא - - -

איתן ברושי: נשתדל זה מאוחר והיא אומרת - - -

מירב בן ארי: לא, לא, לא, חברת הכנסת ברושי, אנחנו לא "נשתדל", אנחנו נתכנס.

איתן ברושי: טוב.

מירב בן ארי: ואת תבואי עם המסמך.

מירב בן ארי: עכשיו חבר הכנסת ברושי, בבקשה.

איתן ברושי: בוקר טוב, אני כמובן מחשיב את היום הזה ועוד יותר את החינוך.

איתן ברושי: לכן גם בחרתי להיות בוועדה.

איתן ברושי: יחד עם זה אני מתנצל שהולכים לחלק עכשיו הרבה מיליארדים, אני אנסה לראות שיגיע גם משהו לחינוך, במסגרת העודפים שלא נוצלו.

איתן ברושי: זה פטנט מיוחד של המדינה, לפי דעתי חלק מן הכסף – האם מותר לי להגיד, גבירתי יושבת הראש?

איתן ברושי: הם מעבירים היום כדי שיהיו כבר לשנה הבאה עודפים שלא נוצלו ב 2015.

איתן ברושי: דרך אגב, גם בחינוך תמיד היו תקציבים שלא נוצלו, יותר אולי בבינוי, וכדאי אולי פעם לבדוק מהי הגמישות בתוך תקציב החינוך השני בגודלו בתקציב המדינה, מהי הגמישות שמתאפשרת לשר ולמנכ"ל ולא תלויה באישור האוצר, יכול להיות שהיא גם הייתה פותרת חלק מן הבעיות, הרי אני מניח שמה שמעכב את הסיכומים שלכם זה תקציב, הרי לכתוב זה לא הבעיה, הבעיה היא לעמוד מאחורי זה.

איתן ברושי: אני רוצה להגיד שאם אנחנו אומרים כל השנים – בטח אנשי החינוך ובוודאי גם ההורים, שיש חשיבות גדולה לחינוך בקביעת דמות הבוגר של החינוך ויכולת דמות הבוגר והחניך להשתלב בחברה ולתרום ולהיות עצמאי וכל מה שאנחנו מצפים, ולא נאריך, כל זה נכון פי כמה לגבי ילדים עם צרכים מיוחדים או עם מוגבלויות.

איתן ברושי: זאת אומרת משקל החינוך מן הגיל הרך ועד בכלל, לגבי כל ילד בישראל, הוא המרכיב הכי חשוב לעוצמה הכוללת וביכולת האישית.

איתן ברושי: זה בוודאי נכון שבעתיים למשפחות – ואני אומר משפחות, כי אני מדבר גם על המשפחה וההורים וקודם על הילדים עם הצרכים המיוחדים.

איתן ברושי: לפי דעתי, אנחנו בהרבה תחומים יודעים לדבר בשפה מאוד יפה אבל, כשזה מגיע למעשים אז הם לא תמיד הולמים ואז יש לא מעט חורים ברשת, שבין היתר נופלת בהם בשאלה מי אחראי פה, חוץ מן ההורים, גם השלטון המקומי, הרשות והממשלה.

איתן ברושי: אני אומר לכם, במשרד החינוך, אני מכיר את זה מתפקידים קודמים, חייבים להגיע לסל, סל לתלמיד, סל לכיתה, סל לבית הספר וסל לרשות ובתוך אלה, סל לתלמיד עם הצרכים המיוחדים.

איתן ברושי: זה לא יכול להיות שכל שנה יהיה דיון ושתמיד זה יהיה באיחור.

איתן ברושי: צריך לומר מה הוא הסל וזה חלק מן הבעיה של התקציב הדיפרנציאלי וחלק מן הטענה לפערים.

איתן ברושי: אם יש פערים אז צריך להגיד מהם והשאלה השנייה היא איך מכסים עליהם.

איתן ברושי: לפי דעתי הפער נובע מחוסר הגדרה ברורה של הצרכים ולפי דעתי הממשלה צריכה להגיד מה הצרכים, היא לא צריכה להגיד שהיא לא יכולה למלא אותם או כן יכולה ביום אחד, חלק מן הנושאים לא נפתרים באמת ובטח לא בחמש דקות כפי שאמרת אבל, אני חושב, גם להורים ואם אלה נציגי ההורים, הגיע הזמן לומר: להפסיק להיות שתדלנים כל החיים, צריך לומר למה רוצים להגיע, מהם התנאים כדי לממש את החזון או את היעד הזה, מהם המשאבים ואיך הם נחלקים בין ההורים לשלטון המקומי – שיש לו תרומה גדולה ובלעדיו אי אפשר היה, הוא הצינור לכסף, כי אתם לא מדברים בדרך כלל עם התושב או האזרח אלא דרך השלטון המקומי, הוא הצינור, רצוי שיהיה צינור בלי פחת והוא גם חלק מן המקור, והרשות המקומית היא החיבור בין המקורות לתושבים או בין המשרדים לתושבים.

איתן ברושי: הוא הצינור.

איתן ברושי: הוא החיבור ולכן הוא כל כך חשוב, השלטון המקומי, שהוא גוף סטטוטורי, הוא לא גוף וולנטרי.

איתן ברושי: ואני חושב שמוכרחה להיות פה הגדרה ברורה של סל השירותים שאותו אנו מספקים, וחלוקת האחריות בתוך הסל הזה גם אם יהיה צורך בחקיקה.

מירב בן ארי: אז אני רוצה רק לעדכן אותך שיש הצעת חוק של חברת הכנסת מרגי יו"ר הועדה, שאותו סל יהיה למשך כל השנים עם התלמיד.

איתן ברושי: אז אני מופתע.

מירב בן ארי: כיוונת לדעת גדולים.

איתן ברושי: קודם כל אני שמח, ובי"ת, אני מופתע שזה קורה כל כך באיחור, אני חשבתי על זה גם כשהייתי עשר שנים ראש רשות ויותר מזה, לעתים, סליחה, לעתים מה שקורה, מאחר ויש איגום משאבים – בוודאי בחינוך המיוחד, כי לא כל רשות – וטוב שכך, יש לה נפח תלמידים לקיים פעילות, יוצא מצב שהרשות שבתוכה מתקיימת הפעילות היא לא פעם גם מממנת אגרות ודברים נוספים של רשות שאינה עומדת לפעמים בהעברת הכספים הנדרשת לפעילות שוטפת ולא רק באירועים.

איתן ברושי: לכן אני חושב שמה שצריך להוביל עכשיו הוא מהלכים יותר דרמטיים להבטחת הילדים עם הצרכים המיוחדים, מעמדם והזכויות שלהם ובמחוייבות – גם של השלטון המרכזי וגם של השלטון המקומי.

איתן ברושי: אסור להפוך את זה למשהו של יום מיוחד, הוא חייב להיות שיגרה וכפי שנאמר פה: מוטב מאוחר אבל קצת להזדרז לא מזיק.

<רחל אברמזון: ברשותך, אני כאן רוצה לחדד את הדברים.

<רחל אברמזון: זה לא שלא קים סל ואני אגב רוצה לומר שיש הרבה מאד אוכלוסיות שכן מקבלות את המענה, גם עד סוף יולי וגם עד אמצע אוגוסט.

<רחל אברמזון: גם יחד עם זה, הדיון מתמקד באותן אוכלוסיות שבעבר לא נכללו, אותן אוכלוסיות שאנחנו מדברים עליהן עם לקות שהיא פחות או יותר נחשבת לחלק - - -

מירב בן ארי: קלים במרכאות.

<רחל אברמזון: כן, עם שכיחות יותר גבוהה שאנחנו עליהם מדברים היום.

<רחל אברמזון: בחלקם אנחנו מזהים כי חלק מן הילדים האלה יכולים להשתלב במערך העירוני הרגיל.

איתן ברושי: עד כמה שאפשר זה בוודאי עדיף.

<רחל אברמזון: ולכן זאת בדיוק הנקודה שבה אנו דנים.

<רחל אברמזון: אנחנו באמת ממקדים היום את סל התלמיד הזה, גם בחיפוש אחר מענים לאוכלוסיות הנוספות שצצו ועלו - - -

מירב בן ארי: זו בדיוק המהות של הועדה הזו, - - -

<רחל אברמזון: כי חלקם מקבלים.

מירב בן ארי: נכון, זה מה שנקרא "לפיכך נתכנסנו" וזה בדיוק מה שאנחנו רוצים לעשות.

מירב בן ארי: חברת הכנסת קורן ולפני כן נציגת הורים, רק תציגי את עצמך.

<יוליה בן משה: בוקר טוב.

<יוליה בן משה: יוליה בן משה, גם אמא לילד עם מוגבלות, גם מנכ"ל "קול הזכויות" וגם קואליציית הורים.

<יוליה בן משה: כמה התיחסויות.

<יוליה בן משה: אני מאוד מעריכה את העבודה שנעשית במשרד החינוך.

<יוליה בן משה: מאד.

<יוליה בן משה: עדיין, אני בחרדה נוראית, באמת, לי מותר להיות בחרדה וגם לדבר מתוך החרדה, שאנחנו – כמו שאתן אומרות, עומדות למצוא את עצמנו בדיוק באותו המקום.

<יוליה בן משה: והחרדה עכשיו הרבה יותר קשה כי זו גם אכזבה בקהילת ההורים אחרי ציפייה לפתרון ולא יהיה פתרון, כי לוח הזמנים הוא מאוד מאוד מאוד אטי.

<יוליה בן משה: כי בקיץ נמצא פתרון אחד בישוב אחד, אף ילד בפתרון פרטני למרות שניסינו, בעזרתכן, לא נמצא.

<יוליה בן משה: יוקנעם, מסיבה פשוטה, עלה שם אבא חזק, שדחף ראש עיר, יצרו את התשתית - - -

איתן ברושי: גם ראש עיר חזק.

<יוליה בן משה: כן.

<רחל אברמזון: כן אבל צריך יוליה, צריך גם לציין, שבעצם היה מענה לעשרים תלמידים והיו תלמידים שההורים אמרו:

<רחל אברמזון: כבר היה לנו סידור, אז צריך להיות הוגנים כלפי משרד החינוך כי זה באמת נעשה תוך כדי, בשבועיים נדמה לי, תוך שבועיים וביוקנעם זה הצליח מכיוון שכבר הייתה איזושהי תשתית.

<רחל אברמזון: בואי נגיד את זה.

<רחל אברמזון: ונשים על השולחן.

<יוליה בן משה: אני שמה את זה על השולחן אבל יש לנו הורים, כולנו, מאות רשויות ואלפי ילדים שמחכים לפתרון.

<יוליה בן משה: ואני חושבת שצריך להתחיל לנוע כבר עכשיו, לא לחכות למפגשים בינינו, כי את הניתוח צריכים, את הניתוח של מי ומה, וכדי להחיל רשויות מקומיות אתם לא צריכים הורים, אתם חייבים לנוע קודם.

<יוליה בן משה: אני חושבת שכבר מזמן היה צריך לצאת עדכון לחוזר מנכ"ל, אני חושבת שכבר מזמן הייתה צריכה לצאת הודעה לרשויות המקומיות, להתחיל להתארגן מול ההורים ולהתחיל להתאים פתרון בכל רשות מקומית, כי אחד הדברים שגילינו בקיץ, אחרי שנלחמנו, נלחמנו, נלחמנו, היו גם הורים שלא רצו וברשויות המקומיות אמרו: "אין לנו כל כך הרבה הורים" כלומר, אנחנו לא, והיה גם מאוחר מדי, ההורים אמרו: מצאנו פתרון.

<יוליה בן משה: אני חושבת שלהכנה הזו מול הרשויות המקומיות לא צריך הורים.

<יוליה בן משה: אתם צריכים להתחיל לעשות אותה כבר עכשיו כי יש ועדות השמה אחרי מרץ זה ואתם כולכם תהיו בתוך ועדות ההשמה וההורים יתחננו לפתרונות הקיץ - - -

מירב בן ארי: מי הנציג שאת עובדת מולו בשלטון המקומי?

<רחל אברמזון: מיכל מנקס, הממונה על חינוך אבל רות נמצאת פה.

<רחל אברמזון: ראית - - -

<יהודית גידלי: רות מסתובבת בין ועדות והנציגה שהייתה אמורה להיות לא כאן.

<רחל אברמזון: מיכל מנקס הממונה על תחום החינוך בשלטון המקומי ועם יו"ר איגוד מנהלי מחלקות חינוך.

מירב בן ארי: לא שומעים.

<יהודית גידלי: היא אומרת, רות מדר מסתובבת בין הועדות היום והנציגה שהייתה אמורה להיות כאן, אני לא רואה אותה.

מירב בן ארי: אנחנו נוודא, זה חמור מאוד, צודקים נציגי ההורים שהעבודה צריכה להיות.

מירב בן ארי: האם את בקשר שוטף איתה?

<רחל אברמזון: כן, כן, גם בנושא הזה, גם הנושא הזה כבר התחיל להיות מדובר יחד עם השלטון המקומי.

מירב בן ארי: איך העבודה שלך כיום מול השלטון המקומי?

<יוליה בן משה: אין לנו את הכוחות והתקציבים להתפרש מול כל השלטון המקומי אז במקום שבו יש קבוצת מנהיגות עירונית אז עובדים מול קבוצת מנהיגות עירונית, במקום שאין אנחנו עובדים מול השלטון המקומי, אין לנו את הכוחות לעבוד מול השלטון המקומי.

<יוליה בן משה: רק דרך מנהיגות עירונית אז אנחנו מכינים את הקבוצות אבל שוב, אם לא תהיה תשתית במשרד החינוך הקבוצות העירוניות יאבדו והן ישארו בסוף בלי פתרון.

<יוליה בן משה: ואם לא תהיה סגירת מעגל מול השלטון המקומי כבר עכשיו אז לא יהיה.

מירב בן ארי: יהיה.

<יוליה בן משה: רק עוד משפט אחד כי אני יודעת שאחד הנושאים של המפגש הזה הוא יום הלימודים הארוך.

מירב בן ארי: כן, רגע, שניה, אני רוצה רגע מה שנקרא, לסיים נושא נושא, כדי שבאמת נצא מכאן עם משהו.

מירב בן ארי: האם יש עוד מישהו מנציגות ההורים, בבקשה.

<נועה ביתן: אני מייצגת את עמותת מאק"ים.

<נועה ביתן: אני נועה.

<נועה ביתן: אני רוצה קודם כל לציין לטובה את הדיאלוג שיש לנו עם משרד החינוך בזמן האחרון.

<נועה ביתן: אנחנו כבר בשנת 2011 הצפנו – בעזרת מחקר של הכנסת שיצא, את הנושא של אפליה של ילדים עם מוגבלות שכלית קלה במערכת החינוך המיוחד.

<נועה ביתן: מדובר בקבוצה של אלפיים וחמש מאות ילדים מתוך עשרת אלפים ילדים עם מוגבלות שכלית, שהם בעצם לא מקבלים חלק מן הזכויות שיתר הילדים עם מוגבלות שכלית מקבלים.

<נועה ביתן: ואחד הנושאים - - -

מירב בן ארי: חלק מן הדברים שב-15 ביולי מסתיימת הפעילות עבורם, האם את מדברת עליהם?

<נועה ביתן: כן, הם לא מקבלים - - -

<קריאה: ב- 30 ביוני.

מירב בן ארי: סליחה, 30 ביוני.

מירב בן ארי: זה חשוב.

מירב בן ארי: זה הרבה זמן.

מירב בן ארי: קיבלנו את התיקון.

<נועה ביתן: אבל בעצם הנושא של החופשות הוא מהותי כלומר, לא מדובר רק על חופשת הקיץ שזה בעצם, עד ה-15 באוגוסט, שבועיים נוספים, אלא גם מדובר בחג הסוכות, חנוכה שעכשיו מסתיימת ופסח.

<נועה ביתן: כלומר, כל הילדים עם המוגבלות השכלית - - -

מירב בן ארי: ספרי לוועדה מה היה בחנוכה?

<נועה ביתן: בחנוכה לא היה להם כלום, הם היו בבית.

<נועה ביתן: וההורים שלהם מתקשים, לא יכולים לצאת לעבודה, הם צריכים להשגיח על הילדים, אלה ילדים שצריכים השגחה כל הזמן, אלה ילדים שחשופים לניצול, הם לא יכולים להסתובב ברחובות, וגם, מן הצד השני, יש להם פוטנציאל מאוד גדול, ככל שישקיעו בהם יותר יש להם סיכוי יותר גבוה להשתלב בחברה, מאשר ילדים עם מוגבלות שכלית של רמה תפקודית נמוכה יותר, כך שמאוד כדאי להשקיע בקבוצה הזאת ובכל זאת, הנושא של החופשות עדיין לא נפתר.

<נועה ביתן: אנחנו מחכים לבשורה בפסח, כלומר, אנחנו כבר שנים ארוכות מציפים את הנושא הזה וההורים מחכים שבפסח, כבר בפסח זה, בחופשת הקיץ הקרובה, הנושא של החופשות יוסדר והילדים האלה יוכלו להמשיך ללמוד גם בתקופה של החופשות.

<יוליה בן משה: רק משפט הבהרה ברשותך, בעצם זו עיסקת חבילה.

<יוליה בן משה: מי שזכאי עד ל-15 באוגוסט, יש לו גם פתרונות במהלך החופשות.

<יוליה בן משה: כל אלה שלא זכאים עד 15 באוגוסט, אין להם פתרונות של קייטנה במהלך החודשים - - -

מירב בן ארי: אם מורידים להם משהו אז מורידים להם את הכול.

<נועה ביתן: נכון.

<יוליה בן משה: צריך איזשהו יישור קו לכולם.

מירב בן ארי: אני לא מצליחה להבין, עד היום זה מה שהיה?

<נועה ביתן: כן, ממש כך.

<יוליה בן משה: כל שנה, אותה, - - -

<נירית סעדון: כן, כל שנה זו אותה רוטינה, אותן שיחות, אותן ישיבות ובסופו של דבר נגמרת שנה וזה לא מתקדם לשום מקום.

<נירית סעדון: גם הדבר הקטן הזה של יוקנעם זו איזושהי התחלה של דרך אבל מהדרך הזאת אנחנו צריכים איזשהו.

<יוליה בן משה: הדרך עוד ארוכה.

<נירית סעדון: שהדרך עוד ארוכה – או.

<נירית סעדון: קיי.

<נירית סעדון: אבל רואים איזשהו אור בקצה המנהרה.

מירב בן ארי: חברת הכנסת קורן.

נורית קורן: אני רוצה להודות פה גם להורים שהגיעו לכאן בשעת בוקר כל כך מוקדמת וגם להודות למשרד החינוך.

נורית קורן: אני רוצה לומר, שאני אישית, מאז שאני כאן בוועדה ועברנו כברת דרך עם הרבה התנגשויות אבל, בסך הכול מצאתי אוזן קשבת וכל דבר שביקשתי לנסות ולסייע – אם זה היה בהסעות, שיש ילדים שנופלים "בין הכיסאות", אני רוצה לומר באמת כל הכבוד לרחל, שסייעת וגם מי שהיה אחראי על ההסעות באמת סייע, גם לילדים שהיו שייכים לשרד הרווחה.

נורית קורן: מפה באמת אנחנו צריכים להתגבש, אני מאוד הייתי רוצה לראות שכבר השנה שיהיה פתרון גם בחופשים ובואו נגיד ככה, אם החלטנו שאם יש לנו חינוך מיוחד אז החינוך המיוחד יכלול גם את המשולבים שנמצאים בבתי הספר, כי אותם אפשר לשלב.

נורית קורן: אם לא ניתן היה לשלב אותם אז הם היו נמצאים בחינוך המיוחד ואז הם היו מקבלים את כל ההטבות – כביכול הטבות, שיש לחינוך המיוחד, אז אנחנו צריכים למצוא את הקו שייתן מענה להורים שיוכלו לצאת לעבוד.

נורית קורן: שמעו, ההורים לא יכולים לשבת ולטפל כל הזמן בילדים עשרים וארבע שעות, הם צריכים את העזרה הזאת, הם צריכים את הסיוע הזה, וצריך לצאת מתוך נקודת החשיבה הראשונה, להאריך לכולם את שנת הלימודים.

נורית קורן: באיזו קונסטלציה?

נורית קורן: צריך לחשוב על זה עכשיו ומהר.

נורית קורן: וגם לתת מענה גם לחופשים.

נורית קורן: גם חנוכה וגם פסח, שזה שבועיים, שבועיים תמימים עוד לפני שבכלל החג מתחיל, והדבר הכי חשוב, שגם הטיפולים הפרא רפואיים יימשכו ואלה שמשולבים, שהסייעות יוכלו להמשיך אתם, כי אני נוכחתי לדעת שיש ילדים בכיתה ג' ובכיתה ד', שכבר לא רוצים להיות בקייטנות וגם ילד רגיל, בגיל הזה, כבר לא כל כך רוצה להיות בקייטנות, אז לבוא ולהכניס אותו למתנ"ס, ילד כזה, עם קצת מוגבלות, לא ניתן להכניס אותו למתנ"ס, לכל הפעילות של העיריות, של השלטון המקומי, כי הוא יפריע, יהיו בעיות ומצד שני הוא צריך גם את ההשגחה הזאת, אז ברגע שמפסיקים את הסייעות ב 30.6.

נורית קורן: זאת בעיה.

נורית קורן: הסייעות ממשיכות אתם לקייטנות לא בכל המקרים.

נורית קורן: אם את אומרת שבכל המקרים אז עד מתיי?

נורית קורן: עד מתיי?

<קריאה: סוף יולי.

נורית קורן: עד 30.7.

נורית קורן: או.

נורית קורן: קיי.

נורית קורן: , אז נשארו לנו השבועיים.

<קריאה: יש גם עד 15 באוגוסט.

נורית קורן: נשארו לנו השבועיים - - -

מירב בן ארי: יש לנו דיון מיוחד.

נורית קורן: נכון, אבל זה חשוב.

<רחל אברמזון: רק רגע, ברשותך.

נורית קורן: בבקשה.

<רחל אברמזון: אם הרשות המקומית מקיימת קייטנה גם מעֵבר, אני רוצה להגיד את זה כאו ועכשיו, הסייעת יכולה להמשיך וללוות אותו מעבר, אם זה של השלטון המקומי, מכיוון שהסייעת ממומנת על ידי משרד החינוך שנים עשר חודשים בשנה.

נורית קורן: לא כולן.

נורית קורן: רגע, רגע, עוד לא סיימתי.

נורית קורן: בסדר, אני פשוט הכנסתי את הנקודה הזאת כי צריך לתת את הדעת גם על הסייעות בתוך כל המכלול הזה, ואם יש סייעות שיוצאות לחופש מיד צריך לדאוג שתהיה סייעת אחרת, אז צריך לדאוג לדברים האלה אז לכן אני אומרת, אני מזכירה גם את זה.

<רחל אברמזון: זה השיח, זה בדיוק השיח שלנו עם השלטון המקומי.

נורית קורן: בסדר.

<רחל אברמזון: על המערך.

נורית קורן: בסדר, בואי, רחלי, אם יש דיון בנושא של סייעות - - -

מירב בן ארי: יש דיון מיוחד היום בוועדה בנושא של הסייעות.

נורית קורן: אז בסדר אבל, אני רוצה שתקחו את זה בחשבון כשלוקחים בחשבון את כל הפרמטרים.

נורית קורן: הסעות, הסעות לתלמידים.

נורית קורן: שיתחילו להיות בטיחותיות ושיהיה מי שצריך להיות בהסעה, אם צריכה להיות שמה מישהי שהיא יכולה לתת מענה לכל הדברים.

נורית קורן: מאוד חשוב.

נורית קורן: כסאות נכונים, עזרים נכונים, כל הדברים האלה, כי עלו כל מיני תלונות שאני לא רוצה שזה יחזור על עצמו.

מירב בן ארי: זה רק מראה כמה שאת שולטת בחומר כי על כל מה שאת אומרת יהיה דיון.

מירב בן ארי: על הסייעות יש לנו בשעה 11, בשתים עשרה יש לנו על ההסעות.

מירב בן ארי: את שולטת בחומר.

נורית קורן: בסדר.

נורית קורן: מערך ההזנה.

נורית קורן: לגבי מערך ההזנה אני רוצה למר לכם שהגיעו אלי תלונות שיש מקומות שהאוכל לא ראוי ותלמידים בחינוך מיוחד, במקומות של חינוך מיוחד - - -

מירב בן ארי: רגע, מה זאת אומרת, האם את מתכוונת בתוך בית הספר?

נורית קורן: כן, בתוך בית הספר, כן.

מירב בן ארי: האם זה לא מערכת הזנה של כל בית הספר?

נורית קורן: לא, לא, לא, אני מדברת על חינוך מיוחד.

נורית קורן: שבעצם הם לומדים בבית הספר, נשארים עד שעות מאוחרות, איכות המזון, אנחנו מדברים על החינוך המיוחד, על אלה שנשארים עד ה- 15 באוגוסט.

נורית קורן: הגיעו אליי כל מיני תלונות בעניין, האם השלטון המקומי אחראי על האוכל?

נורית קורן: לא משנה אבל משרד החינוך גם יש לו יד בזה.

<חיה הראל: כל הקטע של אחרי אחת וחצי זה השלטון המקומי.

נורית קורן: גרוע, אני רוצה שגם את הנושא הזה אנחנו נבחן.

נורית קורן: אני אעלה את זה בפניכם אבל הגיעו לפני תלונות.

נורית קורן: אוכל לא ראוי, דברים לא ראויים, שמנסים לקלוע לטעם של הילדים ומנהלת בית הספר לא מוכנה לשמוע את הדברים האלה וזה חמור מבחינתי.

נורית קורן: ועדות השמה.

נורית קורן: הבנתי שוועדות השמה הן מאוד קשיחות.

נורית קורן: אני חושבת שצריך לשים לב קודם כל לכל הפרמטרים שתובעים בוועדות השמה.

נורית קורן: יש פרמטרים שהם לא נכונים והם לא במקום למשל, אני ראיתי "הפרעות התנהגותיות" או עוד משהו 'לייד', צריך גם לחשוב איך משנים את הדברים האלה, שיישמעו גם להורים בצורה קצת יותר נורמאלית.

נורית קורן: אני גם רוצה שוועדות ההשמה יהיו קצת יותר גמישות, כי כמה שנשלב ילדים בחינוך הרגיל כך יהיה טוב יותר גם לילדים עצמם וגם למערכת.

נורית קורן: אנחנו נמצאים היום ביום של אנשים עם מוגבלות ואני בדיעה שגם בבית הספר, גם אם לא נוח להורים של הילדים שנמצאים בבתי ספר בחינוך הרגיל שיהיה ילד שהוא קצת שונה וחריג, עדיין אנחנו כן צריכים לשלב ולמה אנחנו צריכים לשלב אותו?

נורית קורן: כי אנחנו צריכים להגיע לחברה ערכית ושוויונית, וברגע שילד גדל עם ילדים כאלה אז הוא לא מפחד מהם, הוא מבין שיש גם מישהו אחר שיש לו קשיים, ואת יודעת מה, אולי הוא גם יסייע לו.

נורית קורן: אני לימדתי חינכתי את הילדים שלי תמיד להיות חבר של זה שהכי חלש בכיתה, וזה שהכי צריך לסייע ולעזור לו.

נורית קורן: אני חושבת שמפה נגיע לחברה יותר מתוקנת ויותר מסודרת.

נורית קורן: ועדות ההשמה מבחינתי הן אות קין לכל החיים כי ברגע שהוא נמצא בחינוך המיוחד, הוא לא יכול ,לרוב, רגע, רגע, רגע, רגע, - - -

מירב בן ארי: תנו לה רק להסביר את עצמה.

נורית קורן: רגע, רגע, לא ממקום של ילדים עם חינוך מיוחד, לי אין ילדים עם חינוך מיוחד ואני רק רוצה לומר לכם - - -

מירב בן ארי: המילה אות קין היא בעייתית.

מירב בן ארי: ועדת השמה יש לה גם - - -

נורית קורן: מירב, מירב, אני הייתי - - -

מירב בן ארי: יש דבר - - -

נורית קורן: כן, כן, בסדר, בסדר, אבל אני אומרת, תקשיבי - - -

<קריאה: אני מבקשת רגע לומר - - -

נורית קורן: רק שניה, רחלי, רק שניה.

מירב בן ארי: תני לה לסיים.

נורית קורן: לפעמים יש ועדות השמה ואם המילה היא יותר מדי חזקה, אז אני אומרת שצריך לקחת בחשבון שצריך לעשות הכול קודם כל כדי לשלב ילד בחינוך הרגיל, ואם יש גם כיתות קטנות, יש הרבה אפשרויות ורק את המקרים הקשים, שבאמת לא ניתן לשלב לקחת אותם לחינוך המיוחד.

נורית קורן: וגם, לנסות לחשוב, לתת להם גם העצמה אישית שיוכלו להגיע להישגים.

נורית קורן: כיניתן, ביקרנו בתל אביב בבית ספר שהיה מבחינתנו מדהים לראות את ההישגים של כל ילד לפי היכולות שלו, וזה ממש צריך לשאוף לשם.

<קריאה: זה המקום שאליו מוביל - - -

נורית קורן: רק שאלה אחת כדי לסגור את הנושא, מצטערת שעשיתי הכול בבת אחת כי אני צריכה להיות בעוד מספר ועדות.

נורית קורן: ב- 6.6.

נורית קורן: היה יום העיוור ואת זוכרת, רחלי, אמרת לנו ש-190 ערכות דיגיטליות חסרות בבתי הספר.

נורית קורן: אני רוצה לדעת מה המצב עם הסיפור הזה.

<קריאה: למה זה קשור?

נורית קורן: למה זה קשור?

נורית קורן: כי יום לאנשים עם מוגבלות היום.

<שולמית כהן: אין שום בעיה, אני מוכנה, אנחנו קיבלנו תקציב - - -

<יהודית גידלי: שולמית כהן, אחראית על - - -

<שולמית כהן: אני ממונה על לקויי ראייה ולקויי שמיעה, ואנחנו קיבלנו תקציב נגישות במסגרת חוק זכויות לאנשים עם מוגבלויות ואנחנו תיקצבנו שבעה מליון שקלים ולתלמידים עם לקות בראייה, לצורך רכישת ציוד.

נורית קורן: אז זה נרכש ולכל הילדים כבר יש?

<שולמית כהן: עכשיו זה ברכישה, ה'קול קורא' יצא, אתמול נסגר ה'קול קורא', הרשויות המקומיות עכשיו רוכשות.

נורית קורן: תקשיבו, השנה התחילה, אנחנו נמצאים כבר בחנוכה, שליש של השנה עבר, אני דורשת מכם שעד סוף החודש תדאגו.

נורית קורן: אני ממש מבקשת מיושבת ראש הועדה, זה קצת חמור בעיניי.

<שולמית כהן: התקציב הגיע - - -

נורית קורן: בסדר אבל תקשיבו, את הילדים זה לא מעניין.

נורית קורן: הילדים היו צריכים לקבל, מאה ותשעים ילדים שלא היה להם בשנה שעברה, אמרתי לך רחלי, מבחינתי הם לא נמצאים בכיתה.

נורית קורן: מרגע שאין לו - - -

<שולמית כהן: אני לא מוכנה לקבל את זה, ליד כל ילד כזה, ליד כל תלמיד כזה, סליחה, באמת, - - -

נורית קורן: אבל זה לא בסדר - - -

<שולמית כהן: ליד כל תלמיד כזה יש אנשים, יש מורה תומכת, שמנגישה להם את החומרים.

<שולמית כהן: אגב, אנחנו לא מדברים על 190 ילדים עם הלקות הכי קשה ויש להם אלטרנטיבות אחרות.

<שולמית כהן: זה לא שהם יושבים בכיתה חסרי מעש.

נורית קורן: לא אמרתי שהם חסר מעש.

<שולמית כהן: לא, כאילו הם לא בכיתה.

<שולמית כהן: כל חומרי הלימוד מונגשים עבורם, מונגשים עבורם.

נורית קורן: ראינו באיזה מחסור הילדים האלה הולכים לבית הספר לצערי הרב אבל לא נסטה.

נורית קורן: תרשמי את זה.

מירב בן ארי: רשמתי, אין בעיה, אנחנו נעשה בדיקה גם בנושא שהעלית.

מירב בן ארי: תודה רבה חברת הכנסת קורן.

מירב בן ארי: אני רוצה תגובה של משרד החינוך.

מירב בן ארי: אתם תדברו כולם, אל תדאגו.

מירב בן ארי: רצית לומר משהו.

<רחל אברמזון: אני רוצה לומר על ועדות ההשמה.

<רחל אברמזון: ועדות ההשמה הן הוועדות שקובעות את זכאותו של הילד לשירותי החינוך המיוחד.

<רחל אברמזון: את יודעת שעם אימוץ העקרונות של ועדת דורנר, שאנחנו אומרים ללכת ברוח העקרונות שהיא הציבה בוועדה שלה ובדוח שהיא הציגה, מדברים על זכות הורים לבחור את המסגרת החינוכית של הילדים.

<רחל אברמזון: ולכן, אני רוצה לומר שאחת הוועדות החשובות שמאפשרות באמת את מימוש הזכות של הילדים, כי באמת הועדה הזאת, ועדה סטטוטורית קרי ועדת ההשמה.

<רחל אברמזון: ושם השיח מתנהל בשיתוף עם ההורים, בשיתוף עם נציגות הורים, נכון, יכול להיות שיש שמקומות מסויימים שצריך קצת אולי להיות קשובים יותר אבל, העקרונות של הועדה וגם המונָחים שעליהם דיברת, הם מונחים מאוד מקצועיים, הם לא מונחים שהאגף לחינוך מיוחד במשרד החינוך הוציא והמשרד החליט עליהם.

<רחל אברמזון: אלה מונחים מקצועיים כלל עולמיים, זה לא משהו שאנחנו המצאנו או הגדרנו.

<רחל אברמזון: ולכן, אני רוצה לומר שישנן בעצם שתי ועדות מרכזיות.

<רחל אברמזון: האחת היא ועדת השילוב, שמתקיימת בתוך בתי ספר ומאפשרת את הזכות של הילדים לקבל מענה או תמיכה בצורה כזו או אחרת, והשנייה, היא ועדת השמה.

<רחל אברמזון: לכן, המשמעות של הועדות האלו היא מאוד חשובה.

<רחל אברמזון: זה מן הצד האחד, הדבר השני, אני רוצה לומר שגם אנחנו מכוונים להעצים יותר ולאפשר יותר את ההשתלבות, ככל שהיא ניתנת וככל שמתאפשר לתלמידים שלנו בתוך הקהילה, בתוך מערך החיים הרגיל ובתוך מסגרות החינוך הרגיל.

<רחל אברמזון: אני גם דרך אגב, אולי לא תהיי בדיון הבא אבל אנחנו נציג גם את העלייה של השתלבות הילדים בתוך המסגרות הרגילות.

<רחל אברמזון: אנחנו חושבת שזה מהלך נפלא ומאוד מאוד יפה.

נורית קורן: אני מתנצלת מראש כי יש ועדות - - -

מירב בן ארי: המילה הזאת, אני רואה את התגובות שלכם מולה, הייתה מילה קשה מאוד, בעיקר לוועדות שהן סטטוטוריות ונכון, נכון, רואים שזה בלבך.

מירב בן ארי: רואים.

נורית קורן: תראי, אם לא היה לנו שיח פה משותף אז לא הייתי אומרת את הדברים אבל אני גם רוצה להגיד לכם, לפעמים מן הצד השני, הורים שפונים אליי, שפנו למשהו מאוד מאוד קטן ופתאום קיבלו את ההגדרות שאתם נותנים הם ב'שוק' אז אני, כנציגת ציבור, אני באה ואומרת את רחשי הלב של הציבור.

נורית קורן: לא הכול אני – ואני אומרת לכם עוד פעם, יש דברים שיש לי ניסיון אישי, לי יש ניסיון אישי עם ליקויי שמיעה אבל לי אין ניסיון אישי בשאר הדברים ואני באה להגיד כאן

נורית קורן: את רחשי הלב של הציבור - - -

<רחל אברמזון: מכוונת לנו את התיווך.

נורית קורן: כן, כן .

מירב בן ארי: תודה לחברת הכנסת נורית קורן.

נורית קורן: אני מתנצלת שאני יוצאת, זה דיון מאוד מאוד חשוב ובדיון הבא אני עושה גם משהו חשוב בוועדה למינוי שופטים, לא יכולה להשאיר את הבמה פתוחה שם.

מירב בן ארי: הוועדה מודה לחברת הכנסת נורית קורן על פעילותה החשובה למען ילדים עם מוגבלויות.

מירב בן ארי: אני חייבת לומר משהו, כי אני מקשיבה לכם הרבה, שמאוד חשוב שיש חברי כנסת שלוקחים נושא מסוים ומקדמים אותו, כי אז גם חבר הכנסת לא מתפזר לדברים אחרים וגם הוא ממש dedicated למטרה הזו וזה ייאמר לזכותם.

מירב בן ארי: הגברת שביקשה עם הלאפ טופ, רק תציגי את עצמך מולי, הציגי עצמך לוועדה.

מירב בן ארי: היא ביקשה מזמן.

<אסתר קרמר: אסתר קרמר, אני אמא לשלשה ילדים משולבים בשילוב יחידני, על הספקטרום האוטיסטי, ועוד ילדה אחת עם לקויי למידה והיפר אקטיבית, היא לא יכולה לשבת בכיתה רגילה, נמצאת בכיתת ליקויי למידה, שיושבת בתוך בית ספר רגיל.

<אסתר קרמר: הילדים האלה אם מדברים על מסגרות קיץ, אין להם מסגרת גם ביולי, לא רק באוגוסט.

<אסתר קרמר: מן ה-1 ביולי הם לא מסודרים.

<אסתר קרמר: זאת אומרת שב-31 ביוני היא מגיעה הביתה.

<אסתר קרמר: זה אומר שחודשיים - - -

מירב בן ארי: רגע, רגע, שניה, בואי, רגע, לא, בואי, קודם כל על הראשון ליולי את מדברת, כי שמענו יוני, - - -

<אסתר קרמר: אמרתי 31 ביוני.

<אסתר קרמר: כמו כל הילדים.

מירב בן ארי: יופי, 31 ביוני.

מירב בן ארי: רגע, שניה, ה-30.6.

מירב בן ארי: מקובל על הוועדה.

מירב בן ארי: רגע, רגע, את מתייחסת לאותה בת שיש לה ליקויי למידה.

<אסתר קרמר: כן, זאת אומרת שאין להם בכלל קייטנת קיץ.

<אסתר קרמר: היא לא יכולה להיכנס לקייטנת קיץ של המתנ"ס או משהו, כי אין לה סייעת, אין לה סייעת, היא לא ילדה שיש לה סייעת והיא לא יכולה להיכנס לשום קייטנה כי היא ילדה היפר אקטיבית מאוד, אז היא לא יכולה להיות בשום קבוצה של יותר מעשרה ילדים, שיש לה היום בכיתה.

<אסתר קרמר: היא לא יכולה לעשות את הדברים בכיתה גדולה.

<אסתר קרמר: זה אומר שחודשיים אני צריכה להיות איתה בבית, או בעלי או אני, או שזה תורנויות, אפילו לא לשים אצל סבתא כי היא ילדה היפראקטיבית מאוד, אז רק אנחנו יכולים להיות אתה.

<אסתר קרמר: זה אומר – ואני לא מדברת על פסח שאפשר עוד להסתדר אבל, החופש הגדול הוא חודשיים, חודשיים שהילדה בבית.

מירב בן ארי: האם הילדה שלך יש לה a.d.h.d.?

<אסתר קרמר: כן.

מירב בן ארי: או.

מירב בן ארי: קיי, בגלל שאני מכירה את הנושא של הפרעות קשב והיפר אקטיביות, אני חושבת שזה לדיון נפרד.

מירב בן ארי: ולא סתם אני אומרת לך את זה כי מה שהועדה הזו עוסקת בו בדיון הזה הוא באמת, ולכן שאלתי כאן לפני כן, מה זה ילד עם צרכים קלים, ואמרו לי מהו ילד עם צרכים קלים ואם אני הייתי רואה אז הייתי מבינה שיש לו צרכים קשים, כאדם מן הישוב, לצורך העניין, שלא נחשף.

מירב בן ארי: לכן הנושא שאת מדברת עליו, הפרעות קשב וריכוז, הוא קשור ללקויות למידה, שזה נושא אחר ודווקא חשוב לי שהועדה הזו תתמקד באותם צעירים שסובלים, שוב, עם גרשיים מאוד גדולים לעניין הזה, מנכות קלה.

מירב בן ארי: אז אני מודה לך על השיתוף אבל חשוב לי.

<רחל אברמזון: יש כיתה ילדים ליקויי למידה.

<אסתר קרמר: היא לא בכיתה רגילה.

<רחל אברמזון: גם לילדים האלה כי ישנם ילדים שזכאים לשירותי חינוך מיוחד.

<רחל אברמזון: היא ילדה שנמצאת - - -

מירב בן ארי: תודה רבה על התיקון רחל.

<רחל אברמזון: גם בהורים - - -

מירב בן ארי: זאת אומרת שמה שאנו אומרים לך כאן בוועדה זה שברגע שהנושא יתקדם – כמו שהובטח לנו כאן, גם הילדה שלך - - -

<רחל אברמזון: הילדים בתכנית - - -

מירב בן ארי: תוכל להיות בתכנית הזו.

<אסתר קרמר: את מדברת על לקויות קלות, גם כשדיברו על לקויות - -

מירב בן ארי: אין קלים.

מירב בן ארי: אני אמרתי.

<אסתר קרמר: רגע, כשדיברו על 'שכיחות גבוהה', 'שכיחות נמוכה', והם מושגים שהם בוויכוח.

מירב בן ארי: יוליה פה והצוות מן ההורים הבינו על מה אני מדברת אבל לא משנה, בסופו של דבר קיבלנו את הפתרון הטוב, וזה מה שרצית.

מירב בן ארי: והיא תיקנה אותי – ובצדק.

מירב בן ארי: אני חושבת שקיבלנו כאן את מה שרצינו לשמוע ותודה רבה על התיקון.

מירב בן ארי: ועכשיו, יוליה, ורק בקצרה.

<תמר שי: אני יכולה שניה?

מירב בן ארי: שניה, יוליה, תדבר תמר, אל תדאגי,

<יוליה בן משה: לפני שנורית יוצאת.

מירב בן ארי: משפט לנורית.

<יוליה בן משה: אני רוצה לחזק את מה שחברת הכנסת נורית אמרה ואני אחזק את זה ממקום אחר.

<יוליה בן משה: המערכת עובדת, או חינוך מיוחד או שילוב.

<יוליה בן משה: והדיכוטומיות הזאת מונעת פתרונות לילדים.

<יוליה בן משה: אנחנו מכירים מקרה שילד שנמצא בחינוך המיוחד עד ל 31 ביולי והאם מוצאת פתרון ברשות המקומית, להמשיך בקייטנה עירונית ויש לו סייעת בחינוך המיוחד אם הוא זכאי, אבל הרשות המקומית לא מוכנה.

<יוליה בן משה: ופה, ואז - - -

מירב בן ארי: לא מוכנה כי?

<יוליה בן משה: קודם כל יש עקרונות שאני עד עכשיו לא מצליחה להבין, שסייעת שעובדת בחינוך המיוחד לא יכולה לשלב את הילד אחר כך בקייטנה העירונית.

<יוליה בן משה: זו הנוקשות שחברת הכנסת קורן דיברה עליה, שזה כל הזמן 'או או', ואני חושבת שהמערכת צריכה להתחיל לעבוד ב'גם וגם'.

<יוליה בן משה: הילדים הם לא רק חינוך מיוחד והם גם לא רק שילוב, אנחנו כולנו מורכבים ולכן המערכת לא מצליחה לענות.

<יוליה בן משה: במקרה הזה אני ורויטל התייאשנו ואמרנו: את תציקי לרחלי ואת יודעת את המקרה, והמערכת חייבת, גם עם השלטון המקומי, להתחיל לחשוב על פתרונות יצירתיים.

<יוליה בן משה: זה שאת - - -

מירב בן ארי: אנחנו תיכף נשמע גם את השלטון המקומי.

<רחל אברמזון: אבל זה לא מדויק לומר שהיא לא יכולה.

<רחל אברמזון: תקשיבו.

<רחל אברמזון: כשהילד יושב בכיתת חינוך מיוחד או במסגרת של חינוך מיוחד, בתוך הכיתה הזאת נמצאים לפעמים חמישה ילדים, שמונה ילדים, שנים עשר ילדים, תלוי במורכבות של הכיתה ובאיפיון שלה.

<רחל אברמזון: ואז, לתוך הכיתות האלו נכנסות סייעות מתגברות.

<רחל אברמזון: אם ילד אחד בודד משתלב בתוך הקייטנה אבל יש עוד עשרה אחרים שגם הם יכולים להשתלב, אז הסייעת הזו לא יכולה ללוות ילד אחד בודד, היא סייעת של כיתה.

<רחל אברמזון: נכון שבמסגרת – ובדיוק במקרה הזה שיוליה מדברת עליו, אנחנו באמת בשיח הזה מול השלטון המקומי, למצוא את המענים לאותם ילדים שילכו למסגרות העירוניות ויוכלו להיות שם מלֻווים – אולי לא ברמה האישית אפילו, יכול להיות שקבוצתית, על ידי מישהו שיוכל ללוות אותם בדרך.

<רחל אברמזון: רק שצריך להיערך לזה.

<יוליה בן משה: נכון אז זה בדיוק הזמן שצריך לקחת את כל הקונסטלציה - - -

<רחל אברמזון: גם הסייעות כי זה לא הסייעת האישית של הילד - - -

<אסתר קרמר: כן, כן, אצלנו - - -

<רחל אברמזון: יכולה ללכת אתו לכל - - -

מירב בן ארי: בסדר גמור, היא רק רצתה לומר לך.

<נירית סעדון: אני רוצה לחזק, כולם רוצים לחזק פה אבל, בנושא של ועדות השמה, זה לא כל כך מדויק שההורים בוועדות השמה הם בשיתוף, הם ביחד, כי זה להיפך, אני ממקום אפילו אישי שלי, לא פעם ולא פעמיים הגעתי למלחמות בוועדות השמה כי התעקשתי להשאיר את הילד בחינוך רגיל.

<נירית סעדון: ההורים עומדים שם באיזשהו מקום שבו מעמידים אותם ומביאים אותם למצב שהם יבינו שהילד שלהם צריך ועדת השמה.

<נירית סעדון: אז מאוד נכון שלא כל ילד צריך – ובמקרה האישי שלי אחרי שלש ועדות השמה לא נתתי לזה להגיע, עד היום אני נהנית, אמנם היום הוא כבר בחינוך מיוחד, אני יכולה להגיד מן המקום שלי שברגע שהוא נכנס לחינוך המיוחד שם הוא התדרדר, כי הוא לא התאים לשם, ועד היום, בגלל שהוא סיים את בית הספר היסודי לא ויתרתי ולא נתתי לוועדות השמה להשפיע עליי, אז עד היום אני נהנית מן הילדים האלה ומן השילוב עם הילדים הרגילים.

<נירית סעדון: כשהבן שלי היה בתוך מערכת של רגילה בחינוך רגיל במערכת רגילה, היום תענוג לראות איך הילדים האלה מגיעים מכל הקצוות של בית הספר התיכון ועדיין מגנים על הילד הזה.

<נירית סעדון: כך שבאמת לשלב ילד בחינוך הרגיל הוא הדבר הכי נכון לעשות.

<נירית סעדון: כמובן שיש לפעמים – ולא לפעמים כי ברוב המקרים, אבל אם כבר מדברים על ועדות השמה צריך להיות מאוד מאוד קשובים להורים.

<נירית סעדון: אני אמא עם כוח, יכולתי להביא את המצב לכך שהשפעתי באיזשהו מקום בוועדה, ואם כבר הרמתי ידיים אז זה היה כי בתיכון באמת לא היה כבר לאן ללכת ואני מסכימה והסכמתי והכל, אבל עד היום אני נהנית מן החוזק שהיה לי כי אני רואה כמה התוצאות היו טובות, וגם זה היה בשביל הילדים, ותמיד המחנכת עד היום, היא כבר בפנסיה, היא אומרת לי שכמו שלבן שלי זה היה טוב, ככה זה היה לארבעים שילדים שלמדו ושילבו בהשתלבות מערכת מיוחדת.

<נירית סעדון: כיתה מיוחדת זה הפך להיות.

<נירית סעדון: ואלה ילדים אחרים היום.

מירב בן ארי: קודם כל, אני לא יודעת אם את יודעת, אבל את מאוד מרגשת.

מירב בן ארי: שמעי, הסיפור מרגש.

מירב בן ארי: כל פעם אנחנו יושבים כוועדה וחברי כנסת אבל אמרת דברים מאוד מרגשים, יפים.

<נירית סעדון: ישבתי מול ועדה, הורים שהם באים חלשים וגם ככה אומרים להם: הילד שלכם, הילד שלכם, הוא לא בסדר, הוא לא בסדר, הם יושבים שם חסרי אונים.

<נירית סעדון: מאוד מאוד משותקים.

<נירית סעדון: מאוד מאוד קל לשנות אותם ולבוא להגיד להם: הילדים שלכם לא בסדר, לא יכולים להיות במערכת חינוך רגילה, מפה אנחנו משלבים אותם במקום אחר.

<נירית סעדון: מי שלא חזק ולא יודע לא לוותר נופל בין הכיסאות.

מירב בן ארי: אני רוצה לשאול שאלה את משרד החינוך, האם המדיניות של משרד החינוך היא באמת לשלב את אותם תלמידים בעלי לקויות קלות, בתוך כתות רגילות או שכשמדיניות אתם, כפי ששמענו כאן מן הגברת, נוטים לשלב אותם בכיתות של חינוך מיוחד.

מירב בן ארי: מהי המדיניות?

<רחל אברמזון: אני אומרת שהמדיניות לא קשורה בשלב הנוכחי, בכלל לעניין של הלקות.

<רחל אברמזון: הלקות יכולה להיות לקות כזו או אחרת.

<רחל אברמזון: התיפקוד של הילד יקבע את היכולת שלו להשתלב.

<רחל אברמזון: ככל שהוא יכול בהחלט נעודד את ההשתלבות שלו.

מירב בן ארי: אז את תשובת המדיניות ענית לי בסוף.

<רחל אברמזון: חד משמעית הנטייה היא לאפשר לכל הורה באמת לבחור את סוג המסגרת לילד שלו אז לאט לאט.

מירב בן ארי: מה שאמרת עכשיו, כי גם אם לא התכוונת, אמרת שאין מדיניות.

<רחל אברמזון: אין 'לא התכוונתי', כל מה שאמרתי התכוונתי.

מירב בן ארי: יפה, לא, שאלתי אותך על מדיניות ואמרת לי: "אין מדיניות אבל"

<רחל אברמזון: לא, אמרתי שאין מדיניות שאומרת לקות קלה כן תיכנס ולקות קשה לא תיכנס.

<רחל אברמזון: להיפך, התפקוד הוא שקובע.

<רחל אברמזון: הרעיון הוא שכל ילד שיכול ככל שהתפקוד שלו - - -

מירב בן ארי: עדיף לשים אותו במסגרת של - - -

<רחל אברמזון: לאפשר לו, וההורים מבינים שבמקום הזה הוא יכול להצליח, וגם הצוות המקצועי רואה את זה אז בוודאי שזו השאיפה שלנו.

נורית קורן: רחלי, נכון שזה לא לדיון של היום אבל אני רוצה לספר לכם - - -

מירב בן ארי: גבירתי, האם את רוצה שנדבר?

מירב בן ארי: בואי שבי ליד השולחן.

נורית קורן: אני רוצה לספר לך מקרה השבוע.

נורית קורן: של חברה.

נורית קורן: הילדה שלה באמת שובבה ושלחו אותה לפסיכולוג וכל מה שצריך, את כל המערך, כדי לתת לה ריטלין.

נורית קורן: הנוירולוג אמר שהוא לא יודע להחליט, שהיא נמצאת ממש על הגבול.

נורית קורן: הייתה על הגבול ושלח אותה חזרה לבית הספר ללא ריטלין.

נורית קורן: המורה עמדה על זה שהיא תקבל ריטלין ועכשיו, חזרו שוב ושוב, והמורה לוחצת יותר מאשר - - -

מירב בן ארי: זה קורה כל הזמן.

נורית קורן: זה קורה, בכיתה של שלושים וחמישה תלמידים כשיש איזה שניים שלושה שלוקחים ריטלין אז המורה חסרת סבלנות וחסרת אונים, אני מבינה אותה, שהיא אומרת להורה ושולחת אותם ושוב ושוב, שוב ושוב, לקחת ריטלין, כשהילדה לא צריכה.

<רחל אברמזון: אני רוצה לומר כך, אני רוצה לומר כך, - - -

מירב בן ארי: שניה, שניה, שניה, לא.

<חיה הראל: תודה לחברי "כנפיים".

מירב בן ארי: תודה לחברי "כנפיים".

<רחל אברמזון: כל הכבוד.

מירב בן ארי: האמת שאם הייתי יודעת מן ההתחלה אז הייתי מברכת גם אותם, פשוט הסתכלתי עליהם ואף אחד לא אמר לי מיהם, רגע, שניה, אני רוצה בבקשה, הגברת ממתינה הרבה זמן, בואו נכבד.

מירב בן ארי: בואי תציגי את עצמך.

<תמר שי: שמי תמר ואני מארגון "קשר", גם אמא, לילדה עם צרכים מאוד מורכבים.

<תמר שי: ואני רוצה להגיד כמה דברים.

<תמר שי: קודם כל מן הפניות של הורים –ויש לנ וכל הזמן פניות של הורים, עולה תמונה שהיא קצת מטרידה, שהרבה הורים מתלבטים, יש להם ילדים שיכולים להיות משולבים והלקויות הן כמו שאנחנו מדברים עליהן, יותר קלות עם יותר אפשרויות שילוב, וההרים בעצם בוחרים במסלול של החינוך המיוחד או דוחפים את עצמם במסלול של החינוך המיוחד, בגלל שהם אומרים: אנחנו לא נעמוד במה שמסביב, זאת אומרת, לא נעמוד בחופשות, לא נעמוד באורך יום הלימודים, אנחנו לא נעמוד בהיעדר הסעות, אנחנו לא נעמוד בטיפול בילד בלי המערך הזה, כי הילדים שלנו, אין מה לעשות, הם עם צרכים מורכבים בסופו של דבר, זה בדיוק כמו שאמרתן.

<תמר שי: כשאנחנו אומרים לקויות קלות במינוחים שאנחנו נוהגים להשתמש בהם אז עדיין כלפי חוץ אלה הן לקויות מאוד קשות, ואלה ילדים שלא יכולים באמת להיות בצהרון הרגיל או בפעילות שאחרי בית ספר הרגילה כמו תנועות הנוער וכו' הם לא יכולים להיות שם בלי התמיכות.

<תמר שי: ואין להם את כל הזכויות.

<תמר שי: ההורים הם נדרשים לוותר על כל הזכויות כי הם אומרים: אנחנו לא נעמוד בטיפול בילד ולכן אנחנו בוחרים בחינוך המיוחד כשאנחנו יודעים, שבסופו של דבר אנחנו עושים עוול, גם לילד וגם לחברה כולה.

<תמר שי: זו פשוט דילמה שהיא לא הגיונית יותר לעמוד בה.

<תמר שי: זה דבר ראשון - - -

מירב בן ארי: מצד שני, אבל, את אומרת כאן משהו שאני – בתור אחת שהגיעה ממערכת החינוך, אני תוהה איך את רוצה לפתור את זה.

מירב בן ארי: כי אם הורה בא ואומר: אני רוצה שהילד שלי ילמד בכיתה רגילה, הילד שלי יכול, הלכו לוועדת השמה, בית הספר המליץ, once הילד נכנס לכיתה רגילה, מה תעשה מערכת החינוך?

<תמר שי: כן, אבל אתה ילד שילוב בכיתה רגילה ולכן התמיכות שאתה מקבל אותן בשיגרה אתה צריך להמשיך ולקבל אותן.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד לך עוד משהו, אתמול הייתי בדיון בוועדה לזכויות הילד, עסקנו בחזקת הגיל הרך, זה פשוט 'להבדיל' אבל זה באותו ענין של אותו ענין.

מירב בן ארי: ודיברו על אם חד הורית שברגע שהיא הולכת למשמורת משותפת, היא מוותרת על כל הזכויות שלה כאם חד הורית, להבדיל, הנחה בארנונה, כשאם היא הייתה חד הורית לצורך העניין שרק מקבלת מזונות אז היא הייתה מקבלת.

מירב בן ארי: אותו דבר פה ו'להבדיל', למה אני אומרת?

מירב בן ארי: once אתה בא ואומר:

מירב בן ארי: מוכן אני –לצורך העניין פה מדובר על משמורת משותפת עם הגבר, כאן זה לבוא ולשלב את הילד בכיתה, באופן אוטומטי אני מוותר על הזכויות שהיו מגיעות לי אם הילד שלי היה נמצא בחינוך המיוחד.

מירב בן ארי: לכן אני תוהה מה הפתרון.

<תמר שי: אני חושבת שצריך לדבר בשפה של צרכים זאת אומרת, הילד שלי הוא יכול להיות חלק מן החינוך הרגיל ולהיות משולב עם סייעת ועם תמיכות מבית הספר וכו', צריך לנסות להמשיך לתת לו תמיכות גם בחופשים, בכל מקום שבו בית הספר לא יכול לתת את התמיכה אז צריך לאפשר את התמיכה הזאת ולא להגיד חינוך מיוחד זה חינוך מיוחד ושילוב זה שילוב.

מירב בן ארי: הבנתי.

מירב בן ארי: הבאת כאן נקודה מעניינת.

<תמר שי: רק נקודה נוספת, אם כבר נתנו לי, שוב, עלה פה הסיפור של ועדות השילוב ואני אגיד במשפט אחד.

<תמר שי: רחלי ומשרד החינוך מכירים את העמדה הזאת של "קשר" בנקודה הזאת.

<תמר שי: ההורים הם המומחים לילד שלהם.

<תמר שי: יש רופאים ויש פסיכולוגים ויש עובדות סוציאליות וכל המערך הזה הוא מבורך והוא מבין – אין פה ספק אבל, בסופו של דבר, בילדה שלי, הספציפית – לא בלקות הספציפית אלא בילדה שלי, אני אלופה, אני יודעת הכי טוב ולכן, כשאני מגיעה לוועדת ההשמה צריך להקשיב לי כמומחית ולא כאמא.

מירב בן ארי: האם את מרגישה שוועדות השמה לא שומעים את קול ההורים?

<תמר שי: לא שהם לא שומעים את קול ההורים אלא שהם לא רואים בהורה מומחה.

<תמר שי: זאת אומרת, יש את צוות המומחים ויש את ההורה, שהוא משלב את הרקע שלו ואת האהבה שלו ואת הדברים האלה.

<תמר שי: ונכון, יש לו רגש ויש לו אהבה אבל יש לו מומחיות.

<תמר שי: הוא מומחה.

<תמר שי: הוא מומחה כמו יתר המומחים ואני חושבת שמשרד החינוך צריך לתת לתפיסה הזו לשקוע ולראות את ההורה כמומחה לילדו.

<תמר שי: דבר שלישי שאני מעלה כנקודה, דובר פה על שילוב חינוך מיוחד ומה שביניהם ושוב, אני מביאה את המקרה הפרטי שלי, ילדה עם לקויות די קשות.

<תמר שי: אמרו פה לפניי ואמרו מאוד מאוד יפה, מי שנרתע מן הסיפור של השילוב הוא הרבה פעמים הגן או הכיתה הרגילה וגם הילד זאת אומרת, יש פה התעלמות הדדית מן הסיפור הזה.

<תמר שי: אני זכיתי לחיות בקיבוץ ולכן הילדה שלי שנמצאת בחינוך המיוחד כל השנה בימים הבודדים שהיא נמצאת בחופשה, בימי ששי, היא נכנסת לגן של הקיבוץ והיא חלק.

<תמר שי: זה באמת דבר שהוא מדהים.

<תמר שי: שוב אני אומרת, לקויות קשות, פיגור שנקרא פיגור קשה, קשיים קשים מאוד, הילדים רואים בה חלק בלתי נפרד מחברת הילדים ומי שרואה את זה פשוט נדהם.

<תמר שי: אנחנו מדברים פה על "קל", "קל", "קל" אבל אפילו בלקויות הקשות רואים מה זה עושה לכולם, אז שילוב, הוא הדבר הכי נכון, אפילו בלקויות הקשות, זה חזון אחרית הימים, בגלל שאני יכולה - - -

מירב בן ארי: רשמנו את הערותייך הנבונות וגם - - -

<תמר שי: משפט אחרון.

<תמר שי: בגלל שבורכתי בקיבוץ יש לי את האופציה אבל, אולי יום אחד באחרית הימים ולפרוטוקול, משרד החינוך יקח על עצמו גם את הדבר הזה, של שילוב בימים מסוימים, בשעות מסוימות, בחופשים מסוימים, גם ילדים שהם עם הלקויות הקשות בחינוך הרגיל, וזה יתן הרבה לכולם.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע את הגברת שעוד לא דיברה, הציגי את עצמך.

<לאה פרנקל: לאה פרנקל, הסתדרות המורים.

<לאה פרנקל: קודם כל, הדברים שההורים אומרים מאוד מרגשים - - -

מירב בן ארי: כן, אני גם חייבת לומר לך, ראיתי אותה והיא כל הזמן מחכה כל כך יפה אז הייתי חייבת לתת לה לדבר אבל, אני רוצה לומר לך 'יישר כוח', וכל הכבוד על הפעילות שלכם.

מירב בן ארי: שלא תחשבו שכשאתם מגיעים לפה אז זו רק עוד ועדה ששומעים, כי אנחנו באמת מקשיבים לכם והשיח הזה הוא מאוד מאוד חשוב.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: סליחה.

<לאה פרנקל: הקדמת אותי קצת.

<לאה פרנקל: אני אשלים.

<לאה פרנקל: גם העובדה שכאן במקום הזה, הקשב הוא כזה, במהות של המפגש, זה מעיד משהו על המשתתפים ועל משרד החינוך.

<לאה פרנקל: אני מוכרחה להודות שהייתי גם מנהלת בית ספר ויש לי כמה הערות על ועדת השמה שאני כרגע לא אעיר, אבל אני חייבת לומר דבר אחד להורים: עם ההקשבה, ועם הקשר הבינ-מקצועי בינינו, כן, זה קשר בינמקצועי, מפני שאת מומחית ואני מומחית, זה לעולם לא מאבקי כוח, גבירתי, זה לא מאבקי כוח, זה הילד עומד ואנחנו חושבים ביחד מה טוב בשבילו, באמת, באמת.

<לאה פרנקל: את זה אני אומרת מניסיוני עם אלפי ועדות השמה, אלפי ועדות השמה.

<לאה פרנקל: אני רוצה לומר משהו לטובת המורים, גבירתי יושבת הראש.

<לאה פרנקל: מכאן תצא הבשורה על מעמד המורה, אם אנחנו נשמיץ את המורים ונגיד - - -

מירב בן ארי: ממש לא בוועדה הזו, אנחנו לא משמיצים אף אחד.

<לאה פרנקל: אם אנחנו "המורה כך אמר", "המורה כן הכריח" ו"המורה אמר" – למורה אין זכות, לא מקצועית ולא מוסרית לשלוח לילד לקבל ריטלין, על כורחם של ההורים ועל כורחה של מהות ההפרעה שלו בכלל.

<לאה פרנקל: זה משהו לגמרי מקצועי.

<לאה פרנקל: זה גם מנוהל אדמיניסטרטיבית כך ובאופן חוקי ככה, שלמורה אין נגיעה בעניין.

<לאה פרנקל: אלא אם כן "המורה מבקש ש", אבל אני לא נכנסת לזה, אני רוצה שההידברות כאן, השיח הזה, יכלול גם את הקדקוד השלישי שהוא מחוייב המציאות והוא המורים.

<לאה פרנקל: אתם מדברים על הארכת יום הלימודים, אתם מדברים על הקייטנה.

<לאה פרנקל: מי יעשה את העבודה הזאת?

<לאה פרנקל: מי יעשה את העבודה הזאת?

<לאה פרנקל: יעשו אותה המורים והמנהלים.

<לאה פרנקל: המורים והמנהלים והסייעות, כמובן, בלעדיהן אי אפשר, אי אפשר.

<לאה פרנקל: אני רוצה את המורים בתוך השיח הזה, בתוך ההידברות הזאת.

<לאה פרנקל: כי אחר כך תיווצרנה בעיות שלא נוכל באופן פרקטי ליישם את המדיניות, את הדברים, זה דבר אחד.

<לאה פרנקל: ועוד דבר, גבירתי יושבת הראש, אני מבקשת שבתוך ועדות החינוך, ההתייחסות אל המורים ואל מה שהם עושים תהיה התייחסות של כבוד.

<לאה פרנקל: אני לא יכולה להביא הנה מקרה פרטי ולעשות הכללה על כל המורים, זה לא כל מורי ישראל.

<לאה פרנקל: תאמינו לי, יושבים בבתי הספר אנשים שעושים – ואני לא אגיד עבודת קודש, אבל עושים עבודה נאמנה.

<לאה פרנקל: עבודה אוהבת.

<לאה פרנקל: האנשים האלה מכילים את הילדים שלכם שעות.

<לאה פרנקל: באמת.

<לאה פרנקל: ומשאת נפשם היא לקדם אותם אז אני רוצה שנדבר על המורים בהתייחסות של כבוד אל מקצוע שלהם.

מירב בן ארי: חלילה, אף אחד, לא היה כאן, לא שמענו כאן מילה אחת, שניה, שניה, לא שמענו כאן מילה אחת נגד המורים.

<קריאה: המקרה שלנו התייחס לזה שהמורים - - -

מירב בן ארי: להיפך.

מירב בן ארי: תודה רבה, הבהרת את הנקודה.

מירב בן ארי: רגע, רגע, לא, לא, שניה.

<לאה פרנקל: רק משפט.

מירב בן ארי: אז משפט ואור יצחקי מעמותת "מקום לכולם".

<לאה פרנקל: אני רוצה רק משפט.

מירב בן ארי: תסיימי משפט.

<לאה פרנקל: ממש משפט קצר כי אני יודעת שהזמן קצר.

<לאה פרנקל: שילוב זה הדבר הנכון, חינוך מיוחד זה הדבר הנכון.

<לאה פרנקל: חבר'ה, אין דבר נכון, יש את הילד ומה שמתאים לו, אז בואו, אם אנחנו רוצים להיות מומחים ומקצועיים ביחד, בואו נחשוב על שיתוף פעולה.

<נירית סעדון: זה באמת המקרה שלי שנתתי פה דוגמה, אולי זו היתה טעות אבל הייתה פה מלחמה מאוד גדולה, ואם לא מנהל בית הספר והמורה היו מסכימים להכיל את זה אז זה לא היה מצליח.

<נירית סעדון: ואני אמרתי בפירוש שעד היו אני מתקשרת למורה, אני שולחת לה תמונות של הכימיה הזו ושהיא דאגה לזה, שאפילו שהיום הילד במצב מאוד מאוד קשה, הם עדיין באים ומתאחדים כולם ובאים להיות איתו.

<נירית סעדון: וזה 'שאפו' למורה, 'שאפו' למנהל והלוואי ובאמת כולם היו כאלה, אז היו מקבלים את הילדים האלה שכן יכולים להיות בשלוב, היו מקבלים אותם.

מירב בן ארי: כן אורי יצחקי מעמותת "מקום לכולם", אם אפשר רק בקצרה.

<אורי יצחקי: שלום, רציתי לדבר על עצמי, פחות או יותר איך אני הייתי במערכת החינוך, כשאני הייתי במערכת החינוך – ואתם מדברים על שילוב של תלמידים במערכת החינוך המיוחד, נכון?

מירב בן ארי: לא, במערכת החינוך הרגיל אבל, בוא, כבר הגעת.

<אורי יצחקי: רציתי להגיד על איך אני הייתי פחות או יותר מבחינה חברתית.

<אורי יצחקי: אני מתמודד עם תסמונת אספרגר והרגשתי פחות או יותר שמסתכלים על אלה שעם האספרגר, מתייחסים אליהם כאל כלום, התלמידים בכיתה.

<אורי יצחקי: אני חושב שאפשר יותר לעשות הסברה כדי שיותר יהיה שילוב, ואפשר יותר לעבוד שלא יהיו מחיצות, כי אני הרגשתי שיש מחיצות, בין כיתת התקשורת לבין הכיתה הרגילה, - - -

מירב בן ארי: מה היא כיתת תקשורת?

<אורי יצחקי: זו כיתה של חינוך מיוחד.

מירב בן ארי: אז איך כיתת התקשורת מגיעה?

<רחל אברמזון: זו כיתת חינוך מיוחד בתוך בית ספר.

מירב בן ארי: אני יודעת שיש כיתת תקשורת אבל - - -

<רחל אברמזון: כיתת תקשורת היא מאופיינת עם ילדים - - -

מירב בן ארי: שנמצאים בתוך בית ספר רגיל אבל אני שאלתי באיזה שיעור נגיד - - -

<קריאה: אבל הם של חינוך מיוחד.

<רחל אברמזון: מה זאת אומרת, מתי הם משתלבים?

מירב בן ארי: כן, נגיד.

<רחל אברמזון: קודם כל במערך הבית ספרי - - -

מירב בן ארי: במערך הבית ספרי זה ברור.

<רחל אברמזון: אבל אורי יכול לפרט.

<אורי יצחקי: אז היו מקצועות שבהם הוציאו אותי מן הכיתה, לא למדתי את כל המקצועות בכיתה.

<אורי יצחקי: נכון שעבדו אתי אבל על הצד החברתי פחות עובדים, בבתי הספר, - - -

מירב בן ארי: על הצד החברתי אתה מדבר על השאלה איך שאר התלמידים בכיתה מקבלים אותך?

<אורי יצחקי: אני מדבר על זה וגם על זה שיש כאלה עם לקויות למידה שנשארים קצת מאחור בבתי הספר.

<אורי יצחקי: אני מרגיש שקצת נשארתי מאחור והיום אני צריך להסתבך עם ביורוקרטיה של בטוח לאומי, למצוא לי מקום שיעזור לי.

מירב בן ארי: בן כמה אתה?

<אורי יצחקי: עשרים ואחת, אני אחרי גיל תיכון.

מירב בן ארי: ומה אתה עושה היום?

<אורי יצחקי: אני עושה שנה שנייה של שירות לאומי.

מירב בן ארי: אה, הבאת לי אתמול - - -

<אורי יצחקי: כן, הבאתי לך את זה אתמול.

מירב בן ארי: נכון, אז שמע, בגלל שיש לך עניינים שהם אישיים יותר, בוא, אני אדבר אתך בסוף הוועדה, בסדר?

<אורי יצחקי: בסדר.

מירב בן ארי: כרמל אבגד.

<כרמל אבנד: שמי כרמל, אני מאלו"ט.

<כרמל אבנד: רציתי שלושה משפטים קצרים.

<כרמל אבנד: אחד, לגבי החופשות של המשולבים יחידנית.

<כרמל אבנד: עד כמה שאנחנו יודעים משרד החינוך אכן אישר סייעת והורה לרשויות המקומיות שהסייעות המשלבות יעבדו גם בחופשות אבל, הרשויות מאשרות את זה רק כשיש מסגרת של קייטנה.

<כרמל אבנד: אפשר לעשות תכניות מובנות פר תלמיד בשביל שהסייעות ילוו את התלמידים המשולבים לאורך כל החופש הגדול.

<כרמל אבנד: על זה צריך לעשות עבודה מול מרכז השלטון המקומי וחבל, כי משרד החינוך מעביר את כל התקציב לרשויות המקומיות עבור כל שני עשר החודשים, וחבל לא להשתמש בו.

<כרמל אבנד: צודקים ההורים והארגונים שאמרו שהילדים המשולבים יש להם חופשים מאד מאוד ארוכים, ואם יש תקציב אז חבל שלא להשתמש בו.

<כרמל אבנד: לגבי החינוך המיוחד בחופשות, עד כמה שאני יודעת, עדיין אין תיקצוב להזנה בחופשות.

<כרמל אבנד: תקציב ההזנה בשנים האחרונות עלה והותאם הרבה יותר לעלויות האמיתיות, אחרי הרבה מאוד שנים וכל הכבוד למשרד החינוך שהעלה את זה.

<כרמל אבנד: בחופשות עדיין ההורים נאלצים לשלם את ההזנה ואני - - -

מירב בן ארי: רגע, שאני אבין את הנקודה הזו.

מירב בן ארי: זאת אומרת, שאנחנו מדברים על אלה שעד ה-15.8.

<כרמל אבנד: ההורים משלמים עבור ההזנה.

<רחל אברמזון: אין הזנה, דיברתי על זה בהתחלה ואמרתי שזה חלק מן המערך שצריך לארגן.

מירב בן ארי: אז את אומרת שזה משהו שבהחלט יטופל.

<רחל אברמזון: מערכת הזנה, טיפולים פרא רפואיים.

מירב בן ארי: גם הפרא רפואיים שדיברנו עליהם.

<כרמל אבנד: בעיקר כשאנחנו מדברים על יום לימודים ארוך, הם חייבים לאכול ואין הגיון שלאורך השנה תהיה הזנה ורק בחופשות לא תהיה הזנה.

<כרמל אבנד: דבר אחרון, אני רוצה להגיד משהו טוב.

<כרמל אבנד: אנחנו מרגישים שהאגף לחינוך המיוחד – ולאחרונה גם מרכז השלטון המקומי עושים עבודה על מנת שבתי הספר יעבדו גם בחופשות.

<כרמל אבנד: מגוייסים, עובדים – לא שזה עובד מאה אחוז אבל בהחלט, האגף לחינוך המיוחד ומרכז השלטון המקומי, שהוציאו ביחד הנחיה, עושים עבודה מאד משמעותית ואני רוצה לנצל את ההזדמנות להגיד פה תודה, תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: אני רוצה רק לשמוע את הנציגה של השלטון המקומי, ורק כדי לעשות לך איזשהו update כי את ההתחלה פיספסת.

מירב בן ארי: דיברנו בעיקר על החיבור בין השלטון המקומי למשרד החינוך בנושא של הכנת התכנית לקראת הקיץ תשע"ו, האם את מעודכנת?

מירב בן ארי: ספרי לנו אולי מה ואיך הקשר ביניכם לבין משרד החינוך, כי אנחנו קצת הבענו דאגה לכך שלא היית בהתחלה ולא ידענו עד כמה, אז בואי, האירי את עינינו, האם הקשר ביניכם רצוף, היא אומרת שהעבודה היא מול מיכל מנקס, שממונה על תחום החינוך, האם יש איזושהי בעיה או משהו שהוועדה צריכה לדעת?

מירב בן ארי: אם את יכולה להתקרב אל המיקרופון שנוכל לשמוע אותך.

<רות מדר: ככלל מתקיימים קשרי עבודה שוטפים, יומיומיים, שבועיים, חודשיים, ישיבות של מטה מול מטה, גם עם האגף לחינוך מיוחד, גם בהיבטים של הנגישות וגם בהיבטים של הסייעות, של הסעות, הזנה, כל הרצף, ועדות ההשמה, ממש על כל הרצף, מן הגיל הרך ועד לסיום הלימודים.

<רות מדר: 'בגדול', השלטון המקומי מונחה על ידי משרד החינוך, שהוא הזרוע שאומרת לנו איך צריך להתנהל, איך צריך להעסיק סייעות, כמה זמן צריך להעסיק סייעות - - -

מירב בן ארי: הסייעות וההסעות הן לא מה שרציתי - - -

<רות מדר: אני רק נותנת דוגמה

מירב בן ארי: אני רוצה דווקא - - -

<רות מדר: כדוגמה לאופן שבו השלטון המקומי מתנהל, זו היתה סוגייה מאד משמעותית ואקוטית, עד שהבאנו למצב שבו הסייעות מועסקות גם בקייטנות ולא רק עד סיום שנת הלימודים וגם בחופשות.

<רות מדר: זו היתה סוגיה גדולה וכבדה שנפתרה שנה שעברה במאמץ משותף עם ההסתדרות.

<רות מדר: 'בגדול' השלטון המקומי מעוניין שהילדים שצריכים עזרה יקבלו את העזרה, אם זה בחינוך רגיל ואם זה בחינוך המיוחד.

מירב בן ארי: או.

מירב בן ארי: קיי.

מירב בן ארי: , ביקשת, כן, רק תציגי את עצמך.

<חנה פלוטקין: אני חני מעמותת "ביחד" אנחנו מלווים ילדי שילוב, ילדים שמשולבים יחידנית, כבר שמונה שנים.

<חנה פלוטקין: יש התקדמויות אבל עדיין מה שנאמר פה, שמשלבים ככל שהילד יכול - - -

מירב בן ארי: מה העמותה עושה?

<חנה פלוטקין: אנחנו מלווים ילדים, היו לנו במשך שש שנים מרכז טיפולי של ילדים, אנחנו עשינו את ה case manager שהדרכנו את הצוות בתוך המסגרות, הדרכנו את הסייעות, הילדים היו מגיעים אלינו אחרי הצהרים למרכז הטיפולי, שקיבלו את כל הפרא רפואי - - -

מירב בן ארי: האם יש לכם מרכזים בכל הארץ?

<חנה פלוטקין: המרכז הטיפולי היה בירושלים, - - -

מירב בן ארי: אחד?

<חנה פלוטקין: כן, מרכז טיפולי לילדי שילוב, לצערנו סגרנו אותו כי לא היה תקציב ממשרד החינוך או מכל מקום אחר, שילדים יכולים להגיע לקבל את הפרא רפואי במקום אחד, כי הילדים מגיעים הביתה באחת - - -

מירב בן ארי: האם כרגע המרכז שלכם סגור?

<חנה פלוטקין: סגרנו את זה השנה, לא פתחנו את זה השנה, נדרש תקציב מאד גדול ולא רצינו לבקש מן ההורים לכסות את התקציב.

<חנה פלוטקין: הפתרון היה שהילדים לומדים עד שתיים שתיים, אחת וחצי עד עכשיו, והיו מגיעים בשתיים וחצי אלינו לקבל טיפול פרא רפואי, לקבל קריאה וחשבון, אנחנו ליווינו אותם בתוך המסגרת עצמה גם - - -

מירב בן ארי: מאיפה היה התקציב שלכם חוץ מן ההורים?

<חנה פלוטקין: פרטי.

מירב בן ארי: מתורמים.

<חנה פלוטקין: מתורמים.

מירב בן ארי: ומה עם תקציב של תמיכות, האם לא הגשתם?

<חנה פלוטקין: לתמיכות?

<חנה פלוטקין: אנחנו נסינו להגיש למשרד החינוך כדי לקבל משרד טיפולי - - -

מירב בן ארי: יש למשרד החינוך תקציב תמיכות לעמותות, יש גם אגף ברשות, הייתי חברת מועצת העיר תל אביב ואותם ארגונים שהיו קיימים אצלנו גם הם הגישו לתמיכות.

מירב בן ארי: ואז אם עמותה, למשל, הרשות נותנת לה פטור מארנונה, כמו שהיה קורה בתל אביב כשאני הייתי.

מירב בן ארי: גם תקציב תמיכות של משרד החינוך, למשל, יש עמותה כמו "שמע" שאני מלווה, עמותה של חרשים, שמקבלת – לא מספיק כמובן, מקבלת מעט אבל עדיין זה מתקציב התמיכות של המשרד.

<חנה פלוטקין: צריך להיות מוּכָּר שהילד מגיע למרכז טיפולי, אני מכירה את ההורה, משתיים וחצי מסתובבים ממסדרון למסדרון פרא רפואי כשזה צריך להיות ממוסד.

<חנה פלוטקין: גם כשמסתכלים על שילוב, להגיד "ככל שהילד יכול" זה לא נכון, שילוב זה שאנחנו צריכים להתאים את עצמנו לילד ואילו הילד לא צריך להתאים את עצמו לסביבה.

<חנה פלוטקין: הסביבה צריכה להתאים את עצמה לילד וזה אומר, שאני יושבת עם מנהלים והם אומרים: למה שאני אקבל את הילד?

<חנה פלוטקין: אין לי שום תמיכה, אני לא יודע מה לעשות אתו, אני לא מכיר, אני לא יודע, הוא מרגיש חסר אונים, הוא לא יודע, למה שהוא יקבל אותו?

<חנה פלוטקין: המורים, הם לא רוצים לקבל אותו, ההורים דופקים על דלתות כדי שיקבלו את הילד שלהם לגן, המורים אומרים: אנחנו לא יודעים מה לעשות אתו.

<חנה פלוטקין: אנחנו לא יודעים מה לעשות, למה שתגיעו, אנחנו לא יכולים.

<חנה פלוטקין: צריך לתת - - -

מירב בן ארי: תסכמי כי אנחנו מוכרחים לסגור את הדיון בעוד שלש דקות.

<חנה פלוטקין: חשוב להסתכל לא על "ככל שהילד יכול", כשמגיעים לוועדת השמה אז לא צריך להיות "ככל שהילד יכול", כי אם אנחנו נתאים את עצמנו אז הוא יוכל יותר.

מירב בן ארי: זה ברור ודיברנו כאן על הנושא של ועדת השמה.

מירב בן ארי: חבר הכנסת ג'נאים, האם אתה רוצה להתייחס לפני שמשרד החינוך מסכם?

מסעוד גנאים: אני מאחר וכמו בכיתה, מי שמאחֵר אז אין לו רשות לדבר אבל, ביום הזה אני חושב שכל הפעילויות, אנחנו פה גם כנבחרי ציבור, אם יש בעיות כמו שהזכרנו אבל בקשר לכלל, שהמערכת, המסגרת, היא שמתאימה את עצמה לילד משום שהילד יש לו פוטנציאל ויש לו את היכולות אבל שנקבל אותו, שניתן לו את כל הנגישות בכל המובן שלה, כדי שיוכל לממש את הפוטנציאל שלו וזהו, נשמע את משרד החינוך.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: אז בבקשה, משרד החינוך, משפט סיכום והיערכות לקראת מה שהחלטנו בתחילת הדיון.

<רחל אברמזון: קודם כל מתוך הקשבה ומתוך המקום של השיח לומר תודה לכל מי שיושב כאן, על דיון מקשיב ומכיל.

<רחל אברמזון: אני רוצה כן לומר שבאמת אחד האתגרים הגדולים שניצב בפנינו הוא מהלך יחד עם החינוך הרגיל, עם מערכת החינוך הרגילה, שמשלבת וקולטת ומכילה את הילדים עם הצרכים המיוחדים במסגרות השונות, כדי לעשות את התהליכים האלה, הם לא תהליכים פשוטים אבל, אני בהחלט מסכימה שעוד יש דרך ויש לנו עוד מה לעשות.

<רחל אברמזון: והאמת היא, שכשנעבור לוועדה הבאה, ורצינו שם להציג את האתגרים בחינוך המיוחד, אז הנושא הזה של השילוב וההשתלבות והמודל שאנחנו היינו רוצים להשיג אותו, יעלה שם ואנחנו נספר עליו.

<רחל אברמזון: לגבי הארכת חופשת הקיץ, אמרתי, אנחנו - - -

מירב בן ארי: נתתי פה זמנים בתחילת הישיבה.

מירב בן ארי: הועדה הזאת תתכנס שוב.

מירב בן ארי: אני רוצה לעשות סיכום כי אנחנו צריכים לפנות את החדר ולעבור לוועדת החינוך, שם נמשיך.

מירב בן ארי: קודם כל אני באמת מודה לכולכם, גם למשרד החינוך, גם לנציגי ההורים, גם לנציגי העמותות שנמצאים כאן וכמובן לחברי הכנסת.

מירב בן ארי: אני אעשה איזשהו סיכום, חלק לפי מה שכתבו פה וחלק שאני אוסיף.

מירב בן ארי: כמובן שאני רוצה לציין בסיפוק את הרוח החדשה שנושבת במשרד החינוך.

מירב בן ארי: נראה באמת שאתם מגוייסים לטיפול בנושא הזה.

מירב בן ארי: לדעתי, אבן הבוחן הכי טובה היא לשמוע מן ההורים כי ישבתי בוועדות חינוך עם נציגי הורים שבואו נגיד, שהצפרניים נשלפו אבל פה היתה אוירה חיובית וזה מעיד גם על העבודה הטובה שאתם עושים.

מירב בן ארי: כמובן שאני רוצה לציין את הפתרונות שהעלו כאן ושוב, כאן את יכולה להגיד להורים שנמצאים אתך בקשר, שהוועדה הזו תתכנס בתחילת פברואר, משכתי עבורך קצת, לא בסוף ינואר אלא בתחילת פברואר, כדי לשמוע את הפתרון לחופשת הקיץ וגם לחופשת פסח, כמו שאמרה הנציגה של אקי"ם ובצדק, צריך למצוא את הפתרון.

מירב בן ארי: אני יודעת ששר החינוך הקדיש לנושא של לקויות למידה, צרכים מיוחדים והחינוך המיוחד מיליארד שקלים, אמרנו את זה ואני חושבת שהכסף, לפחות הפעם, הוא לא הבעיה כי הבעיה היא התכנית.

<נירית סעדון: שזה יילך למקום הנכון.

מירב בן ארי: וזה יילך למקום הנכון.

מירב בן ארי: זה "צבוע" לנושא הזה.

מירב בן ארי: כאמור, לסיכום, אנחנו ניפגש פה בתחילת פברואר, אנחנו נדון שוב בתכנית, גם לחופשת הקיץ וגם לחופשת פסח, אני מאד מקווה לראות את כולכם, אבל אני מצפה מכם לתכנית פרגמטית, תכנית שתיתן פתרון וכמובן יחד עם השלטון המקומי, כמו גם פתרון למה שאת העלית, הענין של לקויות למידה.

מירב בן ארי: עוד משהו שחשוב לנו כוועדה, ולרוח הועדה, כפי שנאמר כאן גם על ידי ההורים, הנושא של וועדת החינוך ובכלל, אנחנו כמחוקקים ונציגי ציבור, חשוב לנו שהמסר לפיו ילד שמסוגל לתפקד במסגרת רגילה, והוריו רוצים – למרות שכמו שאמרנו, הם מפסידים את חבילת ההטבות, אני קוראת מפה, גם למורים וגם לצוות החינוכי בבתי הספר, ממקום מאד חיובי, לתת לאותם תלמידים את האפשרות להשתלב בכיתות רגילות ולשלב אותם בחינוך, כי היתרון הוא לא רק לתלמיד אלא לכל הכיתה ולנו כחברה, בטח בתקופה כזאת שאנחנו כל הזמן מדברים על אנשים עם מוגבלויות ועל הצורך שלנו כחברה, לשלב אותם.

מירב בן ארי: חברה רגילה ועצמאית לכל דבר.

מירב בן ארי: אני מודה לכולכם שבאתם, אנחנו ניפגש, תודיעי גם להורים.

מירב בן ארי: תודה רבה.