ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 137, 2016-02-08 09:00

יעקב מרגי: בוקר טוב.

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.

יעקב מרגי: 8 בפברואר 2016, כ"ט בשבט תשע"ו.

יעקב מרגי: הנושא על סדר היום – משלחות לזכר השואה לפולין – תלמידים נותרים מאחור (בארץ), בגלל מצוקה כלכלית, של מספר חברי כנסת, הראשון שבהם חבר הכנסת איציק שמולי, השנייה, חברת הכנסת קארין אלהרר, השלישי חבר הכנסת אורן אסף חזן, הרביעית חבר הכנסת חמד עמאר והחמישית, חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון, שמתן הסתם, לא כולם, אבל חלקם יגיעו בהמשך, אם בכלל, אבל זה לא ימנע מאיתנו לקיים את הדיון.

יעקב מרגי: והנה הגיעה.

יעקב מרגי: אפשר להגיד לה גם ברוכה השבה.

יעקב מרגי: לא משנה שהיא נסעה בלי לקחת, שכחו אותי בבית, אתם מכירים את זה?

קארין אלהרר: שמעתי שיש לנו נסיעה עוד מעט.

יעקב מרגי: כן.

יעקב מרגי: אין מה להשוות בכלל.

יעקב מרגי: האירוח הצרפתי.

קארין אלהרר: כן, לוקה בחסר.

יעקב מרגי: מה זה?

יעקב מרגי: בלשון המעטה.

יעקב מרגי: רבותי, הוועדה קיימה דיון בקדנציה הזו, על סוגית המסעות לפולין ועלו תהיות כאלה ואחרות ולומר לכם שאם ההבטחה שיצאה בעידן המלחמות על הקרדיטים, הרי הצהרה ראשונית שהמסעות יוזלו, נשמעה כאן בשולחן הזה בעקבות הדיון, נכון מיכל?

יעקב מרגי: ואכן הוזלו, אבל יחד עם ההוזלה פתאום אנחנו מבינים שהעיקר חסר מן הספר מה שנקרא.

יעקב מרגי: התפוצצה הפרשייה הזו של הקרטל, ואז אנחנו מבינים שההוזלה זה המייק אפ שהורדנו מעל זה, הקוסמטיקה.

יעקב מרגי: כי ניתן להוזיל כנראה עוד ועוד ועוד, ואם זו לא חזירות - סליחה על הביטוי הלא פרלמנטארי על הבוקר - חזירות של גורמים עסקיים, כרגיל כמעט אצלנו בחברה.

יעקב מרגי: ושוב, אני אומר לך חבר הכנסת קארין, אני לא יודע אם היית בדיון הקודם כי אני לא זוכר, אבל כבר אז עלו תהיות דווקא מתוך המדריכים הכי בכירים.

יעקב מרגי: תהיות אם הגיל הזה, המסעות בגיל הזה אכן נותנים את האפקט שאכן כולנו רוצים לצפות.

יעקב מרגי: יש יזמות.

יעקב מרגי: אין ספק שהנסיעות לפולין הן חשובות.

יעקב מרגי: לי, אמנם לא עשיתי את זה כתלמיד, עשיתי את זה בפעם הראשונה ובפעם השנייה ואני אומר לכם, זאת צריבה, אני לוקח את ההגדרה הזאת.

יעקב מרגי: כל מה שקראתי וקראתי הרבה על השואה, הן בילדות והן בחיי הבוגרים, אבל שילוב של תשמע לתחזה, תחזה כמה שאפשר לומר, לא היינו בהווה ותוך שכך, אם לא לא הייתי כאן, אבל אחרים לצערנו הרב בהמונים, מיליונים שהיו שם, אבל זו צריבה של התשמע, לראייה, לגעת, כמעט להפוך את זה למוחשי.

יעקב מרגי: התחושה שם שכל רגע אתה שומע את הקולות, אתה מריח את הריחות, אתה חי את ההוויה הזו במקצת ואין ספק שיש חשיבות למסעות.

יעקב מרגי: וצריכה להישאל השאלה, אמנם זה לא הכותרת של הדיון היום, אבל צריכה להישאל השאלה – האם אין תחנות יותר אפקטיביות בחיי הישראלים, ואני אומר שחייב שכל ישראלי יהיה שם.

יעקב מרגי: ויש לנו הרבה תחנות שבחיי המתבגר הישראלי אנחנו נמצאים על פי חוק, ככה שאפשר לעשות את זה אם לא במסגרת הלימודים, אפשר לעשות את זה במסגרת סדרת חינוך בצבא ולמצוא איך הדרך איך כל חייל ישראלי בשנה הראשונה עובר את זה במסגרת איזה קורס כלשהו.

יעקב מרגי: אני סתם זורק, זה לא חייב להיות, אבל אין ספק שגם השאלה הזו צריכה להישאל – באיזו תחנה זה הכי רלבנטי.

יעקב מרגי: אבל אני לא אמנע את חברת הכנסת קארין אלהרר, שהיא אחת המציעות והיא כאן.

יעקב מרגי: אני מקדם בברכה את חבר הכנסת אלי כהן.

יעקב מרגי: חברת הכנסת אלהרר תאמר לנו מה הביא אותה להגיש את ההצעה לסדר.

קארין אלהרר: טוב, אז קודם כל תודה רבה אדוני על קיומו של הדיון במועד.

יעקב מרגי: רק להזכיר, סליחה, חציו של הדיון יתייחס למסעות לפולין וחציו השני, מעשר עד אחת עשרה, יהיה על סוגיות הורדת נושא השואה מבחינת הבגרות בהיסטוריה.

יעקב מרגי: לכל הנוכחים.

קארין אלהרר: שוב תודה אדוני.

קארין אלהרר: אני אגיד, אני חושבת שהמסע לפולין הוא חשוב מאין כמוהו.

קארין אלהרר: אני מכירה את התהיות שמתעוררות באשר לנחיצות המסע דווקא בגיל התיכון, ואני באה מהאסכולה שאומרת שהדבר הזה הוא נחוץ.

קארין אלהרר: היטבת לומר את זה, אדוני, מראה עיניים מחבר מאד לאירוע המכונן, הנוראי שקרה לעם ישראל.

קארין אלהרר: ואני רוצה לומר, הדבר שהטריד אותי יותר מכל, ובשלו הוגשה ההצעה לסדר, הוא הנושא של העלויות.

קארין אלהרר: כשאנחנו מדברים על הזדמנות שווה - וזה מה שהביא אותי לכנסת אדוני - ההזדמנות השווה לכולם.

קארין אלהרר: כשאנחנו מדברים על מצב שבו ישנם עדיין תלמידים במדינת ישראל, שלמרבה הצער להוריהם אין את האמצעים לשלוח אותם למסע לפולין והם מרגישים כחריגים בכיתתם, הדבר הזה הוא תקין.

קארין אלהרר: אני יודעת, החלו כבר בקדנציה הקודמת במתן מלגות לתלמידים ואני מברכת על כך, ואני חושבת שסכומי המלגות צריכים לעלות ככל שמדובר במצב סוציו אקונומי נמוך.

קארין אלהרר: הנושא של הקרטל בין החברות ותיאום המחירים הוא נושא מאד בעייתי בעיני.

קארין אלהרר: אני חושבת שמשרד החינוך צריך יותר לפקח על הדבר הזה.

קארין אלהרר: זה נמצא בתחום האחריות שלו, הוא זה שאמור למצוא את המחיר הטוב ביותר, הזול ביותר והמסובסד ביותר עבור התלמידים.

קארין אלהרר: אני באמת קוראת מכאן למשרד החינוך, שהתחיל בעבודה נפלאה בסבסוד מלגות, להמשיך בכיוון הזה, לממן יותר.

קארין אלהרר: אנחנו רוצים שכל תלמיד וכל תלמידה יחוו את החוויה הזאת.

קארין אלהרר: זו חוויה קשה, אבל אני לא חושבת שיש דרך טובה יותר להבחין ולראות את הדברים; ואני באמת חושבת שהדבר שהייתי שמחה לשמע ממשרד החינוך, זה מה עושים על מנת להוזיל את העלויות, לבחון את הדרכים שבהן ניתן לסייע למשפחות קשות יום – גם להן יש תלמידים במערכת החינוך.

קארין אלהרר: החינוך, שלא נדבר על זה שהוא צריך להיות חינם, הוא לא חינם, אבל לפחות בסכומים שניתן לעמוד בהם.

קארין אלהרר: 4,338 שקלים זה סכום לא מבוטל.

קארין אלהרר: דמיין לעצמך שיש משפחות שיש להן יותר מתלמיד אחד ב - - -

יעקב מרגי: מספיק שיש בכיתה י"א וי"ב וכבר יש - - -

קארין אלהרר: בדיוק.

קארין אלהרר: זה סכומים שלא כולם יכולים לעמוד בהם ואנחנו מדברים על מצב שבו יוקר המחייה הוא גבוה, אז זה לא אמור להיות חלק מיוקר המחייה הגבוה, ואני באמת אבקש לפעול בנושא הזה כמה שיותר מהר, לפני המסע הבא.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: לפני שאעביר את רשות הדיבור לחבר הכנסת אלי כהן, השולחן הזה, הוועדה הזו נדרשה לכמה סוגיות שקשורות בתמחור, במה שקשור במערכת החינוך.

יעקב מרגי: החשיפה הזו של הקרטל, אני לא יודע עד כמה אפשר להתייחס אליה, זה תמרור אזהרה אדום מהבהב במערכת החינוך, כי גם נדרשנו לסוגית ביטוח תאונות אישיות במערכת החינוך.

יעקב מרגי: נלחצנו בתחילת שנת הלימודים ואישרנו עליה של יותר מ-50%.

יעקב מרגי: ולאחר מכן ביוזמות כאלה ואחרות, עצמאיות, הורים הצליחו להשיג מחיר כמעט דומה למה שהיה בשנה שעברה.

<זאב גולדבלט: אפילו זול יותר.

יעקב מרגי: בסדר, אני קצת זהיר כשאני רוצה.

יעקב מרגי: אז אני אומר, בהתייחס, אם ניקח את זהות הפוליסה והגדול והכל, אז בוא נאמר, יכול להיות לעלות במחיר במידה סבירה, אבל לא מעל 50%.

יעקב מרגי: וזה אומר דרשני לגבי עוד הרבה דברים, אם זה ספרי לימוד, אין מאמץ בקטע הזה.

יעקב מרגי: אין הסתכלות.

יעקב מרגי: כנראה שזה משהו בתהליך העבודה של משרד החינוך.

יעקב מרגי: זה מחלחל וזה מהדהד באוויר להמשך הדיון.

יעקב מרגי: בבקשה, חבר הכנסת אלי כהן.

אלי כהן: תודה רבה אדוני יושב הראש על קיום הדיון בנושא הזה.

אלי כהן: אני חושב שצריך לצאת כאן בקריאה ברורה מאד, שבה או שאנחנו נותנים הזדמנות שווה לכל אחד לבוא ולצאת למסעות לפולין, או לבטל את המסעות לפולין בצורה חד משמעית.

אלי כהן: עכשיו, אני רוצה להגיד לך אדוני יושב הראש, שאני באמת מרגיש כבר תקופה ארוכה שיש כאן משהו שהוא לא סביר, אבל אני החלטתי להתעמק בו מלפני חודשיים, ואני אגיד לכם למה.

אלי כהן: לפני חודשיים, אדוני יושב הראש, הבן שלי, שהוא היום בכיתה י"ב, מתגייס עוד חצי שנה, יצא לאותו טיול בפולין.

<מיכל מנקס: זה לא טיול.

<מיכל מנקס: זה מסע.

יעקב מרגי: בסדר, הערת.

אלי כהן: סליחה, לא טיול, סליחה.

אלי כהן: גברתי, הערה טובה, אני מקבל אותה.

אלי כהן: יצא לאותו סיור בפולין, שלצורך העניין אנחנו יכולנו ושילמנו את אותם 5,000 שקלים.

אלי כהן: הילד באמת חזר עם חוויות מאד חשובות וקיבלתי לא מעט תגובות, שלמעשה חלק מהתגובות אומרות תשמע, אנחנו פשוט לא יכולים לבוא ולשלוח את הילדים שלנו למסע.

אלי כהן: כשצריך לבוא ולזכור, אדוני, שהשכר הממוצע בישראל הוא 10,000 שקלים ברוטו.

אלי כהן: 50% מהאנשים במדינת ישראל, החציון, השכר החציוני הוא פחות -6,000 שקלים.

אלי כהן: כלומר, ההורה נדרש להוציא משכורת חודשית על מנת לבוא לשלוח אותו.

אלי כהן: ואז דיברו איתי, אדוני יושב הראש, על נושא של המלגות שיש לטובת הילדים.

אלי כהן: החלטתי שאני בא וחוקר את הנושא ורואה באמת האם ניתנות מלגות ולמי.

אלי כהן: וגיליתי את הדברים הבאים.

אלי כהן: אחד, קודם כל אם נותנים לך מלגה, אתה צריך עכשיו להתחיל להשקיע שעות בעבודה קהילתית במסגרת הציבור, שככלל זה דבר טוב, אבל אני שואל אותך אדוני, האם צריך שהבן שלי הוא ילדים אחרים, את הזמן החופשי שלהם ישקיעו בלימודים ואותם ילדים, להורים שאין להם, ישקיעו בקהילה ובציבור?

אלי כהן: מה אנחנו רוצים?

אלי כהן: הם צריכים להיענש בגלל שלהורים שלהם אין כסף?

אלי כהן: עדיף לנו, אדוני, אם כבר נותנים לו מלגה, שבזמן החופשי שלו ילך וישקיע בלימודים ולא ישקיע במלגות.

אלי כהן: אז למה לבוא ולחייב אותו על זה שלהורים שלו אין כסף?

אלי כהן: זאת הסוגיה הראשונה.

אלי כהן: הסוגיה השנייה שבדקתי, אדוני, היא הנושא של כמה צריכים לשלם.

אלי כהן: אז קודם כל, התחוור בצורה מפורשת שאין כזה דבר מלגה מלאה במשרד החינוך.

אלי כהן: לא קיים.

אלי כהן: אתה חייב השתתפות עצמית.

אלי כהן: ואני שואל אותך, אדוני, האם משפחה שמקבלת הבטחת הכנסה, יכולה להגיע?

אלי כהן: יש שלוש רמות, אני קראתי, של השתתפות עצמית והרמה הנמוכה ביותר זה אפילו אותם 1,000 שקלים.

אלי כהן: שיטת המצ'ינג צריכה להיעלם.

אלי כהן: מי שזכאי ומי שמקבל הבטחת הכנסה, לצורך העניין צריך לקבל מימון מלא.

אלי כהן: הדבר הבא אדוני, מתייחס לסוגיה שבודקים האם התלמיד שנותנים לו מלגה הוא תלמיד טוב או לא טוב.

אלי כהן: כלומר מה יוצא אם כך אדוני?

אלי כהן: שאם אתה מגיע מבית מבוסס, לא בודקים את הישגיך הלימודיים, פשוט צריך דבר אחד – שההורים שלך ישלמו, אבל אם אתה זכאי למלגה, אז אתה צריך לבוא ולהיות תלמיד טוב.

אלי כהן: כלומר אדוני, יש כאן שיטה מעוותת שבה זה כבר לא נהפך להיות מסע לפולין לטובת נושא של התרשמות.

אלי כהן: זה הפך להיות מסע להורים ממעמד סוציו אקונומי גבוה, שיכולים לבוא ולהרשות לעצמם.

אלי כהן: ואני כאן קורא לך אדוני להודיע על ביטול המסעות לפולין, או מציאת פתרון לנושא.

אלי כהן: ופתרון לנושא, זה כל מי שירצה – יוכל לבוא ולצאת.

אלי כהן: ביטול שיטת המצ'ינג, שתהיה השתתפות מלאה למי שלא יכול וביטול השעות לאותם ילדים שצריכים את המלגות, הביטול לעבוד בקהילה.

אלי כהן: אנחנו רוצים שתלמידי י"ב, את הזמן החופשי שלהם ישקיעו בלימודים, ישקיעו בחברים.

אלי כהן: זה לא עונש שלהורים שלך אין כסף.

אלי כהן: תודה אדוני.

יעקב מרגי: יפה.

יעקב מרגי: הבאת את זה בצורה יפה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת איציק שמולי, אני מקווה שלקחת טיפול מונע, ככה.

איציק שמולי: כן, אדוני יושב הראש.

איציק שמולי: היום הזה התחיל עם פנצ'ר באוטו, אז אני מצטער על האיחור, למרות שאני מהיוזמים של הדיון.

קארין אלהרר: אתה היזם הראשי, לא?

איציק שמולי: כן.

יעקב מרגי: כן, הראשון.

איציק שמולי: אז קודם כל תודה לך אדוני יושב הראש וליוזמים הנוספים שהצטרפו אלי להגשת הבקשה.

איציק שמולי: אני יודע שוועדת החינוך של הכנסת עסקה בעניין בפעם האחרונה בחודש אוקטובר כמדומני, ולא בפעם הראשונה שזה עלה לשולחן הוועדה.

איציק שמולי: אני חושב שחברי, חבר הכנסת אלי כהן, נגע בנקודה עצמה.

איציק שמולי: בסופו של דבר, למרות שנשמעים לאחרונה קולות אחרים, אבל מבחינתי למסעות לפולין יש ערך חינוכי ומוסרי אדיר לתלמידים שלנו, אבל לא יכול להיות שאנחנו נמשיך להסכים לכך שהמסעות לפולין יהיו מסעות לעשירים בלבד.

איציק שמולי: ועצם המחשבה שיש ילד אחד, רק ילד אחד במערכת החינוך – יש יותר – שלא יוצא למסע לפולין ונמנעת ממנו הזכות לגעת באבנים של אושוויץ, או לבקר בשרידים של טרבלינקה, כי להורים שלו אין מספיק כסף, זה דבר שלא נותן מנוח וזה דבר שאסור לנו בשום פנים ואופן להסכים איתו.

איציק שמולי: אתה יודע אדוני יושב הראש, אני הסתכלתי אתמול, קראתי את כל פרוטוקול הדיון האחרון שאתה ניהלת, ודווח לנו שם ש-30,000 תלמידים בערך יוצאים לפולין ו - - -

יעקב מרגי: סליחה.

יעקב מרגי: אני מבקש לתת לחברי הכנסת לשבת ואם צריך לזוז קצת שמאלה, אז תזוזו שמאלה.

יעקב מרגי: תנו לחברי הכנסת לשבת.

איציק שמולי: 30,000 תלמידים יוצאים לפולין כל שנה ואפילו חלקם נהנים מאותה קרן מלגות שמעמידים ממשרד החינוך וגם הרשויות המקומיות, בגובה של 50 מיליון שקלים, שזה נשמע בומבסטי ומרשים, אבל גודל השנתון הוא 120,000 וזה אומר שרוב התלמידים במדינת ישראל לא יוצאים למסע לפולין.

איציק שמולי: עכשיו פה משרד החינוך חייב לקחת החלטה.

איציק שמולי: אי אפשר לאחוז את המקל בשני הקצוות שלו.

איציק שמולי: אם המסע הזה הוא מסע שאנחנו טוענים שכל אחד חייב לעבור, בבקשה שיתכבד משרד החינוך, יכניס את זה כחלק אינטגראלי מתכנית הלימודים ויתקצב את זה בהתאם.

איציק שמולי: אבל הדיווחים שאנחנו וגם אתה בוודאי, אדוני יושב הראש, מקבלים, זה על הורים שמפעילים עליהם לחצים לא סבירים, על ילדים שכבר בכיתה, אני יודע, בגיל של בית ספר יסודי, חטיבת ביניים, במערכת החינוך, בגלל שלהורים שלהם אין כסף, אומרים להם פחות או יותר – אתם שווים פחות ואתם לא תגיעו לשום דבר בחיים.

איציק שמולי: והשיא של השיאים, אדוני יושב הראש, בימים האחרונים התגלה לי שכבר מתפתחת תרבות שנור בבתי הספר.

איציק שמולי: מה זה אומר?

איציק שמולי: מתחילים להודיע להורים ששולחים את הילדים שלהם למסע – אם אתם מעוניינים אכן שיקרה מסע, אז אנחנו כהורים שיש להם, צריכים להתחיל ולגייס תרומות עבור ילדים שאין להם.

איציק שמולי: אתה יודע, אתה מסתכל על זה מהצד ואתה אומר וואלה, זה יפה שיש כזאת סולידריות בעם ישראל - - -

יעקב מרגי: אבל מה זה עושה לילד.

איציק שמולי: אבל תחשוב מה זה עושה לילד, שבמשך שבוע ימים בפולין, הוא מרגיש שם בחסד ולא בזכות.

איציק שמולי: הוא מרגיש שם שמישהו עשה לו טובה שהוא בכלל נמצא שם.

איציק שמולי: אז מבחינתי אדוני, השורה התחתונה היא כזו: המסע לפולין, אני חושב שהוא נדבך חשוב בחינוך של התלמידים שלנו, אבל דווקא בגלל שהוא כל כך חשוב ומהותי צריך להפוך אותו לחלק אינטגראלי מתכנית הלימודים וכל עוד הדבר הזה מתנהל בתרבות של שנור ובתרבות סלקטיבית של מי שיש לו אז מגיע לאבנים של אושוויץ ומי שאין לו אז יכול ללכת במקסימום ולהסתכל עליהן באחד משבעת מכוני לימודי השואה במדינת ישראל, זה דבר לא הגון.

איציק שמולי: ובמדינת ישראל זה מקום שבו מערכת החינוך שלנו נכשלת פעמיים.

איציק שמולי: פעם אחת כי היא מונעת מתלמידים מרקע סוציו אקונומי נמוך להגיע ולחוות את אותן החוויות והיא נכשלת במקום שבו היא אמורה לסגור פערים; ופעם שנייה כי היא בדיוק חוטאת במקום הזה, שהיא אמורה להיות כלי לסגירה של פערים, והיא רק מראה, שמה לילדים מסוימים במערכת מראה מול הפרצוף ואומרת להם שהם שווים פחות.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת המציע השלישי, חבר הכנסת אורן אסף חזן, בבקשה.

אורן אסף חזן: בוקר טוב.

אורן אסף חזן: האמת שאחרי שאתה שומע את הדברים של חברי, חבר הכנסת שמולי, אז כמעט ולא נותר להוסיף דבר.

אורן אסף חזן: יש מצב אבסורדי ולא נורמטיבי, שמערכת החינוך מצד אחד החליטה שהמסע לפולין צריך להיות חלק בלתי נפרד מהנגיעה של הדור הצעיר, דור ההווה, בהיסטוריה שלנו, במורשת שלנו, במה שהעם שלנו עבר.

אורן אסף חזן: חלק בלתי נפרד מההליך החינוכי הוא המסע לפולין.

אורן אסף חזן: מצד שני, מסתבר שהמסע לפולין הופך להיות זיכרון לעשירים בלבד.

אורן אסף חזן: לא יכול להיות שאנחנו מדברים גבוהה-גבוהה על כמה חשוב הדבר הזה, ומצד שני לא מוציאים פתרון איך ליישם אותו, שיהיה שוויוני לכולם.

אורן אסף חזן: הוא העלה את נושא הכסף.

אורן אסף חזן: אני חושב שהחמור יותר מהשיח הכספי, מתרבות השנור שאתה מדבר עליה, מהמגבית שיוצרים, היא אם היום בחברה הישראלית מדברים על תופעת השיימינג, שהפכה – להגיד בלתי נסבלת זה לעשות לה הנחה – אז במקרה הזה אנחנו בתוך מערכת החינוך, מייצרים מציאות של שיימינג מודרני.

אורן אסף חזן: פה לא רק שאומרים לבן אדם עד כמה הוא לא בסדר, אנחנו גם מראים לו בפרצוף עד כמה הוא שונה ועד כמה נחות מאיתנו.

אורן אסף חזן: אם מערכת החינוך לא תדע למצוא את הפתרון לדבר הזה, כל הערך החינוכי שבנסיעה לפולין, מתגמד לאור העובדה שאחוזים עצומים של תלמידים לא רק שנותרים מאחור וכמו שאמר שמולי לא נוגעים באבנים, אלא פשוט נגרם להם עוול, נגרמת להם צלקת לכל החיים.

אורן אסף חזן: אני יכול לספר לכם על עצמי, שכשאני טסתי עם משלחת לפולין בכיתה י"א, יש תלמידים שלא טסו איתנו כי לא היה להם כסף.

אורן אסף חזן: יש אחרים שהצליחו לטוס, כי להורים שלהם היו חברים שהיו מוכנים לתרום להם, ואני מבטיח לכם שעד היום הם נושאים את הצלקת הזאת.

אורן אסף חזן: לא רק בגלל שהם לא היו שם, לא רק בגלל שהם לא חוו.

אורן אסף חזן: חלק פיצו על זה, חלק אחרי זה הצליחו בצבא, אחרים אולי במשלחות כאלה ואחרות של מועצה ציונית, של מפלגות פוליטיות, אבל כולם זוכרים את זה שכשאנחנו טסנו לפולין, הם נותרו מאחור.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון.

יעקב מרגי: לאחר מכן נפתח את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב.

יפעת שאשא ביטון: אני ברשותך הייתי רוצה להציע זווית נוספת לדיון הזה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהנושא של לימודי השואה הוא מאד מאד חשוב על כל רבדיו, הוא נעשה גם באופנים שונים, אבל התחושה שלי, ככה לאורך השנים, שלא נעשית איזו שהיא בדיקה אמיתית כדי לראות מה התהליכים שעברו עם כל הנושא של המסעות לפולין.

יפעת שאשא ביטון: המסעות של היום הם לא המסעות שהיו לפני חמש שנים, גם לא לפני 10 שנים.

יפעת שאשא ביטון: לא במהות, לא בעלות.

יפעת שאשא ביטון: אני לא בטוחה שלגבי האפקט שלהם.

יפעת שאשא ביטון: יש מחקרים שונים שהתגבשו בשנים האחרונות ומדברים על רמות בשלות שונות בין התלמידים, כך שלא באמת כולם יכולים לממש את הנסיעה הזו, לא כי אין כסף, כי אין באמת בשלות רגשית לחוות את החוויה הזאת.

יעקב מרגי: העליתי את זה בפתיחה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אני מתנצלת שאיחרתי עקב בעיות התנועה.

יעקב מרגי: בסדר, בסדר, זה טוב, זה טוב.

יפעת שאשא ביטון: וזה באמת התחיל לעורר אצלי כל מיני שאלות.

יפעת שאשא ביטון: לצד הנושא הכספי שאני רגע רוצה להניח אותו בצד, זה עורר אצלי כל מיני שאלות לגבי האם זו באמת הדרך היחידה לשמר את זיכרון השואה, ללמד את השואה בשלב זה של החיים.

יפעת שאשא ביטון: האם המסע לפולין הוא נכון בגיל בית הספר או אולי אנחנו צריכים לחשוב על חלופה אחרת.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שיש עוד מסלול שהילדים אחר כך נכנסים אליו כאזרחים וכמקשה אחת, לצורך העניין במסגרת הצבאית.

יפעת שאשא ביטון: מה באמת תורם לנו המסע הזה, ממה הוא מורכב, מה גרם לשינויים שחלו ברבות השנים.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת כל אלה שאלות שבעיני הצטברו בשנים האחרונות ואנחנו לא באמת נוגעים בהן.

יפעת שאשא ביטון: או שאנחנו מפחדים ככה לשחוט את הפרה הקדושה הזו ואין לנו מספיק אומץ, או שזה נוח להישאר במקום שזה ברור באוטומטיות שיש מסע לפולין וזה חלק מהחוויה הישראלית והילדים צריכים לעבור אותו ולכן אנחנו שם.

יפעת שאשא ביטון: ולכן מה שאני מציעה רגע לפני שפותחים את הדיון, זה לנסות להרחיב אותו ולא להיות רק במקום של האם המסע הוא לעשירים בלבד, אלא מה משמעות המסע הזה באמת והאם אנחנו רוצים לצלול פנימה ולראות עד כמה הוא רלבנטי ואפקטיבי בשלב זה של החיים; ואולי היינו רוצים למצוא ערוצים נוספים ללימודי השואה בצורה שהיא קצת יותר רלבנטית וקצת יותר משמעותית בשלב של י"א-י"ב.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: רבותי, רק להזכיר לכם, חציו של הדיון עוסק במסע לפולין וחציו השני, מהשעה השנייה, זה נושא הורדת מקצוע השואה מבחינת הבגרות, אז לכן בחצי השעה אנחנו נהיה אפקטיביים.

יעקב מרגי: חברי הכנסת, ברוכה השבה, הבאה - - -

מירב בן ארי: אמרת מזל טוב לשמולי?

מירב בן ארי: יש לו יום הולדת היום.

יעקב מרגי: מזל טוב.

יעקב מרגי: מזל טוב שמולי.

אורן אסף חזן: איך היא משביתת שמחות.

מירב בן ארי: להיפך, למה משביתת שמחות?

יעקב מרגי: אוקיי, תודה, רבותי.

איציק שמולי: אדוני יושב הראש, אם אנחנו כבר בעניין של פתיחות, יש לי ווידוי לפרוטוקול.

איציק שמולי: אני פשוט מאוהב בחברת הכנסת בן ארי.

איציק שמולי: תודה תודה.

אורן אסף חזן: זו כותרת.

יעקב מרגי: יאללה, עכשיו חסל ימי הולדת.

יעקב מרגי: חסל.

יעקב מרגי: רבותי, אנחנו בנושא המסעות לפולין.

יעקב מרגי: בחצי השעה הזו אני רוצה להתמקד ולהיות אפקטיבי.

יעקב מרגי: אני מעלה אתכם התבלטות, חברי הכנסת.

יעקב מרגי: אני מבין שישנה עתירה לבג"ץ ונוכחים איתנו יוזמי העתירה או העותרים.

יעקב מרגי: אני לא יודע עד כמה מותר לנו - - -

איציק שמולי: אדוני יושב הראש, הם לא מתכוונים לדבר בכלל על העתירה, רק על דבר שקרה בימים האחרונים בבית הספר.

איציק שמולי: בכלל לא לדבר על העתירה.

יעקב מרגי: אוקיי, אז אני אתחיל עם אבי דלמדגוס.

יעקב מרגי: זה השם?

יעקב מרגי: ביטאתי אותו נכון?

<אבי דלמדגוס: נכון.

איציק שמולי: אבל אנא, תקפידו רק על הבקשה של יושב הראש, לא לדבר על העתירה.

<אבי דלמדגוס: לא, אני לא בעתירה.

איציק שמולי: אוקיי.

<אבי דלמדגוס: בוקר טוב לכולם, שמי אבי דלמדגוס.

<אבי דלמדגוס: לפני שלוש שנים למעשה הייתי יושב ראש ועד הורים של מקיף יהוד.

<אבי דלמדגוס: הוצאתי משלחת של 450 ילדים לפולין.

<אבי דלמדגוס: למעשה הגיעה אלי אמא ואמרה לי אין לי כסף, אני לא יכולה להוציא את הילד שלי לפולין, מה עושים.

<אבי דלמדגוס: ואז התחלנו לחקור את כל נושא המסע לפולין.

<אבי דלמדגוס: מה אומר המסע לפוליןף מה אומר הסיפור הזה של החברות עצמן.

<אבי דלמדגוס: והתחלנו ולמעשה הגענו לכתבת תחקיר גדולה בערוץ 2, אני הוצאתי כתבת תחקיר שאני הייתי מאחורי כתבת התחקיר הזאת, וחסכנו את השיטה הכספית שלמעשה מה שקורה שהחברות עצמן לוקחת דיבידנד מאד גדול.

יעקב מרגי: אבי, תנסה להיות יותר זריז.

<אבי דלמדגוס: אוקיי.

<אבי דלמדגוס: למעשה מה שאנחנו דורשים ומה שאנחנו אומרים, יש לנו פה בעיה מאד מאד רצינית בנושא של אפליה מאד גדולה בנושא ילדים.

<אבי דלמדגוס: ילדים מודרים מהמסע, ילדים לא יוצאים למסע.

<אבי דלמדגוס: ילד שלא משתתף למעשה במסע עצמו, לא משתתף גם בהכנה למסע וזה אומר למעשה ש - - -

יעקב מרגי: כל הפרק נמנע ממנו.

<אבי דלמדגוס: בדיוק, כל הפרק נמנע מהם למעשה ואז הם לא יוצאים למסע.

<אבי דלמדגוס: הם מודרים מילדים אחרים ואז למעשה משרד החינוך גורם לאפליה גדולה בנושא.

יעקב מרגי: ולכן?

יעקב מרגי: לכן אני רוצה שתהיה יותר אפקטיבי.

יעקב מרגי: ולכן מה אתה מציע?

יעקב מרגי: מה עשית?

יעקב מרגי: מה אתה יכול לתרום לי לדיון.

יעקב מרגי: חקרת את הנושא.

<אבי דלמדגוס: חקרתי את הנושא.

<אבי דלמדגוס: הוצאנו מכתבים להגבלים העסקיים, הוצאנו מכתבים למבקר המדינה.

<אבי דלמדגוס: אני לא יודע לכאורה, אני - - -

יעקב מרגי: קיבלת תגובות מהם?

<אבי דלמדגוס: לא קיבלתי תגובות.

יעקב מרגי: מאף גורם?

<אבי דלמדגוס: מאף גורם.

<אבי דלמדגוס: היינו פה בוועדת החינוך בכנסת - - -

יעקב מרגי: בגלל זה קיבלנו פיצוץ בפרשיית הקרטל.

<אבי דלמדגוס: כנראה.

<אבי דלמדגוס: היינו כאן בשתי ועדות חינוך בכנסת פעמיים, ניסינו לדבר, ניסינו להעלות את הנושא של התמחור והבעיה העקרונית.

<אבי דלמדגוס: הושתקנו.

<אבי דלמדגוס: פשוט הושתקנו.

<אבי דלמדגוס: לא נתנו לנו לדבר.

<אבי דלמדגוס: ולמעשה המשכנו ואז הגענו - - -

יעקב מרגי: מתי זה היה?

יעקב מרגי: בקדנציה שלי?

<אבי דלמדגוס: לא.

<אבי דלמדגוס: לא בקדנציה שלך, זה היה בקדנציה הקודמת.

<אבי דלמדגוס: ניסינו לדבר כמה פעמים על נושא התמחור וכמה פעמים על נושא של האפליות.

<אבי דלמדגוס: לא נתנו להורים לדבר.

<אבי דלמדגוס: חברה', אנחנו ההורים.

<אבי דלמדגוס: תבינו.

יעקב מרגי: אני רוצה לשאול אותך שאלה, אבי.

יעקב מרגי: את ה-450 בני נוער שהוצאת, באיזה מסגרת הוצאת?

יעקב מרגי: מסגרת בית ספרית?

<אבי דלמדגוס: במסגרת בית הספר, כן.

יעקב מרגי: במסגרת אותו קרטל, אותם תעריפים.

<אבי דלמדגוס: כן, כן, באותו קרטל, באותם תעריפים, אותו דבר.

יעקב מרגי: אני רוצה להעביר את רשות הדיבור בשלב זה.

יעקב מרגי: אלף אני מודה לך ונראה בהמשך אם תרצה להוסיף.

יעקב מרגי: שלומי, בבקשה.

<שלומי פרידמן: אני מציע אולי ברשות יושב הראש, שאוהד, בחור בן 17 ידבר.

<שלומי פרידמן: הוא מתאים יותר.

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: אוקיי אוהד, אין ספק.

<אוהד פרידמן: בוקר טוב.

<אוהד פרידמן: הכנתי משהו מהבית שאני לא אשכח כמה דברים.

יעקב מרגי: אוהד מאיפה, מי?

יעקב מרגי: מה?

יעקב מרגי: תציג את עצמך.

<אוהד פרידמן: שמי אוהד פרידמן, בן 17, תלמיד כיתה י"א בתיכון מקיף יהוד.

<אוהד פרידמן: סבא שלי, אברהם פרידמן, ניצל כילד בן 12 מהשואה בהונגריה.

<אוהד פרידמן: אבא שלו, יום טוב ליפא, זיכרונו לברכה, נספה בשואה.

<אוהד פרידמן: כשהודיעו השנה שנשתתף במסע לפולין, גם הודיעו שהורי צריכים לשלם 5,500 שקלים עבור המסע.

<אוהד פרידמן: בנוסף לכך, 600 שקלים עבור ההכנה למסע ועוד לקנות לנו בגדים חמים, כי קר בפולין, בכ-500 שקלים ולתת לנו דמי כיס בסך כ-500 שקלים.

<אוהד פרידמן: בסך הכל מדובר בסכום שמגיע ל-7,000 שקלים.

<אוהד פרידמן: נדהמתי, כי ידעתי שיש חוק חינוך חובה, שקובע בפרק השלישי שלו, שכל ילד זכאי, עד גיל 18, ללימודים בחינם.

<אוהד פרידמן: החלטתי לקרוא את החומר על כך ומצאתי שכבר למעלה מלפני חמש שנים הועבר במסגרת ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט שנערכה בשנת 2010, שמתברר שהעלויות כפי שהן היום מביאות לכך שהעשירונים הנמוכים מבחינה סוציו אקונומית, כמעט ולא משתתפים במסעות לפולין.

<אוהד פרידמן: אגלה לכם סוד.

<אוהד פרידמן: אני מבית במצב כלכלי מצוין, אבל אגלה לכם עוד סוד, אני פעיל מאד בצופים ויש ערך של חברות, סולידריות ואהבת לרעך כמוך, שזה בעיני מעל הכל.

<אוהד פרידמן: אני לא מוכן לדאוג לעצמי, כשאני יודע שאחרים, שבאים מבתים ממעמד סוציו אקונומי חלש יותר, מקבלים פחות.

<אוהד פרידמן: כל התלמידים, ללא הבדל של מצבם הסוציו-אקונומי, חייבים לקבל את אותו חינוך.

<אוהד פרידמן: מדינת ישראל קמה על חורבות השואה.

<אוהד פרידמן: אפילו במגילת העצמאות הוקדשו שתי פסקאות לשואה.

<אוהד פרידמן: כל השואה הוא יסוד מהותי וחשוב של מדינת ישראל, אז איך יתכן שרק העשירים יזכרו אותה?

<אוהד פרידמן: לא יכול להיות מצב שבו מדינת ישראל משחררת את עצמה מהמחויבות להנחיל לבני גילי את זיכרון השואה.

<אוהד פרידמן: לא יתכן שהמדינה נותנת רק להורים העשירים להנחיל לילדיהם את זיכרון השואה.

<אוהד פרידמן: מה זה?

<אוהד פרידמן: שואה לעשירים?

<אוהד פרידמן: כשהתחלתי להתעמק בסוגיה, אמרו לי שנותנים מלגות לחלשים.

<אוהד פרידמן: אז קודם כל, אני חושב שהמלגות זה דבר משפיל.

<אוהד פרידמן: שהילדים, אנחנו חיים בחברה שאין דיסקרטיות ואני רוצה להגיד שכשילד מבקש מלגות – כל בית הספר יודע עליו וזה מאד משפיל.

<אוהד פרידמן: ובנוסף, יש חוק חינוך חובה חינם, אז למה אנחנו צריכים מלגות?

<אוהד פרידמן: ואני אתן לכם עובדה מעניינת, שנקבעה לפני 5 שנים, גם על ידי ועדת החינוך, התרבות והספורט.

<אוהד פרידמן: הפער על רקע חברתי כלכלי בלט בעיקר במשלחות הבית ספריות, שבהן שיעור בתי הספר בחמשת העשירונים הגבוהים הגיע ל-86% ושיעור בתי הספר בחמשת העשירונים הנמוכים היה 14% בלבד.

<אוהד פרידמן: זאת אומרת שהמלגות לא סוגרות את הפערים.

<אוהד פרידמן: הכי קל היה לי לנסוע לפולין עם כל חברי, אבל מבחינה עקרונית, החלטתי שאני אהיה שליח של מי שאיננו יכול, שאני אזעק את אובדנו של סבא רבא שלי, ואגיד – תלמידי ישראל צריכים ללמוד ולזכור את השואה.

<אוהד פרידמן: לא רק העשירים.

<אוהד פרידמן: כיוון שהודעתי לתיכון שלי שלא אצא למסע, נשללה ממני גם הזכות ללימודים התיאורטיים של המסע.

<אוהד פרידמן: במסגרת שעות הלימודים, בין כותלי התיכון, מונעים ממני להשתתף בלימודי ההכנה למסע שבהם לומדים חומר תיאורטי על השואה.

<אוהד פרידמן: ידעתם את זה?

<אוהד פרידמן: אתם מסכימים לכך?

איתן ברושי: זה לא נורמה של כל בתי הספר.

יעקב מרגי: איתן, איתן, תן לו.

יעקב מרגי: אתה תקבל רשות דיבור.

איתן ברושי: זה לא נורמה של כל בתי הספר.

יעקב מרגי: תן לו לסיים.

יעקב מרגי: הוא לא יכול להתמודד.

אורן אסף חזן: תן לו הזדמנות, תן לילד הזדמנות.

איתן ברושי: זה רק לא נורמה של כל בתי הספר.

יעקב מרגי: אל תסייעו בידי, בבקשה.

<אוהד פרידמן: תודה.

אורן אסף חזן: אני מפחד ממך, הוא לא יפחד ממך?

<אוהד פרידמן: אני מגיע מתיכון מקיף יהוד שהוא תיכון מאד חזק מבחינת אוכלוסייה סוציו אקונומית.

<אוהד פרידמן: התיכון שלי כולל תלמידים מסביון, שהם מהעשירון העליון, מנווה מונסון וקריית הסביונים, שהם מהשלושה העשירונים העליונים.

<אוהד פרידמן: ואפילו בתיכון שלנו פרסם אתמול מנהל התיכון בקשה – שאני קורא לה בקשה לקבץ נדבות ואקריא אותה: "הורים יקרים, אנו נמצאים כחודשיים לפני המסע לפולין.

<אוהד פרידמן: כמו בכל שנה, גם השנה משרד החינוך ועיריית יהוד מעניקים מלגות לתלמידים הנזקקים לסיוע מימון המסע, אך אנו נדרשים לסכומים נוספים.

<אוהד פרידמן: גם התלמידים יתגייסו ויפתחו במבצעים שונים.

<אוהד פרידמן: נודה על התגייסות

<אוהד פרידמן: כם ועזרת

<אוהד פרידמן: כם למימון מלגות נוספות למסע.

<אוהד פרידמן: הורים המעוניינים לתרום יפנו ליעל רכזת השכבה או לשמחה, הגזברית של ועד ההורים.

<אוהד פרידמן: בתודה על עזרתכם, מנהל בית הספר".

יעקב מרגי: תודה, אוהד.

יעקב מרגי: תקשיבו, מבחינתי, אם הייתי מנהל בית הספר התיכון שלך הייתי פוטר אותך מהבחינה באזרחות רק על העבודה שעשית.

<אוהד פרידמן: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: רבותי, אני אומר גם איך שהציגו את הדברים חברי הכנסת המציעים וכן אוהד ואבי, ומה שקדם לזה בדיון הקודם שקיימנו כאן, ומשרד החינוך, אני מבקש את הקשבתכם.

יעקב מרגי: הדברים מדברים בעד עצמם.

יעקב מרגי: מדברים בעד עצמם, זאת אומרת שזה לא עוד איזה טיפול קוסמטי.

יעקב מרגי: תצטרכו לבוא לכאן, וסליחה שאני מקדים את המאוחר.

יעקב מרגי: תצטרכו לבוא לכאן עם תשובות ברורות, חד משמעיות, איך אתם מתכוננים לטפל בבעיה האמיתית – תחושתו של אותו ילד.

יעקב מרגי: תחושותיהם של אותם תלמידים.

יעקב מרגי: עזבו את השבוע של המסע.

יעקב מרגי: כבר במהלך של ההכנה, זה יותר - - -

<ציפי נחשון-גליק: זה לא שבוע, זה חצי שנה קודם.

יעקב מרגי: סליחה, אני יודע.

יעקב מרגי: תאמינו לי שהבנתי ולזה כיוונתי.

יעקב מרגי: אז הדברים מהדהדים, מדברים בעד עצמם.

יעקב מרגי: יושב ראש - - -

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת מרגי, אבל בהמשך לדברים שלך, באמת, ברשותך, אנחנו קוראים למשרד החינוך לשקול את זה.

יפעת שאשא ביטון: יכולות להיות חלופות נוספות שינגישו את לימודי השואה לכולם.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו מספיק מתקנים במדינת ישראל שינגישו את לימודי השואה בצורה מעמיקה ואינטנסיבית לכולם - - -

יעקב מרגי: ברור, ברור, ברור.

יפעת שאשא ביטון: ויכול להיות שאנחנו צריכים לבחון גם את החלופות האלה ואפשר לעשות דברים - - -

אורן אסף חזן: או שכולם יצאו, או לבטל.

יעקב מרגי: רגע, אני אתן רשות דיבור.

יעקב מרגי: תודה, יפעת.

יפעת שאשא ביטון: אז צריך להתייחס לזה במקום הרחב ולא רק איך מגייסים כסף - - -

יעקב מרגי: ברור.

יעקב מרגי: נאמרו הדברים קודם.

יעקב מרגי: זאב גולדבלט, בבקשה.

<זאב גולדבלט: קודם כל מזל טוב לחבר הכנסת שמולי.

איציק שמולי: תודה.

אורן אסף חזן: איציק, תגיד לו חנופה לא תעזור.

<זאב גולדבלט: אני מייצג כמובן את פורום ועדי ההורים היישוביים ואנחנו חושבים שעל המדינה לקבל החלטה היסטורית ועקרונית, האם המסע להנצחת השואה בפולין, מהווה חלק מובנה מתכנית הלימודים.

<זאב גולדבלט: אם כן, אנחנו חושבים שכל תלמידי ישראל ללא יוצא מן הכלל, חייבים להשתתף במסע הזה, אם זה חלק מתכנית הלימודים.

<זאב גולדבלט: יותר מזה, עלויות המסע חייבות ליפול על המדינה, כולן או ברובן המוחלט.

<זאב גולדבלט: ואם זה רובן, אז שיהיה על בסיס דיפרנציאלי, כך שכולם יקבלו ושיעור הקבלה ייקבע בהתאם, שוב, על פי חתך סוציו אקונומי, אבל כשכולם מקבלים, אין בידול של אלה שאין להם בכלל.

<זאב גולדבלט: אם לא, אם המדינה מחליטה שהמסע לפולין הוא לא חלק מובנה, חייבים לשמוע על הנצחת השואה באמצעות חלופות אחרות שקיימות בארץ, כמו למשל אם זה המוזיאון בלוחמי הגטאות, אם זה יד ושם וכן הלאה.

<זאב גולדבלט: יש המון המון חלופות, ולשמחתנו גם בארץ יש לא מעט שרידים של השואה שיכולים לדבר, אבל לא יכולים ללוות את המסעות לפולין, כי הם מה לעשות, כבר בגיל מתקדם מאד.

<זאב גולדבלט: במפגש הקודם שהיה כאן, בישיבה הקודמת בנושא הזה, הבהירו לנו אנשי משרד החינוך שהוזלה משמעותית של עלויות המסע בלתי אפשרית, אבל שמשרד החינוך מימן, או החליט לממן חלק מהעלויות בעודפי המלגות שהצטברו אצלו.

<זאב גולדבלט: ומזה למדנו, כמו שטענתי אז, שאלף המלגות לא מנוצלות עד תום, ויש הרבה מאד עודפים כי המגבלות על שימוש במלגות האלה הן רבות, ודיברו על זה חלק מקודמי.

יעקב מרגי: המט'צינג, הצימוד מה שנקרא, המטצ'ינג כבר הוכיח שהוא לא רק מצמצם פערים, הוא מגדיל - - -

<זאב גולדבלט: הוא יוצר פערים.

יעקב מרגי: הוא מחזק אותם.

<זאב גולדבלט: הוא יוצר גידול אמיתי ושימו תיוג של חלק מהתלמידים, מאד מאד לא מכובד בלשון המעטה.

<זאב גולדבלט: ומה שדיברו חברי הכנסת, אני מכיר את זה על בשרי מכיוון שבתי גם כן ב-י"ב כרגע.

<זאב גולדבלט: אז כן, אני מאלה שתרמו לחברי הכיתה כדי שגם הם יוכלו לצאת.

<זאב גולדבלט: כן, אני מכיר תלמידים בכיתה שלה שיצאו לעבוד כי ההורים לא יכלו למממן, אז הם הלכו ומימנו בכוחות עצמם את המסע כדי לא לקבל את המלגה הזאת ולא להצטרך להשתמש בכל הדברים האחרים.

<זאב גולדבלט: יותר מזה, הסתבר שחלק מהפיקוח שמשרד החינוך התהדר בו במפגש הקודם, כנראה שלא כל כך יעיל, כי מתחת לרדאר של המשרד צמח כאן, לפחות לכאורה, קרטל של תיאום מחירים - - -

יעקב מרגי: אין רדארים.

יעקב מרגי: אין רדאר במשרד.

יעקב מרגי: חבל לך על הזמן.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: זה גם - - -

יעקב מרגי: אמרתי בפתיח, המסקנה שיוצאת, הן ממחירי העלויות הגבוהות בשוק הספרים, הן בסוגית ביטוח תאונות אישיות, הן עכשיו בקרטל ולהערכתי יש עוד הרבה תחומים - - -

<זאב גולדבלט: נכון.

יעקב מרגי: אין רדאר בכלל.

<זאב גולדבלט: עכשיו, הבעיה היא שהקרטל הזה צמח על חשבון שתי אוכלוסיות.

<זאב גולדבלט: אחת זה ההורים - - -

יעקב מרגי: בוא תקשיב.

יעקב מרגי: אני הפכתי להיות שלא בטובתי, אני לא מאלה שאוהב מאבקים, אבל לצערי הרב, כשיושבים כאן גם נציגי הסטודנטים ועכשיו אתה בא ומדבר איתי כנציג, ויש לכם כוח.

יעקב מרגי: כשאתם רוצים להרים מחאה אתם יודעים להרים אותה.

יעקב מרגי: כשאתם רוצים ללחוץ, אתם יודעים ללחוץ.

יעקב מרגי: ועכשיו כשקולכם כאן – הוא לא נשמע.

יעקב מרגי: בגלל שאולי זה משהו חברתי, או לחץ חברתי, אבל תדעו לכם שזה נושא על גבו, הדבר החיובי הזה, החיוני הזה, נושא על גבו צלקת אחת גדולה שנחרתת בכל תלמיד ותלמיד שלא יכול להשלים את המסע הזה.

<זאב גולדבלט: תן לי רק להשלים במילה או במשפט אחד.

<זאב גולדבלט: קודם כל הקרטל הזה לכאורה, שצמח, הוא על חשבון שתי אוכלוסיות.

<זאב גולדבלט: קודם כל ההורים שצריכים למממן עלויות בלתי נסבלות, וחמור שבעתיים כשזה על חשבון התלמידים, ובעיקר אותם תלמידים שמצולקים לכל חייהם וזו שערורייה.

<זאב גולדבלט: בהקשר הזה, תאמין לי שקולם של ועדי ההורים היישוביים יישמע, נשמע ויישמע.

<זאב גולדבלט: וכדי לעודד, אז לפחות בתחום שאתה לחצת עליו, שאנחנו יזמנו אבל אתה לחצת ושיתפת אותנו מאד, נושא של הביטוח תאונות אישיות.

<זאב גולדבלט: יש כאן פריצת דרך אמיתית בינינו ובין המנכ"ל - - -

יעקב מרגי: לא, זאב, אבל ראיתי את הפניה של המנכ"ל, מר דולבר.

יעקב מרגי: איציק שמולי, בוא תראה.

יעקב מרגי: אנחנו קיימנו פה דיונים וחשפנו את הבעיה.

יעקב מרגי: אז מה הייתה המסקנה של הצוות המשותף שהוקם עם השלטון המקומי?

יעקב מרגי: שלקבוע איזה מסלול תמחור ולא צריך יותר את הפיקוח הפרלמנטארי על - - -

<זאב גולדבלט: לא, לא, אנחנו התנגדו לזה.

יעקב מרגי: יפה, רגע, רגע.

יעקב מרגי: אמרתי דולבר.

יעקב מרגי: אתה מבין?

יעקב מרגי: הכנסת חשפה, הכנסת הציפה, ואחת המסקנות זה להפסיק לפקח פרלמנטארית.

יעקב מרגי: אני אוהב את זה.

יעקב מרגי: אוקיי, תודה זאב.

יעקב מרגי: חבר הכנסת איתן ברושי, בבקשה, בקצרה.

יעקב מרגי: לאחר מכן עודד פורר.

איתן ברושי: בוקר טוב, כן בקצרה.

איתן ברושי: אני מצטער שלא הייתי בכל הדיון, יש פה עוד דיונים.

איתן ברושי: קודם כל אני רוצה לומר לגבי לימודי השואה - חברי מוועד ההורים, לא אמרתם מה ההמלצה שלכם.

איתן ברושי: האם להפוך את זה לחלק בלתי נפרד ממערכת הלימודים, או שאתם משאירים את זה לאחרים להחליט.

איתן ברושי: מותר, ברגע כזה להגיד גם מה דעתכם.

<זאב גולדבלט: מה שאמרנו.

איתן ברושי: רגע.

איתן ברושי: עכשיו לא שמעתי שאמרת האם אתה מציע למשרד החינוך להפוך את זה לחלק בלתי נפרד מ - - -

<זאב גולדבלט: בוודאי.

איתן ברושי: אז תגיד.

<זאב גולדבלט: בוודאי, ובמימון המדינה.

<זאב גולדבלט: בוודאי.

איתן ברושי: רגע, לא.

איתן ברושי: אתה אמרת שיחליטו.

איתן ברושי: רגע, בוא תראה, עכשיו תן לי.

איתן ברושי: אני לא צריך את העזרה.

איתן ברושי: אני אומר - - -

<זאב גולדבלט: שאלת.

איתן ברושי: אדוני יושב הראש, צריך להפריד בין לימודי השואה והזיכרון והצוואה, ובין הנסיעה.

איתן ברושי: קודם כל אין מחלוקת שצריך לעסוק בנושא הזה ולא רק בכיתה מסוימת, והוזכרו פה אתרים.

איתן ברושי: גם צה"ל עוסק בזה.

איתן ברושי: אפשר וגדלנו, לפי דעתי חלק מחברי הכנסת בחדרי הזה וגם בבניין הזה, למדו את הנושא בלי להיות במחנות ועוד אף אחד לא הוכיח שזה התנאי.

איתן ברושי: ולכן, צריך להיזהר פה לא לשפוך את המים עם התינוק.

איתן ברושי: ולכן, אני בעד הביקור במחנות, באתרים בחו"ל.

איתן ברושי: הייתי שם גם כראש מועצה אזורית שעמד בראש משלחות של בני נוער, אבל אני כמי שגדל על הערכים האלה, לא זכיתי כנער להיות שם ולא עמדה אז השאלה מי יממן.

איתן ברושי: פשוט לא נסענו.

איתן ברושי: ולא גדלנו פחות טוב מאלה שנסעו.

איתן ברושי: ועוד לא הוכח שמי שנוסע חוזר שונה, באמת כמו שהיינו רוצים.

איתן ברושי: יש גם מחלוקת.

איתן ברושי: ולא רק מחלוקת.

איתן ברושי: זה נוער, זה עולם אחר.

איתן ברושי: לכן צריך לומר קודם כל חד משמעית שהנושא הזה חייב להיות בכל הרמות.

איתן ברושי: אני לא רוצה להיכנס לזה וגם הזמן קצר.

איתן ברושי: עכשיו תראו, תמיד השאלה מה האלטרנטיבה.

איתן ברושי: הרי אם לא יהיה אפילו הרמה של היום, עם כל חילוקי הדעות, יהיו מסלולים עוקפים.

איתן ברושי: אז ייסעו בחופשת הפסח, ייסעו בחופש כזה.

איתן ברושי: איך נוסעים לעשות סקי כאלה גם על חשבון הלימודים, להבדיל אלף אלפי הבדלות.

יעקב מרגי: אבל זו לא יוזמה בית ספרית.

איתן ברושי: רגע.

יעקב מרגי: זו יוזמה פרטית.

יעקב מרגי: שייסע גם לחלל מצידי.

איתן ברושי: רגע, לא, לא, זה לא ככה.

איתן ברושי: הנושא הזה הוא נושא מרכזי, הוא לא נושא שולי.

איתן ברושי: לכן אני אומר שאני מציע קודם כל לא לשפוך את המים עם התינוק.

איתן ברושי: ב', חס וחלילה לא להפסיק את המצב הקיים.

איתן ברושי: כי אם ייפסק המצב הקיים, ספק אם אפשר יהיה לחדש את זה בכל דרך.

איתן ברושי: לכן אני גם חושב שאני גם מסכים לעניין השתדלנות והחיפוש של מקורות כספיים.

איתן ברושי: לצערי זה קיים גם בנושאים אחרים של מערכת החינוך וגם בנושאים של צה"ל.

איתן ברושי: הם קונים אפודים קרמים בנושאים האלה.

איתן ברושי: ולמדינה יש יותר מחור אחד בנושאים האלה, אבל בשאלה - - -

יעקב מרגי: איתן, סיכום.

איתן ברושי: בשאלה אם מעבירים את הגיל הרך למשרד החינוך או אם סייעת שנייה, או אם הנסיעות האלה – זו לא שאלה פשוטה.

איתן ברושי: ואמרתי שצריך להביא גם תשובות ולא רק לעשות ביקורת.

איתן ברושי: לכן אני חושב שהדיון העיקרי הוא לא בין ההורים לחברי הכנסת, אלא בין משרד החינוך לחברי הכנסת, בשאלת סדר העדיפות של משרד החינוך בתקציבו, שהוא השני בגודלו אחרי צה"ל.

יעקב מרגי: תודה.

איתן ברושי: לכן אני מציע לא להפסיק את הפעילות.

איתן ברושי: ב', להביא את זה לידי ביטוי בעדיפות בכל מקרה במערכת החינוך.

איתן ברושי: ושלוש, לנהל את הדיון עם משרדי החינוך והאוצר ולא עם ההורים.

יעקב מרגי: תודה.

<קריאה: אבל אנחנו משלמים.

יעקב מרגי: לא, לא, אדוני, סליחה, לא להפריע.

איתן ברושי: אל תספר לי.

איתן ברושי: גם אני משלם.

יעקב מרגי: איתן, תסיים כי אנחנו - - -

איתן ברושי: סיימתי.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת עודד פורר ולאחר מכן דוקטור יצחק קדמן.

עודד פורר: תודה אדוני יושב הראש.

עודד פורר: אני חייב לומר, אני גם חושב שיש פה די הסכמה רחבה בהקשר הזה גם עם הדברים ששמעתי מחברי הכנסת ובוודאי מההורים.

עודד פורר: הסיפור הזה של הנסיעות לפולין זה לא איזו חוויה או איזה משהו שצריכים לעבור או איזה טיול או איזה פאן שאנחנו ככה צריכים לעבור את החוויה הזו.

עודד פורר: חברים, זה לא חוויה.

עודד פורר: זה תוכן לימודי.

עודד פורר: עכשיו, אם בית הספר ומערכת החינוך ומשרד החינוך לא רואים את זה כתוכן לימודי, אז זה לא צריך להיות חלק בכלל מהעשייה של משרד החינוך.

עודד פורר: אבל אם רואים את זה כתוכן לימודי, צריך להתייחס אליו כתוכן לימודי גם ברמת המימון.

עודד פורר: אני מסכים עם מה שאמרו.

עודד פורר: יכול להיות שיחליטו בסוף שלא נוסעים לפולין, אלא רק מלמדים את אותה הכנה לנסיעה שעושים למשל ואת אותה תכנית העשרה בלבד, בלי הנסיעה לפולין.

עודד פורר: אבל לא יכול להיות, ותשמעו, זה דומה – להבדיל אלף אלפי הבדלות – אבל זה חלק מהעניין של טיולי בתי הספר שדנו פה במקרה מצער של תלמידה שהתאבדה, ואני לא רוצה להגיד אם זה בגלל או לא בגלל, אבל לא משנה.

עודד פורר: זה היה על השולחן.

עודד פורר: כן יכלה לשלם את הטיול של בית הספר או לא יכלה לשלם את הטיול של בית הספר.

עודד פורר: לא יכול להיות שתלמידים ומשפחות והורים צריכים בכלל לעמוד בפני המצב הזה.

עודד פורר: אני אומר את זה פה לחברי שמהעבר השני, שיושבים בקואליציה.

עודד פורר: אני אומר לכם, עוד יבואו העברות של משרד החינוך להערכתי בחודשים הקרובים, כאלה או אחרות בוועדת הכספים.

עודד פורר: לא צריך לאשר שום העברה של משרד החינוך, אם משרד החינוך לא לוקחת אחריות על העניין הזה.

עודד פורר: כי כשהוא מתפרק מהאחריות הזו, אז גם צומחים קרטלים.

עודד פורר: אם משרד החינוך רואה את זה כאיזו חוויה או איזו תכנית העשרה, אז מה איכפת לנו איזה חברות נסיעות עושות את זה ומה עושים ואיזה מחירים גובים או לא גובים.

עודד פורר: אם משרד החינוך חושב שזה חשוב, יפרסם מכרז, יזכה מי שנותן את ההצעה הטוב ביותר במכרז הזה.

עודד פורר: יפקחו על המכרז הזה, יראו בדיוק שמתבצעים התכנים כמו שצריך ונלמדים, ואם אין תקציב ויחליט משרד האוצר ותחליט הממשלה שאין לה תקציב לעניין הזה, שתתקצב לימודים בלימודים עיוניים.

יעקב מרגי: טוב, תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: ד"ר יצחק קדמן, בבקשה.

<יצחק קדמן: תודה אדוני יושב הראש.

<יצחק קדמן: כמה משפטים קצרים.

<יצחק קדמן: קודם כל הסיורים לפולין אינם טיול, הם מערך חשוב ביותר שיש בו ערך חינוכי מאד גבוה.

<יצחק קדמן: אבל לדעתי כל הערך החינוכי שיש מתבטל כאשר יש מצב שאך ורק בגלל מצב כלכלי יש מי שלא נוסע ויש מי שכן נוסע.

<יצחק קדמן: גם אחרי המלגות שנותן משרד החינוך, הסכומים הם הגבוהים ביותר ואינם בהישג ידם של קבוצות גדולות באוכלוסייה הישראלית.

<יצחק קדמן: אבל אני לא רוצה להסתפק בתיאור המצב.

<יצחק קדמן: לפני שנים רבות הייתה אז שרת החינוך גברת לימור לבנת.

<יצחק קדמן: הצענו לה הצעה לחלופה, היא כלולה, שלחתי את זה לוועדה.

<יצחק קדמן: ההצעה לחלופה בפעם האחרונה שנשלחה הייתה ליושב ראש ועדת החינוך שהיה בשעתו, זבולון אורלב.

<יצחק קדמן: ומה שהצענו זה את הדבר הבא: משרד החינוך יאגם את כל המשאבים הקיימים בנושא הזה היום, וזה כל הסכום שהולך למלגות וזה סכומים נוספים שקיימים בתקציב המשרד, מחוץ לתקציב המשרד, בסוכנות היהודית ועוד.

<יצחק קדמן: הסכום הזה ישמש כבסיס לשלוח ילדים לפולין על פי העיקרון שאין ילד שלא יוכל לנסוע, גם אם לא כולם ייסעו.

<יצחק קדמן: הברירה תהיה לו מי שיש לו כסף ייסע ומי שאין לו – לא.

<יצחק קדמן: ניתן להחליט מי ייסע בהתאם לתקציבים שיעמדו לרשות האיגום הזה.

<יצחק קדמן: אפשר לעשות את זה בהגרלה, אפשר לעשות את זה בסבב גיאוגרפי, אפשר לעשות את זה בתחרות בין תלמידי בתי הספר על עבודות שהם כתבו בנושא, ומי שיזכה בתחרות הזאת, גם אם אין להורים שלו פרוטה – ייסע על חשבון המדינה.

<יצחק קדמן: זה יצמצם אולי את מספר התלמידים שנוסעים, אבל יעמיד את כדבר שוויוני, צודק, שלכל תלמיד במדינת ישראל יש סיכוי הוגן ושווה, אם הוא עמד בתנאים לעשות את זה בלי קשר למצבו הכלכלי.

<יצחק קדמן: אני חושב שאפשר לעשות את הדבר הזה.

<יצחק קדמן: אם מצמידים לדבר הזה גם את ההשקעה בלימודי השואה בתוך ישראל על ידי המקומות שעושים את זה ומצוין, כמו יד ושם, לוחמי הגטאות, יד מרדכי ואחרים.

<יצחק קדמן: אפשר להגיע למצב שאולי קצת פחות תלמידים ייסעו, אבל אלה שייסעו – יהיו יכולים לבוא מכל השכבות במדינת ישראל בצורה שווה.

יעקב מרגי: תודה.

<יצחק קדמן: מי שרוצה יותר פרטים ימצא במסמך שלנו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: ב-27 באוקטובר 2015, קיימה הוועדה דיון בנושא.

יעקב מרגי: באחד מסעיפי הסיכום – הוועדה מבקשת ממשרד החינוך להעביר לידה ולקבל את המכרז החדש ואת המפרט הנלווה אליו במטרה לבחון התייחסויות שונות במכרז.

יעקב מרגי: אנחנו לא קיבלנו את המכרז.

יעקב מרגי: קיבלנו תשובה של השר, שהיא באמת תשובה שיש בה הכל ואין בה כלום.

יעקב מרגי: הוא מברך על הדיון, הוא זה, חשיבות, הכל, אבל להתמודד עם הבעיה באמת, אין ניסיון אמיתי להתמודד עם הבעיה.

יעקב מרגי: ואני אומר לכם רבותי, משרד החינוך, ואנחנו כבר מעבירים אליכם את רשות הדיבור.

יעקב מרגי: אין רצון כאילו, תסלחו לי על הביטוי, הכלבים נובחים והשיירה עוברת.

יעקב מרגי: אנחנו לא ניתן יד, סליחה, סליחה ואני חוזר על זה 20 פעם, סליחה, לא ניתן יד לתעשייה הזו להמשיך להתקיים.

<שלומי פרידמן: אדוני, אפשר רק משפט אחד?

יעקב מרגי: רגע, לא.

יעקב מרגי: אתה מפריע לי באמצע.

<שלומי פרידמן: סליחה.

יעקב מרגי: אנחנו לא ניתן יותר לתעשייה הזו, לא נאפשר גם מצב שוועדה בכנסת קוראת להתייחס לסיכום שלה ולא מתייחסים באופן רציני לסיכומים של הוועדה.

יעקב מרגי: הוועדה היא לא ועדה שקמה בגלל שחבר הכנסת יעקב מרגי היה צריך לקבל תפקיד יושב ראש ועדה ומספר חברי כנסת חברי ועדה.

יעקב מרגי: הוועדה תפקידה לפקח על עבודת הממשלה והתגלו לקויות.

יעקב מרגי: ואם לא מספיק מה שאנחנו אמרנו, אז באה והתפוצצה הפרשה הזו, של הקרטל של חברות ההסעה.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, אם אני הייתי משרד החינוך, את פני הייתה מכסה בושה.

יעקב מרגי: כי כולם זעקו ואני לא שמעתי.

יעקב מרגי: והנה מתחת לאף שלי התפתחה הבקטריה הזו, התרבית הזו החזירית.

יעקב מרגי: התרבית החזירית הזו, מה גם שזה פוצע, כפי שאני אמרתי, זה פוצע וגורם צלקות לתלמידים, ורק מי שהיה שם יכול להבין את הצלקת הזו.

יעקב מרגי: לפני שאני אתן למשרד החינוך, עוד הורה מזיכרון שרצה.

יעקב מרגי: יורם, בבקשה.

<יורם אוסידון: בוקר טוב.

<יורם אוסידון: תודה על רשות הדיבור.

<יורם אוסידון: אני אקצר ככל הניתן.

יעקב מרגי: חייב לקצר.

<יורם אוסידון: אני פה אולי בשלושה כובעים – אבא לשני מתבגרים, אחד מהם לא יצא, בהיותי יושב ראש ועד בית ספר, לא יצא, והבהרתי למה הוא לא יוצא וכל הסיבות שנאמרו כאן.

<יורם אוסידון: השנייה תצא תחת מחאה שלי ואחרי שהיא תתנדב עם ניצולי שואה ואני מיד אגע בזה.

<יורם אוסידון: ברשותכם, יש פה פיל ענק בחדר ואף אחד לא מדבר עליו.

<יורם אוסידון: מבחינתי, היציאה למסעות לפולין זה הדובדבן שבקצפת של מדינה שיכולה להרשות לעצמה הכל, אחרי שסיימנו לטפל בניצולי השואה.

<יורם אוסידון: יש לנו 200,000 ניצולי שואה שהם הגורם שבגללם נוסעים לשם.

<יורם אוסידון: הם שרדו את זעוות העולם הזאת.

<יורם אוסידון: אני יושב פעם בשבוע עם גברת בשם אירמה בידרמן, שרדה את אושוויץ, עבדה במפעלים של סימנס, מפעלי עבדות מי שלא הכיר.

<יורם אוסידון: עלתה עם האקסודוס, אסרה על כל המשפחה שלה – נכדים וילדים לצאת למסע לפולין.

<יורם אוסידון: היא אמרה – ואני מניח שהיא פה שהיא מבטאת את מה שהרבה ניצולי שואה חושבים, אבל אין להם את היכולת לבטא את זה – אנחנו, אחרי מה שהניצולים עברו בפולין, אנחנו מזרימים מאד מיליוני שקלים, 180 מיליון שקלים בשנה, משולמים לפולנים ואני לא מדבר פה על נקמות ועל דברים מהסוג הזה.

יעקב מרגי: תעשייה, תעשייה.

יעקב מרגי: לא רק הפולנים.

<יורם אוסידון: זו תעשייה שלמה.

<יורם אוסידון: אנחנו בעצם משלמים לנכדים ולילדים של אלה שהוציאו להורג, רצחו את ניצולי השואה, את השישה מיליון יהודים.

<יורם אוסידון: אנחנו מזרימים להם מאות מיליוני שקלים.

<יורם אוסידון: תגידו, אנחנו השתגענו?

מירב בן ארי: אז מה אתה מציע?

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: לא, לא, מירב.

<יורם אוסידון: אני מציע, בשתי שורות, בשתי שורות.

מירב בן ארי: לא, מה?

מירב בן ארי: הוא אומר לא לנסוע לפולין כי זה מכעיס את ה - - -, אז אני שואלת מה אתה מציע.

<יורם אוסידון: עד שיוחלט אם ממשיכים לצאת לפולין או לא יוצאים לפולין, תנאי ליציאה לפולין יהיה התנדבות עם ניצולי השואה.

<יורם אוסידון: אני חושב שהחרפה הכי גדולה זה שניצולי שואה מתים כל יום, כל חודש, כל שנה, בודדים ועניים.

<יורם אוסידון: זה חייב להיפסק.

יעקב מרגי: תודה, תודה.

מירב בן ארי: זה לא קשור.

מירב בן ארי: זה חמור בפני עצמו.

יעקב מרגי: סעיף 4 בסיכום שקראתי אומר – הוועדה קוראת למשרד החינוך לשתף את כל התלמידים בהכנות למסע, גם את אלה שאינם נוסעים.

יעקב מרגי: יש בסך חשיבות לימודית, ערכית וכן הלאה.

יעקב מרגי: זה נשאר קול קורא באוויר ללא מענה.

יעקב מרגי: משרד החינוך.

<דני רוזנר: דני רוזנר, מנהל מינהל חברה ונוער.

יעקב מרגי: למה מנהל חברה ונוער מגיע לכאן ולא האנשים שנוגעים ספציפית ב - - -

מירב בן ארי: הוא האיש הכי בכיר במשרד החינוך שמתעסק בזה.

יעקב מרגי: יש עוד עובדים - - -

<דני רוזנר: נמצאת איתי גם עורכת דין אילת מלקן מהמחלקה המשפטית, וגם - - -

מירב בן ארי: כן, אבל הוא האיש - - -

יעקב מרגי: מירב, אני יודע למה אני שואל.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

<דני רוזנר: וגם דודי שוקף, שהוא מנהל מנהלת פולין שנמצאת תחת מינהל חברה ונוער.

<דני רוזנר: אני רוצה להתחיל קודם כל בהסתכלות החינוכית ואחר כך לדבר על הנתונים, כי הנתונים שהוצגו פה יחסית רחוקים מתמונת המצב האמיתית.

יעקב מרגי: אדרבא, בוא תנסה לשכנע אותנו.

<דני רוזנר: אני אתחיל קודם כל ברמת לימודי השואה וזיכרון השואה במערכת החינוך.

<דני רוזנר: בשנתיים וחצי האחרונות מוטמעת תכנית בשבילי הזיכרון – א' עד י"ב, תכנית ספיראלית של איך בתחומי הדעת השונים התלמיד נוגע בזיכרון השואה ובתוכו משולב גם המסע לפולין, עבור מי שהמערכת, המנהל, הצוות החינוכי מבינים שהוא מספיק בשל למסע.

<דני רוזנר: אנחנו לא חושבים שכולם צריכים לצאת.

<דני רוזנר: המסע הוא מסע קשה.

<דני רוזנר: הוא דורש לצאת במוכנות מנטאלית גבוהה, וככל שהמספרים לאורך השנים גדלו, גם השוליים גדלו וכולכם מכירים את אותן חגיגות בבתי מלון או כל דבר אחר, שאנחנו מטפלים בהם בחומרה גדולה מאד, ושהם ביטוי לתלמיד שיצא כשהוא לא מספיק בשל.

<דני רוזנר: אנחנו השנה עתידים להגיע לסדר גודל של 34,000 תלמידים - - -

אלי כהן: אדוני המכובד, עלו כאן שאלות רציניות מאד בנושא של ילדים שלא יכולים לממן.

אלי כהן: אז אנחנו עכשיו לא בסקירה ובלבוא ולתת הערכה.

יעקב מרגי: אלי, אלי, תן לו.

יעקב מרגי: אני נותן לו שלוש דקות סקירה.

יעקב מרגי: חייב להכין את המצע.

מירב בן ארי: רגע, תן לו.

מירב בן ארי: הוא הבן אדם.

אלי כהן: אנחנו עכשיו לא בשיחת הערכה.

יעקב מרגי: בסדר, בסדר, אלי.

מירב בן ארי: בוא נשמע.

יעקב מרגי: מכובדי, דני, בוא תקשיב.

יעקב מרגי: אני אתן לך להמשיך את הסקירה, אבל אם אתה נותן, תהיה גם מחובר למה שעלה כאן.

יעקב מרגי: לא במנותק.

<דני רוזנר: אני אגיע לנתונים.

יעקב מרגי: רק נתון, דיברת על גודל, אתה חייב לתת את הנתונים.

יעקב מרגי: אתה יודע לומר לי מה גודל השנתונים של י"א ו-י"ב במערכת?

<דני רוזנר: זה משנתה משנה לשנה.

<דני רוזנר: כ-120,000.

<דני רוזנר: ציינו את זה.

<דני רוזנר: צריך לומר שבתוך זה יש אוכלוסייה ערבית גדולה ואוכלוסייה חרדית.

יעקב מרגי: כשאתה מדבר על 120,000 י"א וי"ב – זה כולל ערבי, חרדי?

<דני רוזנר: אני מדבר על כך שחלק יוצאים בי"א וחלק יוצאים ב-י"ב.

<דני רוזנר: ב-120,000 אני מדבר על שנתון.

יעקב מרגי: יפה.

יעקב מרגי: כשאתה מדבר על שנתון, זה כולל ערבים וחרדים?

<דני רוזנר: כן.

יעקב מרגי: אתה בטוח?

<דני רוזנר: אני אומר, כ-120,000, זה משתנה משנה לשנה.

<דני רוזנר: יש שנתונים גדולים יותר וקטנים יותר.

<דני רוזנר: הפוטנציאל מבחינת אוכלוסייה פוטנציאלית למסע היא כ-90,000.

<דני רוזנר: עתידים לצאת בשנת 2016 34,000.

<דני רוזנר: זה מספר מכובד מאד.

<דני רוזנר: אנחנו חושבים שמבחינת הבשלות ליציאה למסע אנחנו עושים שתי פעולות.

<דני רוזנר: אחת, העלאת הגיל.

<דני רוזנר: פתחנו את האפשרות למכינות הקדם צבאיות, לשירות הלאומי, מתוך כוונה שילד ייצא בשלב מאוחר יותר.

<דני רוזנר: אנחנו מנסים שהיציאה בשנת י"א תהיה במחצית השנייה ולכן סבב החורף שמתחיל ממש שבוע הבא הוא הסבב הגדול יותר ולא בתחילת שנה.

<דני רוזנר: אנחנו לא רוצים לפגוש כיתות י"א בתחילת שנה יוצאים.

<דני רוזנר: יש גם כאלה, אבל אנחנו מנסים מאד להסיט את זה לשנת י"ב ולשנת י"א ובשביל זה גם פתחנו את זה למכינות ולשירות הלאומי.

יעקב מרגי: תרשה לי, האם מישהו במשרד בחן האם הנזק מול התועלת של 14.5% תלמידים מכלל השנתונים, יוצאים אם בכלל הנזק היה שווה להוציא את זה?

יעקב מרגי: כשמערכת - - -

<דני רוזנר: לא, אז צריך - - -

יעקב מרגי: לא, לא, תן לי.

יעקב מרגי: אני לא ביטאתי את השאלה.

יעקב מרגי: עד עכשיו הלכתי סחור-סחור.

יעקב מרגי: כשמערכת מאמינה בדבר שהוא כה חיוני ומשקיעה ובסוף בסוף בסוף יוצאים 14%, ואם אני אקטין את זה אני אגיע אולי ל-20%, 18%, ננפה את החרדים ואת הערבים שלא בממלכתי, אז האם הצר שווה בנזק המלך?

יעקב מרגי: האם זה שווה ליצור מערך לא שוויוני כל כך ופוגעני כלפי תלמידים בגין כמות כזו קטנה מתוך השנתונים?

יעקב מרגי: מישהו בחן את זה במשרד?

<דני רוזנר: אז התשובה היא כן, כבוד יושב הראש.

<דני רוזנר: הנתון שהצגת הוא לא נכון.

<דני רוזנר: צריך לבחון את זה מתוך שנתון ולא מתוך שני שנתונים, ולכן אנחנו - - -

יעקב מרגי: אני יודע שיוצאים מ-י"א ו-י"ב.

יעקב מרגי: אז תתקן אותי אם לא.

<דני רוזנר: נכון, אבל יוצאים פעם אחת, או ב-י"א או ב-י"ב.

<דני רוזנר: בסוף תלמיד יוצא פעם אחת.

<דני רוזנר: ולכן צריך לבחון את זה מתוך שנתון אחד, כדי שאז - - -

עודד פורר: זאת אומרת שאם תיקח את שני השנתונים זה 240,000 תלמידים, מתוכם יוצאים רק 36,000 בשנה?

יעקב מרגי: לא, הוא רוצה שתיקח לפי 120,000.

<דני רוזנר: לא, אני אומר שצריך לבחון את זה מתוך - - -

עודד פורר: אבל ה-36,000 מתייחס לשני השנתונים.

<דני רוזנר: נכון, אבל בסוף - - -

עודד פורר: נו, אז לפי מה - - -

יעקב מרגי: בסדר, אוקיי.

<דני רוזנר: אז אני אומר, בסוף, כשאנחנו רוצים לראות מכלל תלמידי ישראל - - -

יעקב מרגי: זה לא פצוע אנוש, זה פצוע קשה.

<דני רוזנר: כמה יצאו, יוצאים כשליש או למעלה מכך.

<יצחק קדמן: הרוב לא יוצאים.

יעקב מרגי: הרוב המכריע לא יוצא.

אורן אסף חזן: מה חסר לכם כדי שכולם ייצאו?

<דני רוזנר: רגע, שנייה, אני אסביר.

אורן אסף חזן: בוא ניגש ישר לנקודה.

יעקב מרגי: לא, לא, לא, הוא לא יכול להתמודד.

<דני רוזנר: למול הפוטנציאל ואת הפוטנציאל אנחנו רואים גם לפי הביקוש של מנהלים וכו', אנחנו די קרובים למיצוי.

<דני רוזנר: זאת אומרת - - -

איציק שמולי: לא נכון, דני.

איציק שמולי: אתה לא יכול להגיד את זה, כי ההחלטה של ההורים ושל המנהלים, טמון בה השיקול הכלכלי.

<דני רוזנר: אני תיכף אתייחס לעניין הזה.

איציק שמולי: אנשים היום - - -

יעקב מרגי: לא, רגע.

יעקב מרגי: אנחנו אחרי השעה 10.

יעקב מרגי: החשיבות, נגעת בה.

יעקב מרגי: אנחנו גם יודעים להעריך.

יעקב מרגי: אני רוצה שתתייחס כרגע לטענה של חוסר השוויוניות, של חוסר האחידות.

<דני רוזנר: אז אני אציג את הנתונים ביחס למלגות.

<דני רוזנר: אני שוב אומר וחשוב שזה ייאמר, אנחנו מבינים שאנחנו קרובים למימוש מלוא הפוטנציאל.

<דני רוזנר: אני לא אומר שאין סיפורים שבסוף לא - - -

יעקב מרגי: לא, אנחנו לא שם איתך.

יעקב מרגי: דני, חולקים עליך.

יעקב מרגי: לא קיבלתי.

יעקב מרגי: יש לי אחד.

יעקב מרגי: אחד.

יעקב מרגי: אתה יודע מה, אחד לא באופקים, תלמיד אחד בתל אביב, הפריפריה הגיאוגרפית.

יעקב מרגי: אתה יודע מה?

יעקב מרגי: יכול להיות שגם ההורים שלו גרים בצפון תל אביב וגם קשה להם.

יעקב מרגי: מה, זה מדע בדיוני?

יעקב מרגי: אז אחד שעובר את החוויה הזו, לא תגיע בחיים למימוש הפוטנציאל.

<דני רוזנר: אלף על זה אני בוודאי מסכים איתך.

קארין אלהרר: רגע, אדוני יושב הראש, אני מנסה להבין על פי איזה פרמטרים אתה אומר שאתם מגיעים למיצוי או קרוב למיצוי?

<דני רוזנר: אז אני אומר, גם מבחינת הביקושים, זאת אומרת יש הרבה מנהלים - - -

קארין אלהרר: אבל אם - - -

יעקב מרגי: איזה ביקוש?

יעקב מרגי: אם אני אבא לשניים, אני מראש פוסל את האפשרות שהילדים שלי ייצאו למסע.

<קריאה: אז איזה ביקוש יש לבחינות הבגרות?

<דני רוזנר: אם תאפשרו לי לסיים לדבר - - -

יעקב מרגי: אני אתן לך, רק תשתדל לא, וסליחה שאני מבקש ממך, תשתדל לא להדליק אותנו במילים לא פרלמנטאריות.

יעקב מרגי: כשאתה אומר ביקוש תהיה כנה גם עם ה - - -

<דני רוזנר: אז אני אומר שני דברים בעניין הזה.

<קריאה: גם לפרארי אין ביקוש כל כך גדול.

יעקב מרגי: לא, לא, לא להפריע לו.

יעקב מרגי: בבקשה.

<דני רוזנר: יש הרבה מאד מנהלים שמתנגדים למסע לפולין, בסדר?

<דני רוזנר: וזו זכותו של מנהל בית ספר חינוכית, ערכית, לחשוב - - -

יעקב מרגי: לא, לא, אל תבנה על זה, דני.

יעקב מרגי: לא, לא.

יעקב מרגי: אל תפריעו לי.

יעקב מרגי: אני רוצה - - -

עודד פורר: מנהל בית ספר יכול להתנגד לבקשה - - -

יעקב מרגי: עודד, עודד.

עודד פורר: או שזה חלק מתכנית הלימודים או שזה לא חלק מתכנית הלימודים.

יעקב מרגי: לא רק זה.

יעקב מרגי: אל תבנה, עוד פעם אתה בורח לי למקומות ובגלל זה אני גם מתפרץ ומפריע ומפסיק אותך.

יעקב מרגי: וכנראה אין לך תשובות.

יעקב מרגי: בוא אני אסביר לך.

יעקב מרגי: אל תבנה על זה, כי אתה לא נכנסת לראשו של המנהל.

יעקב מרגי: מה לעשות שיש מנהלים יותר ערכיים מצמרת משרד החינוך.

יעקב מרגי: מה לעשות שיש גם מנהלים שחושבים על המציאות הבית ספרית הזו ומונעים.

יעקב מרגי: ויכול להיות שיש גם כאלה שחושבים שמבחינה לימודית זה לא הדבר הכי הכי.

יעקב מרגי: אבל אל תבנה על זה בסטטיסטיקה.

<דני רוזנר: לא, אז אני אומר - - -

יעקב מרגי: אתה לוקח את זה לשם פעמיים.

<דני רוזנר: אז אני אומר עוד פעם.

<דני רוזנר: יש מנהלים, ואנחנו בהיבט של האוטונומיה הניהולית של המנהל, אנחנו מאד סומכים על המנהלים ומאד סומכים על שיקול הדעת שלו.

יעקב מרגי: אל תפריעו לו בבקשה.

<דני רוזנר: וכשמנהל חושב, או בונה עם הצוות החינוכי - - -

יעקב מרגי: אנחנו לא שם בדיון הזה עכשיו, לא, לא, את תיקח אותי לשם.

יעקב מרגי: כרגע הדיון הוא איך אתם משאירים כמות לא מבוטלת של תלמידים מאחור, עם צלקת.

<דני רוזנר: אז אני אגע רגע בנתונים ואני חושב שחשוב שייאמר עוד פעם, שהיבט החינוכי ערכי, אנחנו לא חושבים שכולם צריכים לצאת.

<דני רוזנר: אנחנו לא חושבים את זה.

יעקב מרגי: יעקב מרגי תלמיד בכיתה י"א, י"ב, חושב שבשבילו זה הכי ערכי והכי חינוכי ואני רוצה ולא יכול.

יעקב מרגי: אתה מכיר את המציאות הזאת?

יעקב מרגי: למה אתה מתחמק ממנה?

<דני רוזנר: אז הנה, בבקשה.

יעקב מרגי: לא, אז הנה, הנה, אתה כבר חמש דקות ברשות דיבור ואתה בורח מהשאלות.

<דני רוזנר: אני בעיקר מתחמק ממנה כי אתם לא נותנים לי לדבר.

<דני רוזנר: אז - - -

יעקב מרגי: אז תדבר לעניין.

<דני רוזנר: משרד החינוך העמיד קופת מלגות של 35 מיליון שקלים לטובת תלמידי ישראל.

<יצחק קדמן: כמה צריך לשלם אחרי המלגה?

<דני רוזנר: בשנתיים האחרונות נצרכו כ-7,000 מלגות כל שנה, שזה למעלה מ-22% - - -

קארין אלהרר: מה גובה המלגה?

<דני רוזנר: המלגות הן לפי פרמטרים סוציו אקונומיים, כלכליים ויכולות להגיע עד 70%מהעלות המסע.

אלי כהן: איך אמא שמקבלת הבטחת הכנסה יכולה להוציא את הילד שלה?

יעקב מרגי: די, די.

עודד פורר: יש לי שאלה אינפורמטיבית.

עודד פורר: כשאתה אומר מלגה, מה צריך תלמיד להגיש כשהוא מגיש את הבקשה למלגה?

עודד פורר: מה הוא צריך להציג למנהלת תלושי שכר מההורים?

<דני רוזנר: הוא צריך - - -

יעקב מרגי: אני רוצה לשאול שאלה פרקטית.

עודד פורר: לקחת את תלושי שכר מההורים שלו, לבקש מההורים תביאו תדפיסי בנק בטח שלושה חודשים אחורה, נכון?

עודד פורר: את כל הדברים.

עודד פורר: זה תלמיד צריך לבקש מההורים שלו?

עודד פורר: למה צריך לעמוד מולם - - -

יעקב מרגי: תודה, עודד.

יעקב מרגי: דני, בוא אני אסביר לך.

יעקב מרגי: אני אשאל אותך שאלה מעשית.

יעקב מרגי: שמעת את הדיון כולו כאן?

יעקב מרגי: אתם מתכוננים להתמודד עם הטענות של חברי הכנסת – כן או לא?

<דני רוזנר: אז התשובה היא שאנחנו מתמודדים כל הזמן.

יעקב מרגי: לא, לא, כרגע.

<דני רוזנר: אז אני אומר.

קארין אלהרר: התשובה היא לא, אדוני.

יפעת שאשא ביטון: יו"ר הוועדה, אתם הולכים למקום הצר של - - -

יעקב מרגי: לא, זה לא הדיון.

יעקב מרגי: הדיון כרגע זה התלמידים שנשארים מאחור.

יעקב מרגי: יהיה עוד דיון - - -

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו לא פה.

יפעת שאשא ביטון: לא נדבר לעומק על ה - - -

יעקב מרגי: יהיה עוד דיון - - -

יפעת שאשא ביטון: נחזור לאותו מקום - - -

יעקב מרגי: יהיה עוד דיון אמיץ על סוגית הנחיצות של המסע.

יעקב מרגי: ואני אומר לך, אני אגע בזה.

יעקב מרגי: מבטיח לך, אני אגע בזה.

יעקב מרגי: דיון לבד.

יעקב מרגי: אני לא רוצה לברוח ל-20,000 ענפים של הדיון ואני לא אמצה אותו.

יעקב מרגי: אני רוצה למצות את סוגית התלמידים שנשארים מאחור ולא רק נשארים מאחור, גם עם צלקת חברתית.

<דני רוזנר: אני אשמח להשלים את הנתונים כדי ש - - -

יעקב מרגי: לא, אני לא רוצה.

יעקב מרגי: אתה תענה לשאלה שלי.

אורן אסף חזן: אני חייב לשאול שאלה.

יעקב מרגי: לא, תענה לשאלה שלי.

יעקב מרגי: השאלה שלי הייתה כזו, וזו שאלה של חברי הכנסת.

יעקב מרגי: האם משרד החינוך מתכונן להתמודד עם הדרישה שעלתה פה גם מחבר הכנסת אלי כהן, גם מחברת הכנסת אלהרר, כמעט מכל הדוברים, האם אתם הולכים - - -

<דני רוזנר: התשובה היא כן.

יעקב מרגי: מה?

יעקב מרגי: אתה לא יודע מה אני שואל.

יעקב מרגי: האם אתם הולכים להתמודד עם זה שכל עוד כל התלמידים שרוצים וחפצים ומנהלי בתי הספר שלהם, כפי שאתה מציין, רוצים לצאת, ימומנו - - -

קארין אלהרר: כן או לא.

יעקב מרגי: כן או לא.

יעקב מרגי: אם לא – מה אתם הולכים לעשות?

<דני רוזנר: אז אני רוצה - - -

אורן אסף חזן: צריכים להחליט איזו צלקת אם רוצים יותר – זו של - - -

יעקב מרגי: אורן, בוא ניתן לו להתייחס.

יעקב מרגי: נשאלה שאלה ברורה, אני מבקש להתמקד בשאלה.

<דני רוזנר: אז אני רוצה להמשיך את הסקירה, כי - - -

יעקב מרגי: לא, לא.

אלי כהן: לא, לא, אנחנו לא בסקירה, סליחה.

אלי כהן: אנחנו לא בשיחת הערכה.

אלי כהן: יש שאלות - - -

יעקב מרגי: דני, אולי לא ברור לך - - -

אלי כהן: תענה על השאלות של חברי הכנסת.

יעקב מרגי: דני, אולי לא ברור לך.

יעקב מרגי: אתה פעם ראשונה בדיון כאן?

אלי כהן: סליחה, אתה לא מנהל את הדיון, אתה כאן נועדת להשיב.

אלי כהן: אתה - - -

מירב בן ארי: אבל למה כל ההתנפלות הזאת, באמת אני אומרת.

אלי כהן: מירב, כי אנחנו שואלים שאלות ספציפיות.

מירב בן ארי: אבל השאלות - - -

אלי כהן: מירב, כשאני שואל שאלה אני מקבל תשובה.

אלי כהן: נקודה.

אורן אסף חזן: חברי כנסת שמוליכים אותם שולל.

יעקב מרגי: מירב, אני אענה לך.

מירב בן ארי: אני רק אומרת שכל הפתיח הזה - - -

אלי כהן: את מוזמנת אחרי זה לשבת איתו.

מירב בן ארי: אני לא אומרת את זה, אני רק מדברת על הפתיח.

מירב בן ארי: מה אמרתי?

יעקב מרגי: מירב, אני מחזיק ארבעה סיכומים - - -

מירב בן ארי: אני יודעת.

יעקב מרגי: של דיוני ועדת החינוך – שלי ושל אחרים.

מירב בן ארי: אני יודעת.

מירב בן ארי: מרגי, אני מכירה.

יעקב מרגי: וכאילו, לא כאילו, הכלבים נובחים והשיירה עוברת.

מירב בן ארי: מרגי, אבל יש דרך.

יעקב מרגי: ודן היום, ואני רוחש לו כבוד למעמדו ולתפקידו, ממשיך באותה שיטה.

יעקב מרגי: אתם תאמרו מה שאתם רוצים, אנחנו נעשה מה שאנחנו חפצים.

מירב בן ארי: לא, אבל זה לא - - -

<דני רוזנר: אז אני אגיד.

<דני רוזנר: המכרז החדש, בואו ניגע רגע במכרז החדש.

<דני רוזנר: איך שהוא משרד החינוך נהיה גם אחראי על הקרטלים.

<דני רוזנר: אגב, מנהל מינהל חברי ונוער הקודם, לפני שנתיים וחצי, ביצע את הפנייה לרשם ההגבלים העסקיים, על מנת לחקור את הקרטל שהיה חשד סביבו.

<דני רוזנר: זאת אומרת הפנייה הייתה ביוזמת משרד החינוך, למול זה שהייתה הבנה שהמחירים של המסע לפולין היו מחירים בלתי - - -

יעקב מרגי: הייתם צריכים לעצור את זה עד שזה ייבדק.

<דני רוזנר: המצב החדש - - -

קארין אלהרר: זה לא השאלה שלך, נו, באמת.

יעקב מרגי: לשאלתי אפשר לקבל תשובה.

יעקב מרגי: גם לא, גם אין לי תשובה אתה יכול לתת.

<דני רוזנר: אבל יש תשובות בתוך המכרז החדש.

<אבי דלמדגוס: כשכתבם את המכרז - - -

יעקב מרגי: אבי, אני אוציא אותך.

<דני רוזנר: בתוך המכרז החדש המחיר המקסימאלי למשלחת ממלכתית ירד מ-5,600 שקלים לתלמיד, ל-4,360 שקלים.

יעקב מרגי: דן, כנראה לא היית בדיון.

<זאב גולדבלט: נראה לי שאתה לא - - -

יעקב מרגי: סליחה, זאב, אתה לא מפריע לי, אני במגבלת זמן.

יעקב מרגי: תקשיב, כנראה ישבת כאן מתחילת הדיון, אבל לא היית איתנו בדיון.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: לפי התשובה, לא היית איתנו בדיון.

יעקב מרגי: אני אבחר לי את המילים לסיכום.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: רצית להוסיף, שלומי?

יעקב מרגי: משפט.

<שלומי פרידמן: רציתי להוסיף משפט אחד.

<שלומי פרידמן: אני עורך דין שלומי פרידמן, אמנם אני עורך הדין של העותר, אבל אני גאה בו כאבא.

<שלומי פרידמן: אני חושב שהמעשה שהוא עשה למען השוויון, מצדיק משפט אחד ולא אוסיף כלום עליו.

<שלומי פרידמן: אין לי מה להוסיף.

<שלומי פרידמן: אחריו אין מה לדבר.

<שלומי פרידמן: אני חושב שהוא דיבר נכוחה.

<שלומי פרידמן: אני רק רוצה לומר לכם משפט אחד שבית המשפט העליון קבע.

<שלומי פרידמן: אין לך גורם הרסני לחברה מאשר תחושת בניה ובנותיה כי נוהגים בהם איפה ואיפה.

<שלומי פרידמן: תחושת חוסר השוויון היא התחושה - - -

יעקב מרגי: תאמין לי שלא הייתי צריך את בית המשפט.

יעקב מרגי: יש כאלה שיכולים לומר לך את זה ממדעי החיים שלהם.

<שלומי פרידמן: נכון, ואני רוצה לומר לכם גברותי ורבותי, שהמצב שבו תלמיד צריך לבקש מלגה ולחשוף את מצבם הכלכלי של הוריו, הוא מזעזע וכתבו לי המון הורים שבגלל שאין להם יכולת כלכלית הם לקחו הלוואה מכספים שאין להם, רק כדי לא לעמוד במצב שבו הם יגידו אנחנו מסכנים.

<ציפי נחשון-גליק: אדוני, אני רוצה להוסיף.

<קריאה: מלגה לא עוזרת.

יעקב מרגי: כן, משפט אחרון.

<ציפי נחשון-גליק: ציפי נחשון-גליק ממשרד הרווחה.

<ציפי נחשון-גליק: בכל החלטה שתתקבל, אני מבקשת לכלול גם את בני הנוער שנשרו ממערכת החינוך ונמצאים במערכות של משרד הרווחה - - -

יעקב מרגי: בואי אני ארגיע אותך.

<ציפי נחשון-גליק: ששם אין בכלל פריבילגיה - - -

יעקב מרגי: גברתי, אני ארגיע אותך.

יעקב מרגי: מאחר שאני הולך לקרוא להפסיק, ממילא אלה אף פעם נסעו.

<ציפי נחשון-גליק: אה, אוקיי, מה שתחליט.

יעקב מרגי: אז בואו.

יעקב מרגי: לא רציתי להגיע לסיכום הזה, אבל אתם לא מאפשרים לי הרבה ברירות.

<דני רוזנר: גם - - -

יעקב מרגי: סליחה.

יעקב מרגי: לא, לא, אתה לא חייב לענות.

יעקב מרגי: אם היית עונה על השאלה שלי, ואתה לא ענית, אז בוודאי שאתה פטור מלענות.

יעקב מרגי: בבקשה, חבר הכנסת, שמולי, לפני הסיכום.

איציק שמולי: כן, משפט אחד.

איציק שמולי: אני רוצה להגיד משהו לדני שיש לי הרבה הערכה אליו מהתפקידים הקודמים גם שהוא עשה.

איציק שמולי: צר לי שנקלעת פה לקו האש, אבל זה תפקיד הכנסת.

איציק שמולי: תשמע, אני חושב שמה שמקומם את הוועדה, זה האמירה שלכם לגבי מלוא הפוטנציאל.

איציק שמולי: אתה לא יכול לדעת שום דבר על מלוא הפוטנציאל, אם מנהל בית ספר בנתיבות, לוד או קריית שמונה אומר לעצמו מראש, עזוב, מה אני צריך את הבלגן הזה.

איציק שמולי: יש להורים כסף, אין להורים את הכסף, מה?

איציק שמולי: אני יודע, אז בוא לא ניגע בזה.

איציק שמולי: ולכן, הציפייה של ועדת החינוך של הכנסת אליכם, היא ציפייה מאד מאד פשוטה.

איציק שמולי: אם אתם כמשרד חינוך סבורים שיש מקום ויש ערך חינוכי למסע הזה, בבקשה.

איציק שמולי: אנחנו אתכם, אבל תתכבדו ובואו תשמרו על ערך השוויון ותוודאו שלא יהיה ילד אחד במדינת ישראל, שיימנע ממנו המסע מסיבות כלכליות.

איציק שמולי: אני מסכים איתך שיש לילדים, או נערים במקרה הזה, שלא יכולים מבחינה רגשית וקוגניטיבית להגיע לפולין.

איציק שמולי: אתה יודע מה?

איציק שמולי: זה די דומה לפרויקט של הטאבלטים שלנו.

איציק שמולי: משרד החינוך בא ואמר – אני רוצה את זה.

איציק שמולי: אבל יש מקומות שזה פחות מתאים, לא מתאים, אז שם זה עדיין לא נכנס או נכנס בהדרגה.

איציק שמולי: אבל ברירת המחדל צריכה להיות, היה והמדיניות שלכם תומכת במסע, שזה קיים וכולם יוצאים.

איציק שמולי: אחרי זה תן את אותה גמישות שאתה מדבר עליה שאתה בעדה, למנהלים להחליט מי מבחינה קוגניטיבית, לא מבחינה כספית, יכול לצאת או לא יכול לצאת.

יעקב מרגי: חברת הכנסת מירב בן ארי שעדיין לא דיברה, בבקשה.

יעקב מרגי: רק להודיע לכם, שאני לפי השעון שתלוי כאן - - -

מירב בן ארי: זה שני דברים שאני עושה.

מירב בן ארי: זה הדיון שלי, אז אני אתן לך.

יעקב מרגי: עוד שתי דקות אני מתחיל את הדיון בנושא השני.

מירב בן ארי: שגם הוא קשור.

יעקב מרגי: קשור.

יעקב מרגי: לימודי השואה והוראת לימודי השואה בישראל.

מירב בן ארי: אני אגיד בקצרה, כי זה גם ככה זמן קצר.

מירב בן ארי: קודם כל, כל השיח הזה נראה לי שהיה קצת קשה, בגלל זה גם הערתי.

מירב בן ארי: הדיון הוא חשוב, הדיון הוא מרכזי, אני מסכימה עם כל מה שאתם אומרים, רק שהשיח נראה לי קצת קשה.

מירב בן ארי: בגלל זה, אני גם מכירה את דני היטב, אני מודה.

מירב בן ארי: אנחנו עובדים מהיום שנכנסתי לכנסת, הוא עושה את תפקידו מצוין ולכן היה לי חשוב כן גם לבוא ולהגן עליו, כי ההתקפה כאן הייתה קצת קשה מדי.

מירב בן ארי: מה ש - - -

יעקב מרגי: הבנתם את השאלה שלי ותהיתם למה?

יעקב מרגי: את תהית?

יעקב מרגי: הרי אמרתי למה הוא כאן ולא - - -

אלי כהן: מירב, בתור אחת שמתיימרת לייצג את החד הוריות, הייתי מצפה שבמקום לתת עכשיו פרגונים או הערכה על השיחות, על הקשר המיוחד - - -

מירב בן ארי: בדיוק מה שבאתי להגיד.

מירב בן ארי: אני לא מתיימרת - - -

אלי כהן: עם דני, היית שואלת אותו האם כל החד הוריות, הילדים שלהם יכולים להגיע.

אלי כהן: האם הבטחת ההכנסה והחוק של - - -, אבל לזה לא קיבלנו תשובה לצערי.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מירב, את ברשות דיבור.

מירב בן ארי: סליחה אדוני, אני לא מתיימרת להציג את החד הוריות.

מירב בן ארי: אני מייצגת את החד הוריות.

מירב בן ארי: רק לפני 10 דקות, ולא סתם ד"ר קדמן ישר בא פה והגן עלי, כי במקרה העברנו עכשיו לקריאה שנייה ושלישית מענק לימודים לכל הבטחת הכנסה והאימהות החד הוריות.

מירב בן ארי: בעזרת השם בשבוע הבא זה גם יעלה בקריאה שלישית.

מירב בן ארי: אני לא מתיימרת, אני עושה את זה.

מירב בן ארי: זה דבר ראשון לפרוטוקול.

יעקב מרגי: אני דיברתי על תהליכים ש - - -

מירב בן ארי: לא, עם כל הכבוד, זה חברי הטוב פה, אני כל כך אוהבת אותו, ולכן כשהוא אמר לי מתיימרת, העמדתי אותו במקומו ואני מניחה שהוא גם מעריך את זה.

מירב בן ארי: זה אחד.

מירב בן ארי: עזבו רגע, באמת, מה שאני מדברת ומה שחשוב פה, דני, וזה מה שעליו חברי הכנסת כל כך מתרעמים, זה על העניין החברתי, נקודה.

מירב בן ארי: לא כן יכול, או לא.

מירב בן ארי: אני לא יצאתי לפולין, לא היה לי כסף לצאת לפולין.

מירב בן ארי: גדלתי במשפחה חד הורית, כולם יודעים ולא היה לי כסף.

מירב בן ארי: זה בסדר.

מירב בן ארי: הייתי תלמידה מצוינת והכל בסדר.

מירב בן ארי: אבל זה שאני לא הייתה לי את האופציה בכלל, זה היום בשנת 2016, ולא סתם עומד כאן התלמיד ואומר את זה מדם ליבו.

מירב בן ארי: זה לא יכול להיות.

מירב בן ארי: אנחנו, באמת, כשאנחנו היינו תלמידים קיבלנו.

מירב בן ארי: היינו עניים וקיבלנו את זה.

מירב בן ארי: אתה יודע, זה היה חלק מחיי.

מירב בן ארי: לא התיימרתי בכלל לנסוע לפולין.

מירב בן ארי: בכלל לא נרשמתי, אוקיי?

מירב בן ארי: בכלל לא ביקשתי מלגה, כי אמרתי גם אם הייתי מקבלת 3,000 שקלים, מאיפה הייתי מביאה את ה-1,000 שקלים.

מירב בן ארי: לא היה לי בכלל את זה, אבל מראש גם ויתרתי לעצמי.

מירב בן ארי: אבל היום, בשנת 2016, כשאומר התלמיד הזה שמגיע מבית - - -

יפעת שאשא ביטון: היום התלמידים לא בנויים לזה.

מירב בן ארי: שנייה, אדוני יושב הראש, אני הקשבתי לכל מה שנאמר פה.

אורן אסף חזן: הצלחת לבלבל אותי.

מירב בן ארי: אני אומרת דבר מאד ברור.

מירב בן ארי: שהיום בשנת 2016, תלמיד לצד תלמיד אחר, לא יכול להרגיש שהוא פחות שווה כי אין לו כסף, ומה שחברי הכנסת פה מתרעמים.

מירב בן ארי: עכשיו, הם רוצים שאתה במקום לעניין הקוגניטיבי, אם הוא כן מתאים או לא מתאים, זה האם היום במדינת ישראל, בשנת 2016, יש תלמיד שלא יוצא לפולין, מאד מאד רוצה ואין לו כסף.

מירב בן ארי: אם אתה מגיע למצב, וסליחה, רק מספרית - - -

אורן אסף חזן: מירב, הוא הבין מצוין מה אנחנו רוצים.

אורן אסף חזן: הוא לא נותן תשובות - - -

מירב בן ארי: אני יודעת - - -

אורן אסף חזן: אל תהיי עורכת הדין שלו.

אלי כהן: מירב, אני מבקש לא לתקוף אותו.

אלי כהן: אני מבקש.

מירב בן ארי: חברה, אני רוצה להגיד משהו.

מירב בן ארי: שאלה אחת.

מירב בן ארי: אם אתה לא ממצה את ה-100% מלגות שאתה נותן, אגב, ואלי, אני רוצה להגיד לך משהו על מלגה.

מירב בן ארי: אני כל החיים קיבלתי מלגה.

מירב בן ארי: לתואר ראשון, לתואר שני, הגשתי את הטפסים, בשביל עודד פורר – את תלוש המשכורת של אמא שלי, זה בסדר.

מירב בן ארי: זה בסדר.

מירב בן ארי: לא חשבתי יום אחד שאני פחות טובה בגלל שאין לנו כסף, שלא תתבלבל, כן?

אורן אסף חזן: מירב, אולי את היית - - -

מירב בן ארי: רגע, רגע.

יעקב מרגי: תנו לה.

אורן אסף חזן: יש אנשים שקשה להם להסתכל על ההורים שלהם - - -

מירב בן ארי: רגע, תאמין לי, אני יודעת - - -

אורן אסף חזן: מה זה ההיתממות הזאת, באמת נו?

אורן אסף חזן: אתם עושים פה חוכה ואיטלולא מהדיון הזה.

יעקב מרגי: חברי הכנסת, בבקשה לא להפריע.

אורן אסף חזן: אני יושב פה בשקט כל הדיון.

אורן אסף חזן: די ללכת סחור-סחור.

אורן אסף חזן: אם משרד החינוך החליט שהדבר הזה הוא חובה, בדיוק כמו שהוא לא היה מסכים שאת לימודי התנ"ך ילמדו חלק - - -

מירב בן ארי: אבל למה אתה מפריע לי?

יעקב מרגי: אורן, תן לה לסיים בבקשה.

אורן אסף חזן: די.

יעקב מרגי: תן לה לסיים, אורן.

מירב בן ארי: תן לי לסיים.

אורן אסף חזן: אני לא צריך - - -

יעקב מרגי: אורן, תודה.

מירב בן ארי: יש לי נקודה אחרונה.

יעקב מרגי: בבקשה לא להפריע, אורן.

יעקב מרגי: הבנו אותך.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד לך נקודה אחרונה.

מירב בן ארי: די נו, תן לי לסיים.

מירב בן ארי: מה?

אורן אסף חזן: אני רוצה להגיד משפט.

מירב בן ארי: תן לי לסיים.

יעקב מרגי: די, היא לא דיברה.

מירב בן ארי: יש לי שאלה מקצועית, דני.

מירב בן ארי: האם 100% מהמלגות ממוצה?

מירב בן ארי: אם הוא לא ממוצה, יכול להיות שהשיטה הזו של המצ'ינג בנושא הזה של פולין, לא יודעת, אולי פשוט היא לא עובדת.

מירב בן ארי: אולי זה - - -

יעקב מרגי: זה לא יכול להיות, מדעית זה נכשל.

יעקב מרגי: זה מעמיק פערים.

מירב בן ארי: זה מה שאנחנו שואלים.

מירב בן ארי: ועל כך מתרעמים חברי הכנסת.

מירב בן ארי: זה כל העניין.

מירב בן ארי: לא על העניין הקוגניטיבי, אלא על העניין הכספי.

מירב בן ארי: זה מה שאנחנו רוצים לדעת.

מירב בן ארי: קוגניטיבית אם אני לא רציתי לנסוע לפולין כי פחות עניין אותי המסע, זו החלטה שלי כתלמידה, אבל השאלה היא לא - - -

אורן אסף חזן: הרגע אמרת שלא נסעת כי לא היה לך כסף.

מירב בן ארי: תקשיב, די כבר.

יעקב מרגי: היא לא העניין כאן.

מירב בן ארי: מה העניין?

מירב בן ארי: אבל אני מבהירה את עצמי ושאלתי אותו - - -

אורן אסף חזן: שאף אחד פה לא יתערב בשיח ביני לבינה בבקשה.

מירב בן ארי: סליחה, קודם כל - - -

אורן אסף חזן: אני מדבר ברצינות.

מירב בן ארי: זה מה שרציתי לדעת.

מירב בן ארי: דני, יש לך 100% מיצוי - - -

יעקב מרגי: סליחה, את שם, את רוצה לנהל את הדיון במקומי?

מירב בן ארי: של הכסף של המלגות?

מירב בן ארי: זה 100% מיצוי?

<דני רוזנר: התשובה היא לא.

מירב בן ארי: אז זה מה ש - - -

<דני רוזנר: רגע, יש לי המשך לתשובה.

<דני רוזנר: ולצורך כך, בגלל שחשבנו שבאופן כללי מחירי הנסיעה לפולין הם גבוהים מדי עבור כלל תלמידי ישראל - - -

מירב בן ארי: הורדתם את המחיר.

<דני רוזנר: הופנו 15 מיליון שקלים למימון ארבעה מהמלווים, שעד היום הועמסו על התלמידים, ולכן באופן גורף במכרז החדש - - -

מירב בן ארי: ירד המחיר.

<דני רוזנר: עד שהוא נתקע על ידי החקירה של רשם ההגבלים, שזה לא קשור למשרד החינוך.

מירב בן ארי: כן, של הקרטל.

מירב בן ארי: זה לא קשור.

<דני רוזנר: המחיר ירד.

<דני רוזנר: גם נכנסו שחקנים חדשים, זו הייתה מטרת המכרז - - -

יעקב מרגי: אתה מחזיר אותי לדיון הקודם.

יעקב מרגי: אוקיי, תודה.

יעקב מרגי: בוא, עזוב.

יעקב מרגי: תודה מירב.

יעקב מרגי: רבותי, אני מסכם את הדיון הזה ואני אומר לכם, אני קורא את הסיכום הזה בצער.

יעקב מרגי: בצער.

יעקב מרגי: כי אני מחזיק גם את הסיכומים הקודמים.

יעקב מרגי: הוועדה רואה בחומרה את התעלמות משרד החינוך מקריאות הוועדה בדיונים קודמים שלא להשאיר תלמידים מאחור במסעות לפולין.

יעקב מרגי: הוועדה רואה בסוגית המצ'ינג, מה שנקרא השתתפות הורים, ככישלון.

יעקב מרגי: לא רק כישלון, אלא גם מחזק ומעודד פערים.

יעקב מרגי: לכן הוועדה מצרה על כך שהיא נאלצת לקרוא למשרד החינוך להשהות את המסעות לפולין עד שסוגית המימון המלא על ידי המשרד, למי שזכאי ולמי שמעוניין ולמי שיוכח שהמסע אכן יתרום לו תרומה חינוכית וערכית, עד אז הוועדה מבקשת להשהות את המסעות ולעשות הכל שאף תלמיד לא יישאר מאחור.

יעקב מרגי: לא במסע לפולין ולא בכל תחום במערכת החינוך.

יעקב מרגי: ואנחנו יודעים שבעוד הרבה תחומים יש הרבה תלמידים שנשארים מאחור.

מירב בן ארי: אבל אם אתה משהה, איך אתה - - -

יעקב מרגי: ואני אומר לכם, רבותי, אני כיושב ראש ועדה לא מתכונן, ותעבירו את זה ואני אעביר את זה למנכ"לית ולשר, אני לא מתכונן להרפות מהנושא הזה, גם אם אני אגלגל אתכם לכאן כל חודש.

יעקב מרגי: סליחה על הביטוי, אגלגל אתכם לכאן ולוועדת ביקורת המדינה ולוועדות אחרות, עד שכן.

יעקב מרגי: עד שאנחנו נדע שהסוגיה הזאת נבחנת.

יעקב מרגי: אתם אפילו משדרים תכונה, אתם שידרתם פה, משרד החינוך, אתם נתתם לי כיושב ראש ועדה, ואני תובע את עלבונם גם של ראשי הוועדה הקודמים, שאפילו לא נגעתם במסקנות הוועדה.

יעקב מרגי: לא נגעתם.

יעקב מרגי: לא ניסיתם לבחון.

יעקב מרגי: לא ניסיתם להתמודד איתם.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: הישיבה - - -

יפעת שאשא ביטון: יושב ראש הוועדה, אבל אסור לתקן עוול ביצירת עוול חדש.

יעקב מרגי: אני לא - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, כי אם אנחנו משהים את המסעות מעכשיו, ויש אנשים שצריכים - - -

מירב בן ארי: היא צודקת.

מירב בן ארי: היא צודקת.

יפעת שאשא ביטון: עוד שבוע או עוד שבועיים ואי אפשר - - -

יעקב מרגי: אני לא אומר, בואו, לא יקרה כלום.

מירב בן ארי: מה זה משהים?

יפעת שאשא ביטון: מתאריך מסוים.

יעקב מרגי: לא יקרה כלום.

מירב בן ארי: היא צודקת.

יעקב מרגי: לא ביקשתי לבטל, ביקשתי להשהות עד שיימצא הפיתרון.

יעקב מרגי: אז יימצא הפיתרון תוך שבועיים.

יעקב מרגי: שתוך שבועיים משרד החינוך, ואם משרד החינוך רוצה – אני אספר לכם - - -

מירב בן ארי: אבל מה זה להשהות?

יעקב מרגי: רבותי, הדיון הזה תם.

יעקב מרגי: יפעת, הדיון הזה תם.

יעקב מרגי: אני יכול להזכיר לכם שסוגית הסרדינים נדונה בוועדה ונאמר לאו מוחלט ואחרי שבועיים נמצא פיתרון וזו סוגיה יותר כבדה תקציבית.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: הישיבה הזו והחלק הראשון של הדיון, תודה רבה לחברי הכנסת.

יעקב מרגי: אני מזמין את הציבור ואת חברי הכנסת להישאר לדיון הבא שזה סוגית הורדת מקצוע השואה.