ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 183, 2016-04-18 13:00

יעקב מרגי: שלום לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.

יעקב מרגי: 18 באפריל 2016, י' בניסן התשע"ו.

יעקב מרגי: הנושא על סדר-היום: עיצומי המורים לאחר חופשת הפסח – פעילויות חוץ בית ספריות.

יעקב מרגי: קודם כול, אנחנו מתנצלים על העיכוב.

יעקב מרגי: אני מכיר כאלה שמודיעים לי שבגלל שקבענו ישיבת פגרה, סמוך לחג, זה תירוץ לחמוק מהטרטורים ומהעבודות בבית, אבל האמת היא שקיבלנו מספר פניות לאחר הכרזתו של ארגון המורים על עיצומים מייד לאחר חופשת הפסח בתחום השהיית פעילויות חוץ בית ספריות.

יעקב מרגי: קיבלנו גם מספר פניות של פורומים ומוסדות תרבות, כמו כן ממועצות התלמידים – אליאב, יושב-ראש המועצה, פני אלי.

יעקב מרגי: תהינו ביחד בקול, יותר מאשר פנייה.

יעקב מרגי: אנחנו רוצים לשמוע למה.

יעקב מרגי: אני מאלה שסוברים שיש יותר מדי חופשות גם כך, מערכת החינוך מושבתת גם כך מרצון, אולי כשליש.

יעקב מרגי: כאבא אני מדבר עכשיו, עזבו כיושב-ראש ועדת החינוך.

יעקב מרגי: כהורה התחושה שלי לעומת כשאני הייתי תלמיד היא הפוכה.

יעקב מרגי: אנחנו זוכרים תמיד שהיה קושי לסחוט מההנהלה איזה יום חופשי או חצי יום חופשי.

יעקב מרגי: לאחרונה הקלות לשחרור תלמידים – הקלות היא בלתי נסבלת, נוסיף על זה גם את השביתות.

יעקב מרגי: מה גם שזה סוף שנה, התלמידים מחכים לפעילות החוץ בית ספרית הזאת, אני לא רוצה לומר כחמצן, אבל זה חלק מהחוויה הלימודית, הבית ספרית והחברית.

יעקב מרגי: והנה, גם זה הולך להתבטל.

יעקב מרגי: תיירות הפנים של מדינת ישראל נשענת הרבה מאוד על בתי הספר או על מקומות עבודה.

יעקב מרגי: נכון, אנחנו בעד ארגוני עובדים חזקים, וארגוני מורים חזקים כשמדובר במורים, וצריך לדאוג לרווחתם, למעמדם ולשלומם, אבל במקרה שזה נגמר, במגרש הזה של בית הספר יש שחקנים – משרד החינוך וארגון המורים בלבד.

יעקב מרגי: אין דבר כזה.

יעקב מרגי: יש תלמידים שהם העיקר, ויש ההורים של התלמידים שהם גם שחקנים לא מבוטלים, וצריך לקיים דיון.

יעקב מרגי: ולכן אמרתי שזה יהיה לפני פסח, כי אחרי פסח זה כבר חודש מאי, כבר היו צריכים לצאת, כולם נערכים, אף אחד לא יודע לקראת מה הולכים.

יעקב מרגי: ולכן הזמנו לכאן כמובן גם את רן ארז, יושב-ראש ארגון המורים, ואת מנכ"לית משרד החינוך, כדי לשמוע על מה ולמה.

יעקב מרגי: אדוני, תאמר לנו על מה יצא הקצף.

<רן ארז: ראשית, תודה על ההזמנה.

<רן ארז: הגעתי לפה מתוך הכבוד שאני רוחש לכנסת ולך כיושב-ראש.

<רן ארז: עם זאת, אינני חושב שמנכ"לית משרד החינוך ואנוכי צריכים לנהל פה איזה דו-שיח או דו-קרב, כאשר יושבים הצופים בטריבונה ונהנים.

יעקב מרגי: זאת לא המטרה.

<רן ארז: כך הבנתי מהפתיח של אדוני על כך שיש יותר מדי ימי חופשה, על כך שככה לא נוהגים וכו' וכו'.

<רן ארז: זאת אומרת, אתה כבר מביע עמדה עוד לפני ששמעת אותי.

<רן ארז: לכן אני מעיר את ההערה שלי.

יעקב מרגי: מותר לך.

מירב בן ארי: אני חייבת לומר לך בתור אחת שנמצאת כאן כבר שנה, שעל זה שיש הרבה ימי חופשה מדבר היושב-ראש הזה כמעט בכל ישיבה של ועדת החינוך.

מירב בן ארי: זה לא קשור ספציפית לנושא הזה.

מירב בן ארי: זה נושא שנידון פה.

יעקב מרגי: מותר לו.

יעקב מרגי: מותר לו לחוש כך ולהעיר.

מירב בן ארי: כבר הרבה זמן שיש יותר מדי ימי חופשה בבתי הספר.

<רן ארז: דעתי לא כדעתך, אבל אנחנו הרי נמצאים בארמון הדמוקרטיה של מדינת ישראל, ומותר לכל אחד להביע את דעתו, גם אני את דעתי.

<רן ארז: לעצם העניין.

<רן ארז: ארגון המורים מנהל יותר משנה ושמונה חודשים משא-ומתן בדרכי נועם עם משרד החינוך ומשרד האוצר במטרה לפתור סוגיה של הרבה בעיות.

<רן ארז: הרבה בעיות קיימות במערכת החינוך ואנחנו מנסים לפתור את הבעיות האלה בדין ודברים, במשא-ומתן, בפגישות שאנחנו מקיימים גם עם משרד החינוך וגם עם משרד האוצר.

<רן ארז: לצערי הרב דברים לא מתקדמים, ולכן נאלצנו להכריז על סכסוך עבודה.

<רן ארז: גם בזמן הכרזת סכסוך עבודה ולאחר הכרזת סכסוך העבודה, המשכנו לדבר, המשכנו להתכתב, אבל דברים לא נפתרו, ולכן אנחנו נאלצים להפעיל את סכסוך העבודה.

<רן ארז: בהפעלת סכסוך עבודה יש סקלה שלמה של עיצומים שאנחנו יכולים לעשות, עד כדי השבתה כללית.

<רן ארז: אדוני, ציינת שאנחנו נמצאים עכשיו לקראת סוף שנת הלימודים, ואני גם אומר שזאת תקופת בגרויות, ולכן חשבנו שכדי לא לפגוע בתלמידים בזמן ההכנה לבגרויות, לא נצא לשביתות, לא נעשה שביתות, נעשה את הדברים שלא פוגעים בתלמידים מבחינת הלימודים שלהם, מבחינת ההישגים שלהם וההכנה שלהם לבחינות הבגרות, מצד אחד, ומצד שני, מאפשרים להם עוד ימי לימוד ועוד שעות לימוד במקום לבזבז אותם בכל מיני ג'בלאות, בכל מיני מקומות ששם היו יכולים לצאת בתחילת שנת הלימודים.

מירב בן ארי: כשהוא אומר לבזבז בג'בלאות, הוא מתכוון לטיולים שנתיים?

מירב בן ארי: תחדד לי את הנקודה הזאת.

מירב בן ארי: מה זה "לבזבז בג'בלאות"?

יעקב מרגי: סליחה.

מירב בן ארי: סליחה, אני מתנגדת לאמירה הזאת.

מירב בן ארי: טיול שנתי זה לא בזבוז.

מירב בן ארי: זה חלק מהחינוך של תלמידים להיות אזרחים טובים - -

יעקב מרגי: הציבור – בלי קריאות ביניים, חברי הכנסת – אפשר.

מירב בן ארי: - - זה בטח לא "לבזבז בג'בלאות".

מירב בן ארי: כך אתה מתייחס לטיול שנתי?

מירב בן ארי: מזה זה "לבזבז בג'בלאות", אדוני?

מירב בן ארי: תסביר לוועדה.

<רן ארז: אני אמשיך את דברי.

מירב בן ארי: לא, תסביר לוועדה מה זה "לבזבז בג'בלאות".

מירב בן ארי: האם אתה מתייחס בזה לטיול שנתי?

מירב בן ארי: זה מזלזל בעיני בכל הקונספט של טיולים.

מירב בן ארי: טוב שלא "בזבזת" את זה על דברי תרבות.

מירב בן ארי: תיכף אני אתייחס גם לתרבות.

יעקב מרגי: תודה, מירב.

יעקב מרגי: בבקשה.

<רן ארז: כדי שאני אוכל להמשיך, למרות שמנסים לקטוע לי את קו המחשבה, אני חושב שבדרך כלל, בכל דבר ועניין, יש סדר עדיפויות, וסדר העדיפויות כרגע, בסוף שנת הלימודים, על-פי מה שאנחנו חושבים כמורים וכמחנכים, וזה המקצוע שלנו, זה להתכונן לבחינות הבגרות, שהן קובעות בסופו של דבר את עתיד התלמיד.

<רן ארז: כל דבר אחר יכול להיות בזבוז זמן, ולכן אמרתי את מה שאמרתי, לא מפני שהטיול לא חשוב.

<רן ארז: הטיול הוא חשוב, הצגה זה חשוב, אבל יש סדר עדיפויות.

מירב בן ארי: הצגות וטיולים זה בזבוז זמן...

<רן ארז: את יכולה להביא בחשבון מהדברים שאני אומר מה שאת רוצה, ואני מתייחס למה שאני אומר.

יעקב מרגי: בבקשה.

<רן ארז: הנושא הנוסף שצריך להביא בחשבון זה מה תפקידו של המורה בחינוך העל-יסודי.

<רן ארז: זה גם ללמד, זה גם לחנך, אבל אין לו שום תפקיד לעבוד עבודות יום ולילה ללא תגמול.

<רן ארז: יום ולילה ללא תגמול, כאשר בסופו של דבר אם קורית בטיול תאונה, גם תובעים את המורים לדין פלילי, ועל זה כבר היה לנו מאבק לפני מספר חודשים.

<רן ארז: אז לבוא ולהגיד שמורה חייב לצאת לטיול או לצאת להצגה בערב, אני לא יודע איפה זה כתוב, באיזה הסכם קיבוצי או באיזה חוק כתוב שזה תפקידו של המורה.

<רן ארז: אנחנו עושים את זה כי זה חשוב לנו מבחינה חינוכית, אבל יש איזה גבול, ואנחנו יכולים להגיד לחברי הכנסת, שאמונים על שמירת החוקים, שיש במדינת ישראל חוק שעות עבודה ומנוחה, ומורה שיוצא לטיול יוצא לשלושה ימים, 24 שעות, הולך עם התלמידים ברגל, שומר עליהם בלילה, לפעמים גם מבשל להם את האוכל.

<רן ארז: זה בפירוש בניגוד לכל חוק, ואנחנו עושים זאת בסופו של דבר כי זה חשוב לנו, אבל גם חשוב לנו שההתייחסות אלינו לא תהיה התייחסות מזלזלת והתייחסות שבאים ואומרים לנו: יש לכם יותר מדי חופש.

<רן ארז: עוד מעט יגידו שיש לנו יותר מדי שכר וצריך להוריד ימי חופשה, ואולי גם צריך להוריד ימי שכר - -

יעקב מרגי: מר ארז, שאלה.

<רן ארז: - - אולי גם לשים לנו אזיקים על הידיים ועל הרגליים.

<רן ארז: יש גבול לכל דבר.

יעקב מרגי: שאלה.

יעקב מרגי: שאלה.

יעקב מרגי: אף אחד לא הזכיר אזיקים.

<רן ארז: לא.

<רן ארז: אני מזכיר.

יעקב מרגי: אתה, מותר לך.

<רן ארז: חברת הכנסת תוכל להגיד משהו.

מירב בן ארי: לא אמרתי כלום על המורים, דיברתי על ההתייחסות לטיולים.

מירב בן ארי: ממש לא אמרתי מילה נגד המורים.

מירב בן ארי: הכנסת לי את המילים לפה.

<רן ארז: ההתייחסות של המורים לטיולים.

מירב בן ארי: אני אתייחס - - -

<רן ארז: אנחנו לא רוצים לצאת - - -

יעקב מרגי: מר ארז, אתה רוצה להפוך את זה להתנצחות?

<רן ארז: לא.

<רן ארז: לא.

יעקב מרגי: אני לא רוצה.

יעקב מרגי: חששת מזה בהתחלה, אז אל תהפוך - - -

<רן ארז: היא תקבע אם - - -

יעקב מרגי: מותר לה להעיר.

<רן ארז: בסדר גמור, וגם לי.

יעקב מרגי: אז אמרת.

יעקב מרגי: אמרת שיש מגוון נושאים ודיברת באופן כללי.

יעקב מרגי: לא אמרת לוועדה מה גרם לכם להכריז על השבתה אחרי החג.

יעקב מרגי: הטיולים?

יעקב מרגי: הדבר הפרטני היחיד שהזכרת זה היציאה לטיולים, ריבוי טיולים.

<רן ארז: זה הדבר הראשון.

יעקב מרגי: על זה אתם יוצאים - - -

<רן ארז: זה הדבר הראשון.

<רן ארז: אחרי זה יבואו אולי עוד דברים.

מירב בן ארי: מה יבוא?

מירב בן ארי: בוא תפתיע אותנו.

<רן ארז: אני לא רוצה להפתיע אותך.

יעקב מרגי: רן, אני מנסה להבין.

יעקב מרגי: אמרת שיש מספר נושאים.

יעקב מרגי: השאלה אם זו רק הסוגיה הזאת, כי הסוגיה הזאת, אני חושב, כבר נדונה - - -

<רן ארז: לא.

<רן ארז: לא.

<רן ארז: לא.

<רן ארז: הסוגיה הזאת של הטיולים והיציאות מחוץ לכותלי בית הספר זה עיצום שבו אנחנו נוקטים במסגרת סכסוך עבודה כללי הרבה יותר, כאשר זה מה שמצאנו לעשות כרגע.

<רן ארז: יש לנו הרבה מאוד בעיות שלא נפתרו לצערי הרב, כי במשרד החינוך לא פתוחים לפתור לנו את הבעיות שמציקות לנו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: לפני שאני אעביר את רשות הדיבור למנכ"לית, אני אתן ליעקב שהרבני, סמנכ"ל חינוך בחברה להגנת הטבע.

יעקב מרגי: מה העיצומים האלה?

יעקב מרגי: ממה אתה חושש?

<יעקב שהרבני: אני חושב שרן ארז נתן את הכותרת ממה אני חושש במשפט שהטיול הוא בזבוז זמן.

<יעקב שהרבני: אני חושב שאנחנו מפספסים פה בענק.

<יעקב שהרבני: לפני שאני אמשיך בדברי, אני חושב שצריך לקרוא לשר החינוך לקבוע סף מינימום לטיולים בארץ.

<יעקב שהרבני: כמו שיש היום בגרות חברתית, שתהיה גם בגרות בידיעת הארץ, ואז כל הסיפור הזה ייגמר ולא נגיע למקום האם טיול בכלל בזבוז, האם יציאה לשטח ולטבע היא בזבוז.

<יעקב שהרבני: אני רוצה להזכיר לכולנו שלפני קום המדינה היו מסעות של תנועות הנוער למדבר יהודה.

<יעקב שהרבני: האנשים שהובילו אז את הציונות הבינו שלא מספיק שעם שב לארצו, עם גם צריך להתחבר לארצו, והם חיברו אותו דרך הרגלים.

<יעקב שהרבני: אפילו שר הביטחון של היום, שהיה מג"ד 890 סיפר, והייתי חייל שלו, שחיילים טובים יודעים על מה הם נלחמים, יודעים על מה הם שומרים, והדרך הכי טובה לחבר אותם זה דרך הרגלים.

<יעקב שהרבני: אנחנו שומעים היום שזונחים את זה, פשוט זונחים את כל הערכים האלה, לא מבינים את החשיבות של חיבור אדם לארצו, חיבור אדם למורשתו.

<יעקב שהרבני: מערכת החינוך כנראה כרגע בהובלתו של ארגון המורים פשוט רומסת את הטיול השנתי והופכת אותו לסרח עודף.

<יעקב שהרבני: מה שקורה שבכל פעם אנחנו לא מגיעים להשבתה, אני מצטט את רן ארז, אבל כן נוקטים בעיצומים לגבי הטיול השנתי.

<יעקב שהרבני: הטיול השנתי לאט-לאט מאבד מהערך שלו, מאבד מהמקום שלו, ולא בגלל האנשים הטובים במשרד החינוך ומחוץ למשרד החינוך שמקיימים את הטיול השנתי, אלא בגלל ההתייחסות שהמורים מביעים כלפי הטיול השנתי.

<יעקב שהרבני: הדברים נאמרו.

<יעקב שהרבני: אני לא צריך לחזור עליהם.

<יעקב שהרבני: אני חושב שבסופו של דבר נקבל את התלמידים המצטיינים שלנו בעמק, אבל לצערי לא בעמק יזרעאל, אלא בעמק הסיליקון, כי הם ייארזו את עצמם, ייקחו את המזוודה, וייסעו למקום אחר לממש את עצמם, כי הם לא יבינו למה הם פה, למה חשוב שהם יישארו פה, למה חשוב שהם יצטיינו פה.

<יעקב שהרבני: הכלי המשמעותי של מערכת החינוך היום לחבר אדם לארצו, תלמיד למורשתו, זה דרך הטיול, דרך הרגלים, דרך ההיכרות עם ההיסטוריה והמורשת.

<יעקב שהרבני: מעבר לכל סל הערכים הגדול והנפלא הזה יש עוד דבר אחד שאנחנו שוכחים.

<יעקב שהרבני: הטיול השנתי מעצם היותו יציאה לשטח, מפרנס לא מעט עסקים, לא מעט אנשים, בעיקר בפריפריה, ולא את חברות הטיולים, אלא את מקומות ההלנה, ההסעדה, האבטחה והאתרים.

<יעקב שהרבני: וכל המקומות האלה במחי החלטה של ארגון המורים הולכים לספוג אחרי פסח נזק כלכלי גדול שאי-אפשר לתקן אותו, כי גם שנת הלימודים נגמרת.

<יעקב שהרבני: אנחנו צריכים להבין שיש פה הנושא הערכי, הנושא שתלמידים שלא טיילו עד עכשיו לא יטיילו השנה, תלמידים שלא יגיעו לתיאטרון עד עכשיו, לא יגיעו השנה לתיאטרון, ומצד שני, עסקים שלמים בפריפריה יינזקו ואי-אפשר יהיה לתקן את הנזק.

יעקב מרגי: תודה.

<מיכל כהן: שלום לכולם, אני חושבת שזה קצת מביך לבוא לפה לדיון בכנסת על דברים שאנחנו עושים ממילא מדי שבוע עם יושב-ראש ארגון המורים.

<מיכל כהן: כמו שאמר רן, גם אם אנחנו חלוקים, אנחנו יושבים מדי שבוע, מדי שבועיים, על נושאים שוטפים של המערכת.

<מיכל כהן: נדמה לי שזו לא בדיוק הבמה.

<מיכל כהן: יש לי פה רשימה של קרוב ל-21 נושאים שהתחלנו לפני חודשים לטפל, ומה שנפתר יוצא מן הרשימה ונכנסים דברים חדשים.

<מיכל כהן: אני לא חושבת שאני צריכה לשטוח בפניכם את כל הטענות או התחשבנויות כספיות כאלה ואחרות שיש בין ארגון המורים לבין משרד החינוך.

<מיכל כהן: אני יכולה לומר שאנחנו נמצאים מדי שבוע, מדי שבועיים, בשיח, יושבים, מלבנים, פותרים וממשיכים הלאה.

<מיכל כהן: זו אמירה כללית.

<מיכל כהן: יש חוסר שביעות רצון לפעמים מצד כזה ומצד כזה, יש לפעמים חוסר אמון מצד כזה ומצד כזה, אבל זו דינה של מערכת שיש בה איגודים שרוצים לדאוג למורים, יש מערכת חינוך שרוצה לדאוג למורים ולתלמידים, וכולם רוצים להניע את המערכת קדימה, הוויכוח הוא על הדרך זו אמירה ראשונה.

<מיכל כהן: אמירה שנייה.

<מיכל כהן: להבנתי אין שום עילה לעיצומים ולא להשבתות.

<מיכל כהן: כפי שאמרתי, אם לא היינו מדברים, אם לא היינו מגיעים לפתרונות – אמרתי שלא כל דבר מוסכם, זה בסדר שגם יהיו לעתים כעסים, אבל אין עילה לעיצומים.

<מיכל כהן: לא רק שאין עילה לעיצומים, בוודאי לא על הטיולים.

<מיכל כהן: אמרתי את זה לרן.

<מיכל כהן: אני חושבת שבשנה שעברה כעת חיה היינו בבית משפט ארבעה חודשים על נושא הטיולים, הטיולים הוסדרו.

<מיכל כהן: בזמנו הנושא היה בטיחות בטיולים, ובאמת ארבעה חודשים התכתשנו לכאן ולכאן ובסוף סגרנו את הנושא, ולכן אני חושבת שאין טעם לחזור ולעשות עיצום על הטיולים, לחזור ולפגוע בטיולים של מערכת החינוך, ואני גם חושבת שרן חושב כך.

יעקב מרגי: המנכ"לית, את אומרת שסוגיית העיצומים מבחינתם לובנה והסתיימה?

<מיכל כהן: כן.

<מיכל כהן: היא הוסדרה.

מירב בן ארי: היה דיון על זה.

יעקב מרגי: לכן הופתעתי שזה עלה כאן.

<מיכל כהן: מה שרן אמר, אבל הוא יודע להסביר את עצמו, שהוא נוקט בטיולים כעיצום על דברים אחרים.

מירב בן ארי: ככלי.

<מיכל כהן: ברשותכם, בשנה שעברה הסדרנו את הנושא הזה.

<מיכל כהן: ככל שהיו קשיים בחוויה שאנחנו לא מספיק נותנים הכשרות, תיקנו את זה, הוספנו הכשרות, טיפלנו בנושאים האלה.

<מיכל כהן: אני כן רוצה ברשותך להתייחס לאמירות שלך.

<מיכל כהן: אני חושבת שגם רן, אבל רן יגיד את זה בעצמו – גם רן מאוד דואג לטיולים וגם רן מאוד דואג לנושא של הכרת הארץ ולערכים.

<מיכל כהן: אני חושבת שבסיפור הזה של בגרות חברתית, מסעות, ביקור במוזיאון, הליכה להצגה בערב, אנחנו מתקרבים לימים מאוד חשובים שכלל המערכת צריכה להיות בחוץ, יש לנו גם בגרויות בחוץ, יש לנו בגרויות בשטח.

<מיכל כהן: כל הדברים האלה, אני לא חושבת שזה פחות מלימודים, אני חושבת שזה בדיוק כמו הלימודים.

<מיכל כהן: זו למידה בדרך אחרת.

<מיכל כהן: ואם כבר הזכרנו, אנחנו עוד יותר מעודדים היום למידה מחוץ לכיתה, על מנת להפוך את זה לחוויה.

<מיכל כהן: נדמה לי שאין ויכוח שהלמידה והחוויה, הטיול והמופע, ההצגה והביקור במוזיאון, הם מה שבונים את האדם השלם של מערכת החינוך.

<מיכל כהן: אני בהחלט מצרה, וקראתי לרן ואני גם קוראת לו מהשולחן הזה, אם כי אני חוזרת ואומרת שזה לא המקום להתחיל להתדיין על נושאים כאלה ואחרים – אין עילה לעיצומים.

<מיכל כהן: יש ויכוחים אם צריך לעשות את זה ככה או לעשות את זה ככה, מי חותם על מה, מי יהיה בראש ומי יהיה הזנב, גם בין הארגונים יש מחלוקות.

<מיכל כהן: אני חושבת שאין נושא שיש במערכת החינוך שלא מטופל.

<מיכל כהן: חדשות לבקרים עולים דברים.

<מיכל כהן: ברוך השם יש לנו לא רק ארגוני מורים, יש לנו ארגוני הורים, יש לנו תלמידים – כולם היום בעלי עמדה ודעה, לכל אחד יש מה לומר, וזה בסדר, זו מערכת של כולם ואנחנו מטפלים בשיא הרצינות בכל דבר.

יעקב מרגי: יש הידברות מתמשכת.

יעקב מרגי: אין הפסקה.

<מיכל כהן: אנחנו נפגשים מדי שבוע או עשרה ימים או שבועיים לכל המאוחר, גם היום היתה צריכה להיות פגישה, ביום חמישי שעבר או רביעי שעבר היתה פגישה, כמעט בכל שבוע אנחנו נפגשים, יש לנו ועדה שאנחנו נפגשים.

<מיכל כהן: אני חושבת שהסיפור הזה של נקיטת עיצומים לצערי הוא מכשיר שלכאורה מזעזע את אמות הספים.

<מיכל כהן: לעניות דעתי אפשר להאשים אותי בהרבה דברים, אבל בטח לא בדברים שאני מטפלת בהם.

<מיכל כהן: הדברים מתקדמים, נפתרו.

<מיכל כהן: יש פה לא מעט נושאים שטופלו וכבר ירדו, ויש נושאים שעדיין במחלוקת: אם הם בבית משפט זה כיוון אחד, במקום אחר – ברמה של הסכמים בין ארגונים, ברמה אחרת – ויכוח בינינו לבין האוצר.

<מיכל כהן: אלה דברים שבשגרה.

<מיכל כהן: תשע שנים אני במטה משרד החינוך ושנתיים וחצי, עוד מעט שלוש שנים מנכ"לית.

<מיכל כהן: אין תקופה שהכול על מי מנוחות.

<מיכל כהן: באופן טבעי השטח מזמן לנו לא מעט דברים, ואנחנו מטפלים בהם, אבל הדרך לטפל היא בהידברות ובהליכה משותפת ולא במאבק כוחות.

<מיכל כהן: אין לי שום מוטיבציה להיאבק.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בשלב זה ניתן לחברת הכנסת מירב בן ארי לדבר, ונשמע גם את שאר הדוברים.

מירב בן ארי: תודה, אדוני היושב-ראש, אני מתנצלת שאני אצטרך לצאת.

מירב בן ארי: ראשית, אני חייבת לומר לך תודה על כינוס הוועדה וגם למנכ"לית, למיכל, שהגיעה.

מירב בן ארי: הסיבה שהדיון מתנהל פה, כפי שאתה רואה, פשוט בגלל שהוא דיון חשוב.

מירב בן ארי: נכון שבמקביל אתם עושים שיחות ומנהלים, אבל ועדת החינוך התכנסה והגיעו לכאן כל-כך הרבה אנשים, כי זה נושא חשוב.

מירב בן ארי: וטיולים, למרות שלטענתך זה בזבוז זמן בג'בלאות – אני אהיה קצת יותר קשה ממיכל - - -

<רן ארז: בתקופה הזאת.

<רן ארז: אל תעשי הכללות.

מירב בן ארי: בניגוד לך, לי מותר לקרוא קריאת ביניים, אז תן לי לסיים את הדברים שלי.

<רן ארז: אולי תוציאי אותי החוצה.

<רן ארז: ..

מירב בן ארי: אני לא אוציא אותך, זה התפקיד שלו.

מירב בן ארי: אם אתה תפריע לי כנראה שזה מה שיהיה, אבל אני לא אוציא אותך.

מירב בן ארי: אני אגיד לך מה אני חושבת.

מירב בן ארי: אני באה אחרי עשר שנים שניהלתי מרכזים, ומה שעשיתי בתור מנהלת המרכז, ולא קיבלתי שקל נוסף במשכורת, זה להוציא את הנערים שלי לארבעה ימים למסע הישרדות עם תיק על הגב, וחבל שבתי ספר לא עושים את זה.

מירב בן ארי: אני רוצה להתייחס לעניין הזה.

מירב בן ארי: אל תבוא ותטיף לי, כי עשר שנים התעסקתי בזה.

מירב בן ארי: ויותר מזה, מחר בערב אני הולכת לבזבז את זמני בג'בלאות וללכת ולפגוש את הנערים שלי, כי הבטחתי להם שיום אחד המנהלת שלהם במשך עשר שנים תבוא לפגוש אותם במדבר.

מירב בן ארי: אני אבזבז את זמני כחברת כנסת בג'בלאות, כי אני מאמינה שחינוך של בני נוער, חינוך אמיתי, הוא לא רק בבתי ספר, במזגן, אלא הוא במסעות ובטיולים.

מירב בן ארי: ולא רק שאני לא מסכימה אתך, אני חושבת שבתי ספר צריכים לצאת למסעות וצריכים לצאת עם תיק על הגב, והמורים לא צריכים לבשל להם, הילדים צריכים לבשל לעצמם, והם לא צריכים לישון באכסניות, הם צריכים לישון בחניוני לילה, אבל זו הגישה שלי, ואני יכולה לעשות על זה דיון בוועדה שעה וחצי.

<רן ארז: יישר כוח.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: חלק מתפקיד המורה הוא בהחלט לצאת לטיולים.

מירב בן ארי: אני יודעת שאין כאן נושא ומרגי כאן

מירב בן ארי: בא ודיבר על זה האם הטיולים זה הנושא.

מירב בן ארי: הנושא זה לא הטיולים, הטיולים פה הם כלי מיקוח.

מירב בן ארי: ברגע שאתה אומר:

מירב בן ארי: אני לא פוגע בתלמידים בבגרויות, אבל אני אפגע בהם בטיולים ובהצגות, אתה פוגע בנקודה שהם הכי אוהבים, איפה שלילדים כיף, איפה שהילדים נהנים.

מירב בן ארי: וחלילה, אני לא אומרת שלא נהנים בבית ספר, בית ספר זה חוויה, אבל תכלס, איפה הילד נהנה?

מירב בן ארי: הוא נהנה כשהוא הולך להצגה, והוא נהנה כשהוא הולך לטיול.

מירב בן ארי: אז מה אנחנו עושים?

מירב בן ארי: במי אנחנו פוגעים?

מירב בן ארי: חזרתי אתמול ממשלחת של שבועיים בארצות-הברית והיה שם הנושא של החרם.

מירב בן ארי: לא משנה, לא ניכנס למה, מבחינתי בסוף, החרם לצורך העניין ולהבדיל פוגע באנשים הקטנים, פוגע באכסניה בדימונה או בבתי ספר שדה – ראיתי שמכפר עציון באו לפה – למשל בשדה בוקר או בכל בית ספר שדה, ובחניון של הרשות להגנת הטבע ופוגע בילד.

מירב בן ארי: לא אמרתי מילה אחת נגד המורים, לא בשיחה שלי.

מירב בן ארי: לא אמרתי דבר כזה.

מירב בן ארי: המורים עושים את עבודתם, יישר כוח על העבודה שלהם.

מירב בן ארי: שמעתי שהולכים לעשות להם מיונים, לא יודעת למה, אבל לא משנה.

מירב בן ארי: עזוב, אני אתך, ותמיד הייתי בעד בתי הספר והמורים, אבל פה אני מוחה, אני לא מקבלת את ההחלטה שלך, ואני כוועדת חינוך חושבת, והיושב-ראש אמר את זה בצורה נחרצת, שהנקודה האחרונה שצריך לפגוע זה בטיולים.

מירב בן ארי: זו הנקודה האחרונה.

מירב בן ארי: יש סכסוך, תפתרו, לא על הגב של התלמידים.

מירב בן ארי: לא על הגב שלהם ולא על הגב של כל מי שמעורב פה – לא בשטח, לא במוסדות התרבות.

מירב בן ארי: זו לא הדרך, זו לא דרכה של הוועדה הזאת, בטח לא של היושב-ראש שלה ובטח לא של משרד החינוך.

מירב בן ארי: תודה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

מירב בן ארי: אגב, אתה מוזמן להצטרף אלי בגב ימין למפגש שלי.

מירב בן ארי: אני מבזבזת את זמני היקר כחברת כנסת בג'בלאות.

מירב בן ארי: אבל אתה יודע מה?

מירב בן ארי: אין דבר יותר חשוב מלפגוש את הנערים שלי שם עם התיק על הגב אחרי שלושה ימים.

מירב בן ארי: ותאמין לי, אם הייתי יכולה, הייתי מצטרפת לשלושה ימים, אבל יש לי גם אחריות פה.

מירב בן ארי: זה הדבר הכי חשוב.

מירב בן ארי: ואגב, זה גם מה שמניע את הוועדה הזאת, שבמושב הבא תהיה כאן בפעם הראשונה בכנסת ועדת משנה לחינוך הבלתי פורמלי ואני אעמוד בראשה בשמחה רבה ומתוך כבוד ואחריות, שהחינוך הבלתי פורמלי הוא הכלי שמשלים את החינוך הפורמלי.

יעקב מרגי: תודה רבה לחברת הכנסת מירב בן ארי.

יעקב מרגי: (מחיאות כפיים באולם)

יעקב מרגי: לא מוחאים כפיים בכנסת.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מגיע לה, אבל לא מוחאים כפיים.

יעקב מרגי: אליאב בטיטו, יושב-ראש מועצת התלמידים.

יעקב מרגי: בבקשה.

<אליאב בטיטו: קודם כול, צהרים טובים.

<אליאב בטיטו: האמת, אני ארצה לפתוח דווקא בברכה על הצעד ששמענו עליו בימים האחרונים לגבי המיונים של המורים.

<אליאב בטיטו: זה צעד מבורך ואנחנו מברכים עליו, וגם דנו עליו בוועדה.

<אליאב בטיטו: לצערי דווקא ארגון המורים לא היה, אבל התלמידים באו והשמיעו את דעתם על מערכת החינוך, אבל זה כבר נושא אחר.

<אליאב בטיטו: לגבי הטיולים – לא ייתכן שבמדינת ישראל יהיה שיח שחושב שטיולים זה מותרות.

<אליאב בטיטו: טיולים זה לא מותרות.

<אליאב בטיטו: התבלבלנו, חבר'ה, הדיון כאן זה לא על העיצומים, זה דיון ערכי, על איך אנחנו תופסים את מערכת החינוך.

<אליאב בטיטו: האם אנחנו תופסים את מערכת החינוך כבית חרושת לציונים או האם אנחנו גם רואים במערכת החינוך מקום שבא לחנך אותנו כתלמידים.

<אליאב בטיטו: לצערי אני מרגיש כאן בלבול מאוד-מאוד גדול.

<אליאב בטיטו: אז נכון, ניגשים לבגרויות – רן, אתה בעצמך היית מורה לספורט, עכשיו לקראת סוף השנה גם לא ניגשים לבגרות בספורט, אז אולי גם נבטל את שיעורי הספורט, כי גם זה לא חשוב.

<אליאב בטיטו: נשאיר רק מתמטיקה חמש יחידות ואנגלית, כי זה מה שחשוב עכשיו לבגרויות?

<אליאב בטיטו: ממש לא.

<אליאב בטיטו: זה לא ייתכן.

<אליאב בטיטו: אנחנו לא יכולים לעמוד מנגד כשקורה דבר כזה.

<אליאב בטיטו: וזה שיח שאנחנו בכל אופן לא נהיה מוכנים לקבל.

<אליאב בטיטו: אנחנו כאן לא תופסים צד, אנחנו לא בית דין לעבודה, וזה גם לא תפקידנו.

<אליאב בטיטו: אני מבחינתי עכשיו, במקום שאני נמצא בו, אני מרגיש כמו ילד שבא עם ההורים שלו לטיפול זוגי.

<אליאב בטיטו: יש כאן שני צדדים שמסוכסכים – מצד אחד ארגון המורים, מצד שני משרד ממשלה.

<אליאב בטיטו: מי נופל בין הכיסאות?

<אליאב בטיטו: אנחנו התלמידים.

<אליאב בטיטו: זה לא ייתכן.

<אליאב בטיטו: זה לא ייתכן.

<אליאב בטיטו: יש דרכים לפתור את הסכסוך, אנחנו - - -

יעקב מרגי: אנחנו כאן לצורך העניין האחים הגדולים שלך, וזה סכסוך מתמשך.

מירב בן ארי: אנחנו הפסיכולוג שלך.

<אליאב בטיטו: לחלוטין.

<אליאב בטיטו: אני באמת מרגיש שיש כאן איזה מגשר.

<אליאב בטיטו: מצד אחד אתה אומר שצריך לסגור את זה בשולחן ולא צריך לכנס בשביל זה ועדה שלמה, אבל עובדתית זה לא קורה כרגע, עובדתית כרגע אנחנו נופלים בין הכיסאות.

<אליאב בטיטו: אני אומר בצורה הכי חד-משמעית שיכולה להיות: אנחנו הודענו ששביתה מבחינתנו זה לא הפתרון.

<אליאב בטיטו: שביתה זה כלי.

<אליאב בטיטו: זה כלי של הפעלת עיצומים.

<אליאב בטיטו: כמו שאתם מפעילים עיצומים, גם אנחנו.

<אליאב בטיטו: אנחנו הודענו שב-1 במאי, מייד אחרי החזרה מחופשת הפסח, נשבית את הלימודים מכיתה י' עד י"ב.

<אליאב בטיטו: השביתה הזאת, ופה אני רוצה להבהיר בצורה חד-משמעית, היא לא נגד ועדי עובדים וגם לא נגד משרדי ממשלה, היא קריאה שלנו כבני נוער שנמאס לנו, נמאס לנו ליפול בין הכיסאות.

<אליאב בטיטו: לא יכול להיות שבני הנוער במדינת ישראל יהפכו לשק החבטות של המערכת בכל פעם, אנחנו רואים את זה גם עם ועד בוחני הנהיגה, שעכשיו משבית את הטסטים כנגד משרד התחבורה.

<אליאב בטיטו: אנחנו מבקשים, ואני מוכן לבוא, אנחנו, אולי התלמידים, אולי הילדים – אותם בני נוער ירצו לעזור ולסייע.

<אליאב בטיטו: אם יש דרך, בואו ונגשר על הדברים, אבל בינתיים, עד שיהיה פתרון, אנחנו לא אמורים לסבול מכך.

<אליאב בטיטו: שוכחים כאן גם את התלמידים וגם את העובדים.

<אליאב בטיטו: אתה באמת בא ומגן על המורים?

<אליאב בטיטו: תגנו עד הסוף.

<אליאב בטיטו: יש כאן בשולחן הזה מורים לשל"ח, שסובלים מזה, כל מיני מדריכים שבמקום ללכת לטיולים, הם לא ילכו לטיולים והם יפסידו כסף ויפסידו פרנסה.

<אליאב בטיטו: ואני, אין לי שום דבר נגד המורים, אימא שלי מורה ושבעה מתוך תשעת האחים שלה מורים.

<אליאב בטיטו: אבל לא יכול להיות שגם המורים יסבלו מזה, כי גם המורים לומדים על התלמידים בטיולים.

<אליאב בטיטו: הלימודים של המורה כמורה על התלמיד לא נגמרים בכיתה בחשבון או באנגלית, יש גם עניין של טיולים.

<אליאב בטיטו: זו הקריאה שלנו ואנחנו מבקשים – אנחנו מודיעים בפעם האחרונה בצורה חד-משמעית שאם זה לא ייפתר אנחנו נחריף את הצעדים, כי לא יכול להיות שנהפוך לשק חבטות.

<אליאב בטיטו: חג שמח.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני חושב שהדברים ברורים.

יעקב מרגי: כדי שלא נחזור על זה, אני לא מתכונן להתנצל על קיום דיון בוועדת החינוך, התרבות והספורט.

יעקב מרגי: זה המקום.

יעקב מרגי: ברגע שיש בעיה, נורית אזהרה מהבהבת במערכת החינוך, זה המקום, זה תפקידה של הוועדה.

יעקב מרגי: אוי ואבוי אם היינו אדישים לקריאה כזאת כשמערכת החינוך הולכת להיות מושבתת.

יעקב מרגי: נעם סמל, פורום מוסדות תרבות.

<נעם סמל: אני מאוד מברך אותך, אדוני היושב-ראש, וגם את חברת הכנסת מירב בן ארי.

<נעם סמל: אני מנכ"ל התיאטרון הקאמרי של תל-אביב ואחד מראשי פורום מוסדות התרבות, שמייצג קרוב ל-400-500 מוסדות התרבות של כל מדינת ישראל – כל המוזיאונים, כל התזמורות, כל התיאטראות, כל המקהלות, כל להקות המחול, מדן ועד אילת, מקרית-שמונה ועד הערבה.

<נעם סמל: מוסדות התרבות שמתכוננים לימים המיוחדים האלה שמעצבים את דמותו של התלמיד הישראלי.

<נעם סמל: ושוב אני גורר את עצמי – כמו שאת אומרת לג'בלאות – גורר את עצמי בכל שנה, כי רן ארז לוקח את ילדי ישראל כבני ערובה.

<נעם סמל: די.

<נעם סמל: די.

<נעם סמל: מספיק.

<נעם סמל: נמאס לנו.

<נעם סמל: נמאס לנו שהאיש הזה - -

יעקב מרגי: האיש הזה – יש לו שם.

<נעם סמל: - - ינסה לחנך אותנו וילמד אותנו מהי אהבת הארץ, והאיש הזה יגיד לנו מה זה יום הזיכרון לשואה ולגבורה.

<נעם סמל: אדוני, יש בעוד בארבעה ימים, החל מה-1 במאי, יום הזיכרון לשואה ולגבורה, יש הצגות, יש סרטים, יש מוזיאונים, הכנה במוזיאון לוחמי הגטאות, במוזיאון יד ושם – כל אלה יושבתו.

<נעם סמל: למה?

<נעם סמל: כי הוא מנהל מאבק עם משרד החינוך.

<נעם סמל: על הכיפאק, תנהל מאבקים, לא על גבינו ועל גבם.

<נעם סמל: אנחנו לא מורים, אבל גם אנחנו תורמים לחינוך ולעיצוב של הנוער בארץ, ואני מאוד גאה בתלמידים שאמרו את מה שאמרו.

<נעם סמל: אני חושב שזה חוזר על עצמו בכל שנה.

<נעם סמל: למה בכל שנה זה בזמן הזה?

<נעם סמל: עשרה ימים אחרי זה יום הזיכרון לחללי צה"ל, יום אחרי זה יום העצמאות למדינת ישראל.

<נעם סמל: אנחנו מכינים תוכניות.

<נעם סמל: אני מייצג תיאטרון שהכין הפקה מיוחדת, "יומנה של אנה פרנק", דמות מיתולוגית של ילדה, כל הסיפור הזה, זו הפקה גדולה מאוד שהשקענו בה קרוב למיליון שקל, כדי להביא כ-10,000 תלמידים ובני נוער ולחנך אותם ולהכין אותם.

<נעם סמל: יש הרי היום מנהלי בתי ספר שאומרים: עדיף לא לנסוע לפולין, חבל על המסע הזה עם כל ההשלכות שיש.

<נעם סמל: מיכל, כל הכבוד לך שעזרת לקדם את האירוע הזה.

<נעם סמל: אני פשוט פונה אליכם להציל אותנו.

<נעם סמל: אנחנו באותה חבילה.

<נעם סמל: אנחנו בני ערובה בספינה שמיטלטלת על פני המים בכל שנה לקראת יום הזיכרון לשואה ולגבורה ולקראת יום הזיכרון לחללי צה"ל.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: השחקן השלישי במגרש – ארגון ההורים.

יעקב מרגי: מי מדבר מטעמכם?

יעקב מרגי: בבקשה.

<רון סגל: אני יושב ראש הנהגת ההורים ברעננה וחבר פורום ועדי הורים יישוביים.

<רון סגל: דבר ראשון, אני מצטרף לברכות על חשיבות העניין וקיום הדיון הרבה לפני ה-1 במאי, וזה הרבה יותר חשוב מדברים אחרים.

<רון סגל: אני חייב להתחיל ולהגיד שכאשר שמעתי את הצגת הדברים פתאום הבנתי על מה מדובר.

<רון סגל: כמה זה פשוט וקל להשתמש בתלמידים כבני ערובה, ובכל פעם שלא מסתדר משהו להודיע שמשביתים.

<רון סגל: זה ממש לא רק פעולות חוץ בית ספריות, זה נושא אלימות – מה עושים כשיש מקרי אלימות?

<רון סגל: לא מדברים על אלימות, משביתים.

<רון סגל: יש סכסוך כזה או אחר – משביתים.

<רון סגל: הילדים הפכו להיות בני ערובה, וזה לא יעלה על הדעת.

<רון סגל: ילדים במערכת החינוך כמעט לא יוצאים לפעילות חוץ בית ספרית לצערנו.

<רון סגל: ילד במערכת החינוך מטייל יום או יומיים בשנה.

<רון סגל: זה מה שהוא מטייל.

<רון סגל: אם הוא לא מטייל, הוא לא מטייל בשנה הזאת.

<רון סגל: ואם הוא לא הולך להצגה, הוא לא הולך להצגה בשנה הזאת.

<רון סגל: ללכת להצגה "יומנה של אנה פרנק", שהזכיר נעם סמל, יותר חשוב לפעמים משבוע שלם של לימודי מתמטיקה.

<רון סגל: לא יכול להיות שהילדים יהיו בני ערובה וכל הזמן יהלכו עליהם אימים – לא מסתדר, אז הם לא יצאו לפעולות חוץ בית ספריות.

<רון סגל: יש פה תלמידי י"ב שהטיול השנתי שלהם זה טיול סיום בית הספר.

<רון סגל: אם הם לא יצאו, זו החוויה האחרונה של בית הספר, והם לא יקבלו אותה.

<רון סגל: לקרוא לטיולים "ג'בלאות" זו בדיחה.

<רון סגל: זה לא רציני, זה זלזול.

<רון סגל: כל טיול שילד יוצא אליו בין אם הוא לחמש שעות או לחמישה ימים הוא נהיה ערכי ואזרח טוב יותר בעתיד.

<רון סגל: אם הילדים כל הזמן מרגישים שמשביתים על גביהם, זה הופך אותם לאזרחים הרבה פחות טובים והרבה פחות ערכיים והרבה פחות מוסריים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: משרד האוצר – נמצאים אתנו מאגף הממונה על השכר?

יעקב מרגי: לא הגיעו ואישרו שהם יגיעו.

יעקב מרגי: ירון רוזנטל.

<ירון רוזנטל: אני מנהל בית ספר שדה כפר עציון.

<ירון רוזנטל: אני לא ארחיב עד כמה החינוך שלקחתי מהטיולים – יושבים לידי הנהגת של"ח ומינהל חברה ונוער – היה הרבה יותר משמעותי מאשר רוב הדברים האחרים שעברתי בבית הספר, ולכן אני חושב שזה אבן חשובה מאוד ביסוד של הבית הזה שנקרא "חינוך".

<ירון רוזנטל: דיברו על זה, אני לא רוצה להרחיב על זה, זה נראה לי די מובן.

<ירון רוזנטל: אני רוצה להאיר את הצד השני של המטבע, מי ניזוק מהשביתה.

<ירון רוזנטל: בדרך כלל כשיש שביתה עובדים מוותרים על משכורות תקופה מסוימת ולא נותנים שירות לאזרח או פוגעים בעצמם, ובסוף מגיעים לתוצאות או שלא מגיעים לתוצאות.

<ירון רוזנטל: השביתה פה היא פשוטה מאוד.

<ירון רוזנטל: עובדים, שזה ארגון המורים, שזה אנשים שיש להם תנאים קבועים בעבודה, ויש להם ביטחון תעסוקתי, פוגעים במאבטחים שמרוויחים שכר מינימום, במדריכים שעובדים 12 שעות ברציפות יום אחרי יום ומרוויחים שכר נמוך, בבעלי אכסניות בדרום ובצפון שהשקיעו את כל הונם בשביל לפתח את התיירות החינוכית ואת הטיילות בארץ, והם פעם אחרי פעם נפגעים.

<ירון רוזנטל: רק שנה מלאה לשביתה הקודמת, שהשביתו את כל הטיולים לחצי שנה.

<ירון רוזנטל: בתחילת השנה היתה אינתיפאדה קשה שבמשך חודשיים השביתה את כל הטיולים.

<ירון רוזנטל: בזמן הזה אנשים לא מקבלים משכורת, אין להם אוכל להביא הביתה, והם האנשים החלשים שבהם השביתה שלכם פוגעת.

<ירון רוזנטל: חבל מאוד, ואסור שזה יקרה.

<ירון רוזנטל: תודה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: מורי של"ח, אין לכם מה לומר?

יעקב מרגי: רוצים לומר משהו?

<אלי שיש: אני מנהל אגף של"ח במשרד החינוך.

<אלי שיש: נושא הטיולים מדי שנה עולה, ודי מצאנו פתרונות בשנה האחרונה בהתנהלות ארוכה וגם משפטית, לפתור את בעיית יציאת תלמידי בתי הספר לטיולים שנתיים ולימי סיור.

<אלי שיש: בכל סיטואציה שתסתכל על זה, העיצומים בנושא יציאת תלמידים לטיולים הם גורם מעכב.

<אלי שיש: הטיול הוא כלי, הוא כלי כדי לגרום לילדים שלנו להכיר את הארץ הזאת ולבחור לבנות בה את הבית שלהם ואת המשפחה שלהם בשנים הבאות.

<אלי שיש: ממקום כזה שהוא מקום עמוק וערכי, עם רגש ותודעה, אנחנו מכוונים למקומות האלה.

<אלי שיש: כל מארג כזה שקורה בתקופה הזאת של השנה, כשנוצרו עיצומים, לתלמידי י"ב לא תהיה הזדמנות שנייה לצאת לטיול שנתי, לתלמידי המערכת שפספסו את התקופה הזאת במהלך השנה, לא תהיה הזדמנות שנייה לממש את זה, וחבל שזה קורה כפי שזה קורה.

<אלי שיש: מה שהציגו החברים שלי מהגופים הירוקים רק מחזק את העניין שיש עוד מסגרות שנפגעות.

<אלי שיש: זאת שרשרת שלמה של אנשים שנותנים שירות לנושא הזה.

<אלי שיש: חבל.

יעקב מרגי: תודה.

מירב בן ארי: משפט אחד לסיום, כי אני פשוט חייבת ללכת למקום אחר.

מירב בן ארי: מה שאתה רואה כאן זו התגייסות של כל אזרחי ישראל מכל הקצוות.

מירב בן ארי: ואני חושבת באמת ואני גם יודעת שיש לך כאן שותף, ואתה יודע שגם אנחנו שותפים שלך בעניין, והסכסוך וכל אותם צעדים שאתה נוקט, אפשר לפתור בדרך אחרת.

מירב בן ארי: אני ממש-ממש מבקשת ממך, בטח אחרי הדברים הקשים ששמענו כאן, לחשוב שוב על העניין הזה, ובטח לדעת שההחלטה לפגוע בטיולים או בהצגות היא החלטה שלא תעבור כאן לסדר-היום, ואתה חייב להבין את זה.

מירב בן ארי: יש כאן גיבוי מקיר לקיר בעניין הזה.

מירב בן ארי: תאמין לי, זה כל-כך חשוב לכולנו כאן.

מירב בן ארי: שלא תטעה, החלטה כזאת היא החלטה שרירותית שמתעללת בתלמידים ובמוסדות, ואין סיבה אמיתית לקבל אותה ולהעביר אותה כמו שהיא, וקח בחשבון שזה לא יעבור כאן בשלום.

מירב בן ארי: אני ממש מתנצלת שאני צריכה ללכת, ואני רוצה להגיד עוד משהו אחד.

מירב בן ארי: מחר כשאני אצעד עם 100 נערים מאחורי במכתש הקטן, אני אשלח לך תמונה שלהם, כדי שתבין שמבחינתי זה הסיפור.

מירב בן ארי: עם כל הכבוד לבגרויות וללמוד ולהיות תלמיד טוב, בסוף תהיה אזרח טוב, תאהב את המדינה הזאת והרבה פעמים זה רק דרך הרגלים, ואת זה אני אומרת לך לא כקלישאה, כי זה הסיפור האמיתי, וזה הדבר האחרון שאתה יכול לפגוע בו.

יעקב מרגי: תיאטרון אורנה פורת, בבקשה.

<רן גואטה: אני מנכ"ל תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.

<רן גואטה: רק להוסיף על הדברים של נעם סמל, מנכ"ל הקאמרי.

<רן גואטה: הפגיעה פה באמת כפולה.

<רן גואטה: לצערי הרב תלמיד זוכה לראות הצגת תיאטרון אחת בשנה, אחת.

<רן גואטה: אנחנו בתיאטרון אורנה פורת עושים הכול על מנת להגיע לכל בתי הספר מדן ועד אילת, בכל יום שרק צריך אותנו.

<רן גואטה: לצערי הרב, אחרי החג, אם יהיו העיצומים האלה, כל תאריך שיתבטל, התלמיד לא יזכה לראות את אותה הצגה.

<רן גואטה: אני בטוח שגם אתם זוכרים את הימים האלה בבתי הספר – אני לא יודע אם גם לכם היו הצגות תיאטרון, הייתם יושבים באולם ומחכים לרגע הזה שהמסך עולה וכמה הייתם מקבלים מהצגת תיאטרון.

<רן גואטה: אנחנו מתעסקים בדברים ערכיים – מלחמה באלימות, סמים, חרמות, אלכוהול – דברים מצילי חיים, פעם בשנה.

<רן גואטה: אנחנו נותנים ערכים שהם הרבה מעבר למה שמלמדים בכיתה, הבדל של שמים וארץ.

<רן גואטה: אם גם את זה רוצים לקחת, הפגיעה היא קודם כול בתלמיד שהשנה לא יראה את אותה הצגה, מצד שני, למורים יש קשיים, יש משאים-ומתנים עם משרד החינוך, שחקנים הם גם בני אדם, יש להם משפחות, שכר דירה לשלם, הצגות שמתבטלות.

<רן גואטה: שחקן עם שני ילדים, עם שכר דירה, שמקבל 4,000 שקל בחודש ומתבטלות לו שתי הצגות, זה 1,000 שקל.

<רן גואטה: מה הוא עושה עכשיו?

<רן גואטה: הולך לבקש מההורים.

<רן גואטה: שרשרת ארוכה – כותבים, בימאים, יוצרים – כל האנשים האלה הולכים להיפגע מהדבר הזה.

<רן גואטה: הצגות שיתבטלו לא יחזרו בשנה הזאת.

<רן גואטה: צודק סמל, אחת לשלוש שנים, או שנתיים-שלוש, אנחנו נמצאים באותה חרדה, באותה מצוקה, על כספים שמתבזבזים, על היערכויות שאנחנו נערכים.

<רן גואטה: זה לא הפתרון.

<רן גואטה: צריך פתרון אחר.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: משרד האוצר, אגף התקציבים.

<דניאל לורברבוים: אין לנו הרבה מה להגיד.

יעקב מרגי: האמת היא שהיה צריך להיות פה אגף הממונה.

<דניאל לורברבוים: לא התעסקנו עם המשא-ומתן.

יעקב מרגי: רציתי לשמוע אם יש נושאים פתוחים.

יעקב מרגי: המנכ"לית, אני יודע שאין נושאים פתוחים עם הממונה על השכר באוצר.

<דניאל לורברבוים: אני לא מכיר את זה.

יעקב מרגי: זאב, בבקשה.

יעקב מרגי: בקצרה.

<זאב גולדבלט: אני קצת אשבור את הכיוון שאליו הלכו רוב הדוברים.

יעקב מרגי: יאללה, תתמוך בהם.

<זאב גולדבלט: אתה תתפלא.

יעקב מרגי: שבירה זה רק לתמוך.

<זאב גולדבלט: פורום ועדי ההורים היישוביים בפירוש רואה בחיזוק מעמד המורים בכלל והגדלת משכורותיהם נושא חשוב וערכי שמלמד גם על ההתייחסות של החברה לכל נושא החינוך, אבל בגלל העמדה הזאת שלנו אנחנו סבורים שהדרך שבה בחר ארגון המורים לפעול היא דרך פסולה, כי היא עושה שירות דוב לראייתנו למעמד המורה ולארגון המייצג אותו.

<זאב גולדבלט: חילוקי דעות על-פי תפיסתנו ראויים להיפתר או במשא-ומתן או כשמגיעים למבוי סתום, לפנות אפילו לבית המשפט, אבל לא לנסות לפתור את הסכסוך באמצעות פגיעה בצד שלישי, במקרה הזה זה התלמידים וההורים.

<זאב גולדבלט: אני חושב שאליאב ביטא את הזעקה של התלמידים בצורה מעולה, ורון הביע את זעקת ההורים בצורה טובה.

<זאב גולדבלט: בפירוש יש מקום שארגון המורים יחזור ויבחן את העמדות שלו, גם אם צריך להיכנס למו"מ מואץ, אפילו במהלך חול המועד, אבל תפתרו את הבעיה הזאת, לא על גבם של הילדים ולא על גבם של ההורים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: לפני שאני אעביר את רשות הדיבור לרן להגיב ולמנכ"לית להשלים, אני אומר לכם שבכוונה פתחתי את הדיון ונתתי לו לזרום, אבל אמרתי בתחילת הדיון שגם משרד החינוך וגם ארגוני המורים והסתדרות המורים שלא נמצאים אתנו כאן - - -

<מרדכי - מוטי סמט: נמצאים.

<מרדכי - מוטי סמט: נמצאים.

יעקב מרגי: יפה, אבל הדיון לא קשור אליכם.

<מרדכי - מוטי סמט: הוא קשור.

<מרדכי - מוטי סמט: אם תיתן לי רשות דיבור, אומר כמה מילים.

יעקב מרגי: אתה רוצה לדבר בנושא?

<מרדכי - מוטי סמט: אומר כמה משפטים.

יעקב מרגי: בבקשה.

<מרדכי - מוטי סמט: אני יושב-ראש הסתדרות המורים מרחב ירושלים, סגנו של וסרמן.

<מרדכי - מוטי סמט: אני מברך על ביעור החמץ ערב פסח, ואני חש את האווירה כאן, אבל אני חושב שכולם מבינים את חשיבות העניין שהשליש השלישי של מערכת החינוך, מפסח במשך חודשיים, הוא שליש קשה, כבד, אבל ערכי, כפי שהזכיר נעם סמל, שאני מעריך ומוקיר, ונמצא לעתים קרובות בקאמרי.

<נעם סמל: תודה רבה.

<מרדכי - מוטי סמט: יום ירושלים, יום העצמאות, יום הזיכרון לשואה ולגבורה, שבועות ומימונה, ומבחנים ומשימות סוף שנה וטיולים.

<מרדכי - מוטי סמט: הייתי 24 שנים מנהל בית ספר, הדברים היפים שמזכירים לי תלמידי לאחר 20 ו-30 שנה, הם זוכרים את המנהל על הג'בלאות, את הטיולים ואת הערך של הטיול, אבל יסכים אתי גם רן – אני מבין שכל הדיון הזה הוא קטליזטור אחד גדול לקיום משא-ומתן מתקדם למען מורי ישראל ומורי של"ח שיוצאים לטיולים הללו, ואני אסביר למה.

<מרדכי - מוטי סמט: לא רבים מבינים מה זה להכין טיול במערכת החינוך.

<מרדכי - מוטי סמט: רק מי שנמצא בבית הספר יודע מה הן השעות הרבות, מה האחריות הכבדה, מהן הבדיקות שנעשות מבחינה בטיחותית וביטחונית לפני ואחרי ותוך כדי.

<מרדכי - מוטי סמט: אנחנו לא נצטרף לעיצומים, אין ספק, כי אנחנו רואים ערך עליון בכל הנושא הזה, אבל אנחנו מאמינים במשא-ומתן.

<מרדכי - מוטי סמט: ואני קורא כאן למנכ"לית ולרן: זה קטלי

<מרדכי - מוטי סמט: זטור נפלא לבער את החמץ כמה שיותר מהר, בימים הללו לפני פסח, ולאחר הפסח נצא בראש מורם, כאשר מעמדם של מורי ישראל ומורי של"ח שמשקיעים כל-כך הרבה בנושא חברה ולאום, ייתנו את דעתם, ישפרו את מה שצריך לשפר, וצריך לשפר, אין ספק, לא ניכנס כאן לפרטים, אבל בדרך הזאת של משא-ומתן והידברות.

<מרדכי - מוטי סמט: אני רואה בכל זה קטליזטור אחד גדול לקיום משא-ומתן זריז ומועיל.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: רבותי, אני חושב שמזמן היה צריך שסכסוך העבודה או איומי השבתה במערכת החינוך – ואמרתי זאת בפתיח – הם לא עניין רק לארגוני המורים, הסתדרות המורים – תקראו להם "הארגונים" ברבים – ולמשרד.

יעקב מרגי: כפי שראיתם כאן בדיון בזק, יש הרבה אנשים שקשורים.

יעקב מרגי: קודם כול, התלמידים, שהם העיקר, צריך לשמוע אותם, צריך להבין אותם, ההורים, העסקים נפגעים, על כל הנלווים.

יעקב מרגי: אני חושב שהיה מקום לדיון, ואני שמח שקיימתי את הדיון.

יעקב מרגי: רן, אין לנו שום דעה קדומה, שום עמדה מגובשת.

יעקב מרגי: היינו הראשונים שדחפנו וזעקנו על מעמדו של המורה.

יעקב מרגי: אני חושב שבעשור האחרון נעשה.

יעקב מרגי: עם כל הכבוד לכם ועם כל הניסיון שלכם, ואתם עתירי ניסיון במערכת החינוך, הטיולים זה לא דבר חדש.

יעקב מרגי: מעניין, כשנאבקתם על הרפורמות, הייתם שמים הכול על השולחן, עם כל הכבוד.

יעקב מרגי: לא ייתכן שאחרי שהמדינה נותנת ונותנת עכשיו צצים דברים חדשים.

יעקב מרגי: זו שיטה טובה, גם אני הייתי בצד הזה, זו שיטה טובה בכל פעם להציף.

יעקב מרגי: פניתי אליך בכתב בשבוע שעבר לדעת מה הנושאים, לא קיבלתי ממך.

יעקב מרגי: ביקשתי את הנושאים ממשרד החינוך.

יעקב מרגי: אני מקבל רשימה של נושאים ורואה דינמיקה של טיפול.

יעקב מרגי: עם כל הכבוד, לא ניתן בכל בוקר – אני יודע מה שיקרה לכם, ואתם בדרך לשם.

יעקב מרגי: אתם מכירים את חברת החשמל?

יעקב מרגי: אתם מכירים את ועד העובדים של חברת החשמל?

יעקב מרגי: תעשו סקר כמה מהציבור בישראל אוהד אותם.

יעקב מרגי: תגיעו למצב הזה.

יעקב מרגי: הרגשתם את זה בשנים האחרונות, והפסקתם בכל 1 בספטמבר לאיים בהשבתה.

יעקב מרגי: עם כל הכבוד, יש ויכוחים וסכסוכי עבודה, אנחנו לצדכם, אנחנו נדאג שהמורה יקבל מה שמגיע לו.

יעקב מרגי: אנחנו ניאבק על מעמדו של המורה, אבל מעמדו של המורה זה לא רק "תן לי", זה לא חד-צדדי, ואיך שצריך להיראות מורה זה גם מחייב, אין מה לעשות, כי מורה הוא דמות, ככה חינכו אותי, ככה אני ראיתי את המורה שלי.

יעקב מרגי: נכון, צריך את זה, לא להשאיר שום דבר פתוח, מי מתגמל ועל מה, אבל לאחרונה השיח הוא רק על תגמול ותגמול ותגמול ותגמול, ורכז מיוחד ותגמול מיוחד, עד כדי שגם להדליק את החשמל תבקשו תגמולים, שמא תתחשמלו.

יעקב מרגי: אנא, כך זה נראה.

יעקב מרגי: אתם תאבדו את ההערכה אליכם בציבור.

יעקב מרגי: ובטח לא בדברים האלה, בדברים הערכיים ללכת לאיים ולהשבית.

יעקב מרגי: אני קורא לכם ואומר לכם לפני שאני כותב את הסיכום: רן, אני מצפה, לפני שאני כותב – קודם כול במיוחד כשאתם מאשרים שיש דו-שיח מתמיד ויש התקדמות, אתה לא יכול להצביע על שנה שלמה שמתחילת השנה לא התקדמתם בכלום.

יעקב מרגי: אנחנו נהיה שם, אנחנו נהיה כאן.

יעקב מרגי: יש דו-שיח, אלא אם כן תסתור את זה, יש דברים שנפתרים ויש דברים שפתוחים.

יעקב מרגי: יש דברים שיישארו במחלוקת, שסוכמו ואתם רוצים לחזור בכם מזה, אבל יש דינמיקה של התנהלות בין ארגון עובדים למעביד או למשרד ממשלתי במקרה הזה.

יעקב מרגי: אני אתן לך להגיב על הדברים ששמעת כאן – אני רוצה שאתה תיצור את המתווה.

יעקב מרגי: אתה תיצור אותו, לא אני אכתיב אותו.

יעקב מרגי: בבקשה.

<רן ארז: אדוני היושב-ראש, הדבר שאהבתי הכי הרבה בישיבה הזאת זה הדברים ששמעתי מפיו של יושב-ראש מועצת התלמידים, וזה רק מצביע על כך שיש לו מורים טובים.

<רן ארז: אינני יכול לקבל שום הטפת מוסר מאבירי התרבות והחינוך שדיברו לפני, כי אני עוסק בזה כל החיים שלי, ויודעים אלה במשרד החינוך מה התרומה שלי לטיולים, לשל"ח ולכל הדברים האלה ומה הקשר שלנו למדינת ישראל, כדי שהתלמידים לא יקבלו את מדינת ישראל כדבר מובן מאליו, אלא יעמיקו שורשים ויתחנכו.

<רן ארז: אבל בוודאי אתה יודע את הגמרא שאומרת "חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה".

<רן ארז: אנחנו רוצים מערכת חינוך יותר טובה, ולפעמים אנחנו גם עושים מעשים שמכאיבים לאחרים.

<רן ארז: אם כל אותם אנשים שדיברו פה, כפי שדיברו בשם החינוך ובשם הערכים, ואני מאמין להם, שזה מה שאכפת להם, היו באים ומפנים את הלחץ לא כלפינו, אלא כלפי אלה שצריכים לקבל החלטות ולפתור בעיות במערכת החינוך, לא היינו שם.

<רן ארז: קיבלתי מכתב מ"יד ושם", הודענו להם שאנחנו לא משביתים שום פעילות חוץ בית ספרית שנוגעת לשואה, נוגעת לפולין, נוגעת ל"יד ושם".

<רן ארז: אין לנו שום סיבה ואין לנו שום מטרה לפגוע באירועים האלה, החשובים למערכת החינוך והחשובים לעם ישראל, אבל לפעמים צריך לבוא ולהגיד: רגע אחד, מה עדיף על מה?

<רן ארז: להגיד שאנחנו לא יוצאים עכשיו לטיולים שאנחנו אוהבים אותם – כמו שאמרתי חלל עליו שבת אחת - - -.

<רן ארז: השבת היא חשובה – או לפתור בעיות שפוגעות במעמד המורה בתוך בית הספר, פוגעות בתנאי עבודתו, פוגעות בכך שהם לא יכולים לעשות את מה שהם רוצים לעשות.

<רן ארז: נכון, יש הידברות עם המנכ"לית, יש גם הידברות עם השר, אבל כשאתה מגיע למסקנה שההידברות הזאת נתקעת, ואמר מוטי סמט שיש פה איזה קטליזטור, נכון, הודענו על כך שנפסיק את הפעילויות מחוץ לכותלי בית הספר הרבה לפני חופשת פסח, לפני יותר מחודש.

<רן ארז: למה?

<רן ארז: כדי לזרז את המשא-ומתן ולהפוך אותו יותר אפקטיבי, אבל הוא לא מתקיים.

<רן ארז: היתה ישיבה ב-6 באפריל והיתה ישיבה נוספת שהיתה אמורה להתקיים מחר, אבל היא בוטלה.

<רן ארז: היא בוטלה לא על-ידי.

<רן ארז: אני בא ואומר שאם למשרד החינוך לא בוער, וכל האנשים פה חושבים שהמורים הם המפתח, אני אומר: לא, המורים הם לא המפתח.

<רן ארז: המפתח זה שם, וצריך להביא בחשבון שיש הרבה מה לתקן במערכת החינוך, ולא רק לראות את החלקה הקטנה של תיאטרון הקאמרי או של אכסניית נוער באיזה מקום.

<רן ארז: זה חשוב, אבל השלם הזה שנקרא "מערכת החינוך" לא פחות חשוב, אולי אפילו יותר.

<רן ארז: אם יש לכם התוצאה של יושב-ראש מועצת התלמידים, איך הוא מתבטא, הוא חי במערכת הזאת שאנחנו עובדים שם.

<רן ארז: לכן אני בא ואומר: אני קורא למשרד החינוך להתעשת ולנסות לפתור בעיות ולא לגמור את העניין בזה שכתבתי מכתב.

<רן ארז: כתבתי מכתב.

<רן ארז: הבעיה לא נפתרה אם כתבנו מכתב.

<רן ארז: הבעיה יכולה להיפתר רק כשפותרים אותה, לא כשכותבים מכתב.

<רן ארז: ולכן הודענו לפני חודש, לא נעשה כלום, ההיפך הוא הנכון.

<רן ארז: אנחנו לא ששים לחלל את השבת הזאת, אבל אין לנו ברירה.

<רן ארז: מה עדיף?

<רן ארז: להתחיל עכשיו להשבית את בתי הספר בזמן בחינות הבגרות או לבוא ולהגיד: אנחנו לא יוצאים לטיולים?

<רן ארז: להמשיך ולדבר כפי שדיברנו?

<רן ארז: שנה ושמונה חודשים, לא יכולים יותר.

<רן ארז: יש גבול לכל תעלול.

יעקב מרגי: רן, אני שומע את הדברים אני נותן לך בקריאה טלגרפית: בעיות בהנחיות המפמ"רים לגבי יישום הרפורמה בבחינות הבגרות – בעיות שהיו טופלו; עומס בתוכנית הבחינות באנגלית – טופל; חתימה על הסכם מסגרת – טופל; תשלום לארגון בעקבות הסכם פשרה בנושא דמי חבר באגודות – טופל; עדכון תעריפי התשלום למעריכים בבחינות הבגרות – טופל; תשלום דמי חבר בגין מורים שדווחו בכפילות, הן על-ידי ארגון המורים והן על-ידי הסתדרות המורים – טופל.

יעקב מרגי: יש עוד כמה דברים.

יעקב מרגי: אתה רואה שיש דינמיקה.

יעקב מרגי: כל זה היה לפני שנתיים, לפני חמש שנים?

<רן ארז: הנייר סובל הכול.

<רן ארז: יש גם סמל המדינה על הנייר הזה?

יעקב מרגי: כן.

<רן ארז: כנראה שזה עובדה.

<רן ארז: ..

יעקב מרגי: מדינת ישראל היא עובדה, זה נכון.

<רן ארז: אני אומר לך שזה לא נכון.

<רן ארז: לא נכנסנו לפה, כמו שאמרה המנכ"לית, לנהל משא-ומתן על זה ועל זה, אנחנו יושבים איפה שיושבים.

<רן ארז: כנראה שאנחנו מגיעים למסקנה שהגיעו מים עד נפש, אנחנו פועלים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: המנכ"לית, בבקשה.

<מיכל כהן: לא משנה כמה רשימות יהיו וכמה ישיבות, אתה בעצמך אומר שאנחנו יושבים שנה ושמונה חודשים, כך שלומר שנפגשנו ב-6 באפריל והיום כשהיתה צריכה להיות ועדת תיאום, ווסרמן חולה, והצענו לך: בוא לשתף, אמרת - - -

<רן ארז: מחלה דיפלומטית.

<מיכל כהן: יכול להיות, אני לא אחראית על וסרמן, אבל הצעתי לך לבוא, בחרת שלא.

<מיכל כהן: יהיה נורא קל להוכיח את כמות הפעמים שאנחנו נפגשים מדי שבוע ומדי שבועיים, מפאת כבודך - - -

<רן ארז: אני מסכים.

<רן ארז: נפגשנו הרבה מאוד.

יעקב מרגי: לא להפריע, רן.

יעקב מרגי: אל תפריע לה, היא לא הפריעה לך.

<מיכל כהן: אתה תמיד אומר שאתה עושה עיצומים, כי אתה רוצה לזרז, ואני מסבירה שיש דברים שמזרזים בלי עיצומים, כמו תשלומים של 11 מיליון, כמו פסקי דין, כמו הסכמים של 1,000 שקל למורים ועוד מיליון נושאים, ויש דברים שלא מתקדמים בגלל שאתה תעשה עיצומים על חשבון הילדים או המורים, לא משנה מה.

<מיכל כהן: זו מדינה, וכן, כשאני כותבת, יש לי אחריות לכל מילה שרשומה פה, ואתה יודע.

<מיכל כהן: דרך אגב, מי שכותב את המכתבים, ואני זאת שצריכה לענות, זה אתה.

<מיכל כהן: כל יום שלושה-ארבעה מכתבים.

<מיכל כהן: אני עונה לך, כי אני מכבדת אותך, גם אם זה אומר לענות 10 פעמים.

<מיכל כהן: רן, יש לנו 20 נושאים, 10 כבר מוצו, יהיו עוד 10, הרי אנחנו מכירים את הדינמיקה.

<מיכל כהן: אין קשר בין ניהול של מערכת, שהיא מורכבת, שהיא גדולה, שכל יום יש איזה המצאה אחרת בתוכה, לבין עיצומים ושביתות.

<מיכל כהן: אין קשר.

<מיכל כהן: דבר שני, אני אזכיר לך שכאשר קיבלת את ה-1,000 שקלים למורים חתמת על זה שאתה מסיר את כל העיצומים.

<מיכל כהן: אז מה אם חתמת.

<מיכל כהן: אני, כשאני חותמת, אני מתכוונת.

<מיכל כהן: יש בינינו הסכמי שכר.

<מיכל כהן: הסכמי השכר צריכים לפוג באוגוסט 2017, עד אז אתה חתום על שקט תעשייתי.

<מיכל כהן: אין מה להפנות אלי.

<מיכל כהן: אני יושבת ומוכנה בכל במה, בכל מקום, נושא-נושא לעבור, גם אם יידרש יום שלם, יומיים, חמישה ימים.

<מיכל כהן: אתה יודע, ואני יודעת שאתה יודע שאנחנו פותרים דברים ופותרים ביחד.

<מיכל כהן: צריך לומר שכל הדברים שאתה מציג כאילו הן בעיות הם דברים שאתה מעלה מדי יום.

<מיכל כהן: זה לא דברים שמשתרכים שלושה או חמישה או אפילו שישה חודשים.

<מיכל כהן: כל יום יש משהו אחר.

<מיכל כהן: פעם זה מורים לאנגלית, פעם זה כספים, פעם זה עדכון שכר למעריכים ופעם זה גמול לגמלאים.

<מיכל כהן: נו, אז מה?

<מיכל כהן: זו מערכת שיש בה 200 נושאים, אז אנחנו מקדמים גם את ה-1,000 שקלים בהסכם המסגרת של ניסן, שאמרת שתהיה שביתה וטיפלנו מאחורי הקלעים.

<מיכל כהן: מה אתה חושב שדרך עיצומים תביא?

<מיכל כהן: שבמקום שבע שעות נשב שמונה שעות?

<מיכל כהן: אם התפיסה במקור היא בכוח, אז אני אומרת לך פה קבל עם ועדה: יש דרך, ויש דיאלוג, ויש הידברות, ויש פתרונות ויש מחלוקות.

<מיכל כהן: הדרך שלי כממלכה יחידה להתמודד עם זה, כשאני לא מצליחה להביא אותך להפסיק את זה, זה ללכת לבית משפט.

<מיכל כהן: כמו שאתה הלכת לבית משפט, אני מתכוונת לפנות לבית משפט.

<מיכל כהן: אני חושבת שבזבוז הזמן שלך ושלי בבתי המשפט כעת חיה שנה שעברה ארבעה חודשים הוא מיותר.

<מיכל כהן: אנחנו ממשיכים לעבוד ביחד, יש לנו יחסי עבודה, המורים חשובים לנו, התלמידים חשובים לנו, המערכת חשבוה לנו, לא חשובה לנו פחות מלך.

<מיכל כהן: אני קוראת לך עוד פעם: בבקשה, יש נושאים שאתה רוצה להתווכח עליהם, תתווכח, השולחן פתוח, אבל אני חושבת שלהכניס פה את כל השותפים לזירה, זה פוגע אנושות במערכת החינוך.

<מיכל כהן: זה לא מסייע לה, זה לא קטליזטור.

<מיכל כהן: זה מה שיוצר אנרכיה, לא משהו אחר.

<מיכל כהן: אני אומרת לך: אין זמן, אין שבוע, אין יום שאתה תרים טלפון ואני לא אענה, אין מפגש שאתה תבקש, ואני לא אעשה, כולל היום שאמרתי לך: יוסי לא יכול, בוא נדבר על דברים אחרים, אמרת: לא, אין צורך, היא כותבת לי מכתבים.

<מיכל כהן: בסדר, אני מוחלת על כבודי עם כל ההשמצות, אבל זה בסדר.

<מיכל כהן: אני מנהלת את המערכת הזאת ושר החינוך מנהל את המערכת הזאת ואנחנו פוגשים אותך כל הזמן ואומרים לך "שולחן הדיונים".

<מיכל כהן: בכוח לא ילך, מה לעשות.

<מיכל כהן: בכוח לא הולך.

<מיכל כהן: הצלחת כל השנים להביא הרבה מאוד הישגים לחינוך בזכות ההידברות, לא בזכות הכוח.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: אני חושב שהדברים ברורים.

יעקב מרגי: אני חוזר לפנייה שפניתי אליכם.

יעקב מרגי: אני מקווה שלא תצטרכי לפנות לבית המשפט.

יעקב מרגי: אם לא תצליחי, אני אקרא לך לבקש את הסעד של בית המשפט, כי אני חושב שסקטורים אחרים, שרוצים להרהר או לערער על מעדם, או שכרם ותנאי עבודתם, מגיעים לשולחן הדיונים, וגם אם ארגון העובדים שלהם לא מיצה בהסכם הקודם, הוא מחכה עד לפתיחת ההסכם הבא.

יעקב מרגי: יש סקטורים תקועים במצב קשה במגזר הציבורי, קשה, כבר שנים רבות תוספת על-פי חוק לא נעלמת מהם – השלמת הכנסה מהתלוש – והם לא יכולים, יש הסכם קיבוצי.

יעקב מרגי: יבואו הממונה על השר ואגף התקציבים ויגידו: אין, אם אני אפתח לך עכשיו אתה יודע מה אני צריך לעשות?

יעקב מרגי: כמה זה יעלה לי?

יעקב מרגי: וגם אם שכנעת את הממונה על השכר באוצר, יבוא אגף התקציבים ויגיד: זה עולה כך וכך, אין לי מקורות מימון.

יעקב מרגי: לא כל דבר, עם כל הכבוד, מביא לעיצומים.

יעקב מרגי: לא סתם אמרתי.

יעקב מרגי: תאמין לי, יש לי פינה חמה למערכת החינוך בארץ, גם למעמדם של המורים, ואני שמח שנעשה שינוי ועוד ייעשה, והשולחן הזה מקדיש הרבה מאוד שעות למעמדם של המורים.

יעקב מרגי: הצעדים האלה לא מוסיפים למעמדם של המורים, זה רק ימרמר את ההורים, ימרמר את התלמידים.

יעקב מרגי: אני אומר לך שגם אם המנכ"לית תרצה עכשיו להיענות על חלק מהנושאים האלה והשר יסכים, יש לנו הפרטנר השלישי, משרד האוצר.

יעקב מרגי: ואל תשכח שגם עיני אחרים נשואות לדברים האלה.

יעקב מרגי: עם כל הכבוד, מה לעשות, יש המושג להיות ספורטיבי – תהיה ספורטיבי.

יעקב מרגי: הרי חתמתם על הסכמים, הדברים לא חדשים.

יעקב מרגי: אני רואה דינמיקה שכאשר מתעוררים קשיים, יש רצון של משרד החינוך להתערב, ונעשו טיפולים.

יעקב מרגי: אתה אומר שהנייר סובל הכול, אני נוטה להאמין למשרד ממשלתי שמעלה על הכתב, אלא אם כן תתמודד אתו, אני אשמח.

יעקב מרגי: אני קורא לך ואני אומר לך שלא יצא שכאילו כפו עליך.

יעקב מרגי: אנחנו לא שם.

יעקב מרגי: אנחנו באמת פונים אליך שתבין שלא ניתן לעשות את זה.

יעקב מרגי: לא ניתן לעשות את זה בסוף השנה לתלמידים, לצוות, אפילו למורים.

יעקב מרגי: זה לא שני עברי המתרס, הם חולקים ביחד את החוויות, המורים והתלמידים.

יעקב מרגי: גם חלק מהמורים לא היו רוצים שהעיצומים יתבטאו בדברים האלה.

יעקב מרגי: הסיכום הוא שאני קורא לארגון המורים לשבת ביחד, להתכנס שוב עם משרד החינוך, עם המנכ"לית, לנסות להגיע למתווה של הידברות.

יעקב מרגי: עיצומים זה לא תכלית הכול.

יעקב מרגי: נכון, מפעילים כוח זה קטליזטור, אבל אין מה לעשות, לפעמים זה גם חוזר כבומרנג.

יעקב מרגי: כשאתה מחזיר – תנסה לבוא לשרירי הבטן, אתה מקבל חזרה – זה יכול לחזור כבומרנג.

יעקב מרגי: אני אומר לכם: זה חוזר כבומרנג.

יעקב מרגי: אני לא רוצה לומר שאתה בשלב של "די, נמאסתם", אבל אתם תביאו למצב הזה שלא ירצו לשמוע יותר על המורים, על השביתות ועל העיצומים.

יעקב מרגי: מגיעות אלי גם פניות לגבי עוז לתמורה ואתה מכיר את זה, ואין לכם שום קייס, אתם תרצו כתף, אתם תרצו הקשבה בנושא הזה, ויכולים להיות עוד הרבה דברים שפונים אלינו.

יעקב מרגי: נכון, קשה.

יעקב מרגי: גם התפסן שעובד בשמש, קשה לו.

יעקב מרגי: קשה להיות מורה בישראל.

יעקב מרגי: מה לעשות, קשה.

יעקב מרגי: הרבה שעות עבודה, ואני לא אומר בציניות.

יעקב מרגי: עכשיו חייבו אותם לשבת עוד כמה שעות בחדר המורים, בתאים שהכינו להם במיוחד.

יעקב מרגי: קשה להיות מורה בישראל.

יעקב מרגי: נו, ומישהו הבטיח לנו שהחיים יהיו קלים?

יעקב מרגי: אבל יש שיותר קשה להם.

יעקב מרגי: יש סקטורים שבהשקפת העולם לא יכולים לשבות, והם מקבלים שכר מינימום.

יעקב מרגי: אתה יודע מי אלה?

יעקב מרגי: פעם הייתי הבוס שלהם.

יעקב מרגי: אני מתבייש שלא הצלחתי, כי אגף התקציבים - - -

<זאב גולדבלט: עובדים סוציאליים בטח.

יעקב מרגי: לא יותר גרוע.

יעקב מרגי: חכה, כולנו צריכים אותם בסוף.

יעקב מרגי: שכנעתי את הממונה על השכר באוצר, הגעתי לאגף התקציבים והוא מתנגד, הפיל את זה.

יעקב מרגי: המטהרים והקברנים לא יכולים לשבות.

יעקב מרגי: איפה הם ישימו?

יעקב מרגי: לא יקברו?

יעקב מרגי: מישהו יכול להגיד: חכה, אל תמות היום?

יעקב מרגי: אין להם אפילו את הפריבילגיה הזאת לעשות עיצומים, כי לא יהיה להם סנגור אחד בציבור.

יעקב מרגי: אחד.

יעקב מרגי: אני אומר לך: רן, אתם לא בשלב הזה, עם כל הכבוד.

יעקב מרגי: לפני 10-15 שנים מעמד המורה היה ברצפה, תנאי השכר ברצפה, וזה התקבל בהבנה.

יעקב מרגי: אני אומר לך ואני קורא לכם להתחיל לעשות שימוש מושכל בשלטר.

יעקב מרגי: אל תעשו שימוש מופרז בשלטר, במיוחד לא בתחום החינוך.

יעקב מרגי: אתם לא שחקנים יחידים, ואמרתי זאת בפתיח.

יעקב מרגי: נגמר, אתם לא שחקנים יחידים בזירה הזאת.

יעקב מרגי: לכן אני קורא לך להשהות לאור ההסכמה לשבת ולהתכנס, להשהות את העיצומים, במיוחד לא בתקופה הזאת.

יעקב מרגי: אם לא תהיה ברירה, אני קורא למשרד החינוך לפנות לקבלת סעד מבית המשפט.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: הישיבה נעולה.