הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 38, 2016-01-12 10:00

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם.

יפעת שאשא ביטון: תודה על נוכחות

יפעת שאשא ביטון: כם, אני ברשות

יפעת שאשא ביטון: כם אפתח את דיון הוועדה בנושא של אפליית ילדים בשל משקלם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו עדים לתופעה שבה בעצם ילדים מוקנטים, סובלים מתגיות חברתיות ומהתנהגות שהיא מאד מעליבה ופוגענית, בין אם זה בסביבה הבית ספרית, אבל לצערנו הרב אנחנו נחשפנו למחקרים שמראים שהפגיעה היא גם בבית, זאת אומרת הילדים סובלים מהתנהגות פוגענית בשל המשקל שלהם, גם בסביבה שאמורה להיות מאד מוגנת ומכילה ועוטפת, דווקא מההורים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ננסה ללמוד על התופעה ולראות איך מבחינה חברתית אנחנו מנסים לחנך או ליצור מציאות שהיא קצת אחרת, כי אנחנו בסופו של דבר שותפים, אני חושבת, לדימוי ולתדמית שאנחנו מעניקים לאותם ילדים, או בכלל לאנשים שהם בעלי משקל עודף, אם זה דרך מודל היופי שאנחנו משדרים – אם זה בפרסומות, אם זה בתכניות טלוויזיה – ואם זה אפילו בתכניות לימודים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו תיכף נשמע את איילת שתציג בפנינו את המחקר, אבל אנחנו באמת עדים לכך שגם בתכניות לימודים יש שימוש במונחים של רזה ושמן וזה הופך להיות כחלק ממשהו שמאפיין את הילד כתכונה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו כולנו יודעים שלהיות שמן או רזה זו לא תכונה אלא זה מצב פיזי שבו נתון הילד וננסה לראות איך אנחנו מפרקים את זה בהיבט החברתי.

יפעת שאשא ביטון: אז איילת, בבקשה.

<איילת קלטר: אני לא יכולה להתחיל.

יפעת שאשא ביטון: את לא יכולה כי?

<איילת קלטר: אני צריכה לסדר את המחשב.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז אני אנצל את הזמן כדי להתחיל דווקא מחוויה טובה ולהראות שאפשר ברמה החברתית להעביר מסרים אחרים, ואני הולכת לפרגן למסגרת שלא כל כך פרגנתי לה בשנים האחרונות וזו החוויה שהייתה לי בפסטיגל השנה.

יפעת שאשא ביטון: פעם ראשונה שאני מגיעה עם הבת שלי, צופה בפסטיגל ואני רואה ילדים בכל הגוונים ואני רואה רקדניות מכל הגוונים.

יפעת שאשא ביטון: הם כבר לא רק השדופות והגבוהות ולא מודל היופי שאנחנו ניסינו ככה לשדר אותו בשנים האחרונות, אלא באמת יש במה ומקום לכולם.

יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שאם אנחנו נתמיד בקו הזה ואנחנו נראה גם לילדים שלכולם יש מקום וכולם יכולים להיות מוכשרים, וזה לא משנה אם הם רזים או שמנים, מלאים יותר או מלאים פחות, כולם בסופו של דבר יכולים להיות חלק מהחברה, כולם בסופו של דבר יכולים להצליח ואני חושבת שאנחנו נוכל להגיע להישגים גם בתחום הזה.

יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שאנחנו צריכים לחנך לאורח חיים בריא ושאנחנו צריכים לשמור באמת על תזונה נכונה וכו', אבל אני חושבת שזה נושא אחר לדיון.

יפעת שאשא ביטון: כי בסופו של דבר אנחנו יודעים שהרבה פעמים זה לא רק תוצאה של אורח חיים כזה או אחר, אלא זה באמת מצב פיזי נתון ואנחנו צריכים לתת לכל ילד את התחושה שיש לו מקום ושהוא שווה לכולם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על קבלת האחר והשונה, מבחינתנו הם חלק אינטגראלי מהחברה.

יפעת שאשא ביטון: איילת, את רוצה בכל זאת לפתוח ולספר?

<איילת קלטר: חבל לי, כי אז כל מה שהכנתי להגיד - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אז אנחנו נתחיל דווקא עם סיפורים אישים ואחר כך אנחנו נפנה לעדי ברקן, לצלם האופנה שהרים את הדגל ואמר אוקיי, עד כאן הרזון, בואו אנחנו נבין שאפשר להיות יפים גם כשיש קצת בשר על הגוף.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתחיל עם מור מנזלי.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה מור.

<מור מרדכי מנזלי: שמי מור מנזלי, אני בן 30 מתל אביב, עובד בחברת שיווק דיגיטאלי ביום ובגמילה מעישון בערב.

<מור מרדכי מנזלי: אני גאה לקחת חלק בדיון הזה היום ונושא האפליה על בסיס משקל מלווה אותי מגיל צעיר מאד.

<מור מרדכי מנזלי: עד גיל 6 לא סבלתי מעודף משקל, ואני אומר "סבלתי".

<מור מרדכי מנזלי: תהליך ההשמנה שלי החל כאשר הוריי עברו דירה בפעם הראשונה ונותקתי מכל החברים ומהסגרת שלי ושם בעצם התפקיד של האוכל החל לתפוס.

<מור מרדכי מנזלי: כי לאורך הילדות שלי האוכל היה פרס כשהייתי ילד טוב והוא היה נחמה כשהייתי עצוב והוא ניתן לי בכל פעם שהרגשות סערו.

<מור מרדכי מנזלי: אז במשך השנים למדתי שאוכל הוא ישות בחיים שלי, שאני מתמודד איתה ושהיא עוזרת לי כשאני צריך אותה.

<מור מרדכי מנזלי: ולכן ברגעי הבדידות בבתי הספר שעברתי אליהם, האוכל תמיד היה שם והייתי אוכל הרבה יותר.

<מור מרדכי מנזלי: עברתי בילדותי שלושה בתי ספר יסודיים, בכולם הייתי השונה, השמן, החריג, חוויתי חרמות, אלימות פיזית ועלבונות שמלווים אותי עד היום.

<מור מרדכי מנזלי: השנים האלה עיצבו את זהותי.

<מור מרדכי מנזלי: למדתי שאסור לי לבלוט בין ה - - -, למדתי להטיל ספק בעצמי, להתבייש ולשנוא את המראה.

<מור מרדכי מנזלי: נדמה היה שהדבר בא באופן טבעי לכל הילדים בבית הספר, נראה כי הדחייה משמנים מתחילה בלידה, כאילו היא טבועה בגנים שלנו כבני אדם.

<מור מרדכי מנזלי: עם השנים הקולות של הסובבים אותי נטמעו בי, הפכו לקול שלי.

<מור מרדכי מנזלי: אני הפכתי ללועג, לשונא, לאדם זר בתוך גופי.

<מור מרדכי מנזלי: יש דיסוננס מושלם בין מור של המחשבות לבין מי שאני רואה במראה, שכל מבט בה מבהיל אותי ומכעיס אותי.

<מור מרדכי מנזלי: חשוב לציין שהמבוגרים בחיי לא ידעו כיצד להכיל את הבעיה שלי.

<מור מרדכי מנזלי: הורי לקחו אותי לדיאטניות, קבוצות תמיכה, חדרי כושר, חוגים, כאשר כל כישלון באחד מהתחומים האלה קיבע בי את האמונה שאני לא בעל ערך.

<מור מרדכי מנזלי: גם בבגרותי המשקל עמד לי למכשול, בין עם המדים הצבאיים, שבהם מידתי הייתה מ' – מיוחד, למרות ששקלתי הרבה פחות ממה שאני שוקל עכשיו.

<מור מרדכי מנזלי: לא הייתי חריג.

<מור מרדכי מנזלי: מדי העבודה שלאורך השנים תמיד הייתי צריך לבקש בגדים באופן מיוחד.

<מור מרדכי מנזלי: תמיד הרגשתי לא בנוח בתוך הבגדים.

<מור מרדכי מנזלי: גם עכשיו, כשאני יושב כאן, אני כל הזמן מרגיש שאני צריך לסדר את עצמי כי המראה יותר חשוב מכל דבר, מאיך שאני מתבטא, מאיך שאני נשמע, מהחכמה שלי – המראה קודם כל צריך להגיע.

<מור מרדכי מנזלי: חשוב לי לציין שזה משהו שיכול להיפתר על ידי הסביבה הבוגרת בחיים.

<מור מרדכי מנזלי: כי ילדים תמיד יהיו אכזריים.

<מור מרדכי מנזלי: זה הטבע של ילדים להיות אכזריים.

<מור מרדכי מנזלי: אנחנו יכולים לחנך אותם להכיל וזה משהו שיכול לקחת זמן, אני מאמין שיכול לקרות, אבל המבוגרים הם אלה שצריכים ללמוד איך להכיל את הילד ולהראות לו שהוא לא חסר ערך, שהוא לא תלוי במשקל שלו, שהאופי שלו הוא מה שחשוב ואני מאמין שאם נעשה את זה אז נוכל להגיע למציאות טובה יותר.

יפעת שאשא ביטון: מור, אתה חווית את זה גם בסביבת הבית, המשפחה?

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת נתנו לך להרגיש שאתה חריג?

יפעת שאשא ביטון: ניסו להפעיל עליך לחץ לשפר את המשקל שלך?

<מור מרדכי מנזלי: כן.

<מור מרדכי מנזלי: מאז שאני זוכר את עצמי הייתי בדיאטות.

<מור מרדכי מנזלי: אני בעצם קודם כל השמנתי.

<מור מרדכי מנזלי: ברגע שהגעתי לגיל בגרות, שבו זה הפריע לי מבחינה אישית, התחילו לקחת אותי לדיאטניות, לעשות לי דיאטות, מרזי מורית שהייתה בזמנו.

<מור מרדכי מנזלי: עברתי המון המון תהליכים.

<מור מרדכי מנזלי: זה תמיד היה ממקום טוב.

<מור מרדכי מנזלי: אמא שלי תמיד רצתה שאני ארזה כדי שלי יהיה יותר טוב, כאשר בעצם המקום היה הפוך – אני שמנתי כי היה לי לא טוב.

<מור מרדכי מנזלי: אני שמנתי כי האמנתי שאוכל הוא דבר טוב, שאוכל הוא דבר שעוזר, שמנחם, שהוא שם כי הייתי לבד.

<מור מרדכי מנזלי: כי לא היה מי שהבין אותי ואת הבעיות שלי.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אתה מעלה פה סוגיה חשובה באמת ביכולת שלנו לטפל גם בסוגיית ההשמנה, כשאנחנו נבין מה המקום של האוכל בחיים שלנו ואיזה פונקציה הוא בעצם ממלא, ויכול להיות שאם במקום להתעסק במשקל של הילד, אנחנו ננסה להבין אם יש איזה דברים שעומדים מאחורי זה, אז אנחנו אולי נצליח בעצם להרוויח את שני הצדדים – גם לטפל בבעיות האמיתיות וגם לעזור לו להתמודד עם המשקל.

יפעת שאשא ביטון: נקודה חשובה מאד.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, מור.

יפעת שאשא ביטון: הצטרף אלינו חבר הכנסת דב חנין, בוקר טוב.

יפעת שאשא ביטון: אתה רוצה להצטרף לדיון?

דב חנין: אני רק רוצה להגיד כמה מיליםך.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

דב חנין: קודם כל אני מודה לך על קיום הדיון הזה.

דב חנין: כמובן שבהמשך לדברים שלך, כמובן שאלה של חינוך לתזונה נכונה היא חשובה והיא חלק מרכזי בעבודה שלנו מול מערכת החינוך.

דב חנין: מערכת החינוך צריכה בהחלט לתרום לתזונה נכונה ומאוזנת של ילדים.

דב חנין: אבל בכל זאת אני רוצה לחזור להיבט הראשון של הדיון, כי גם אני שומע על באמת מקרים שבהם ילדים נפגעים בתוך מערכת החינוך בגלל למשל בעיות משקל.

דב חנין: מה שאנחנו צריכים לנסות להבטיח, זה שמערכת החינוך תהיה מקום חם ועוטף לילדים, גם אם יש להם קשיים, בעיות, מורכבויות, שוניות כאלה או אחרות.

דב חנין: וסביבת ילדים יכולה להיות קשה ולפעמים אפילו גם אכזרית.

דב חנין: המסר שאנחנו צריכים שלהעביר למערכת החינוך, זה החשיבות של היכולת להיות מקום עוטף ומגן על ילדים שונים, עם שוניות, מורכבויות, קשיים, אפילו בעיות בריאותיות ואחרות ולכן אני חושב שהדיון הזה הוא חשוב והעבודה שלנו מול משרד החינוך ומערכת החינוך בתחום הזה היא מאד חשובה.

דב חנין: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חבר הכנסת דב חנין.

יפעת שאשא ביטון: עדי ברקן, אני אשמח לשמוע את התייחסותך.

<עדי ברקן: כן.

<עדי ברקן: קודם כל לענות לחבר הכנסת דב חנין.

<עדי ברקן: אל תצפה כרגע שמשרד החינוך ישנה את התמונה.

<עדי ברקן: אני הייתי לא פעם אחת ולא פעמיים, ישבתי עם האנשים שמחליטים במשרד החינוך.

<עדי ברקן: כרגע הטענה במשרד החינוך היא שלא מדברים על הפרעות אכילה, על בעיות של דימוי גוף במערכת החינוך.

<עדי ברקן: כן, כמו שלא דיברו לפני 50 שנה על סמים ועל אלכוהול.

<עדי ברקן: צריכה להיות פה חשיבה מחודשת, צריך לעשות פה רגע חושבים, כי גם אלה שאמורים לחנך את התלמידים שלנו, נגועים במגפה הזאת.

<עדי ברקן: בתחילת שנות ה-90 נעשה שינוי במודל הגוף העולמי.

<עדי ברקן: בא מעצב בשם קלווין קליין, החליט שהוא לוקח דוגמנית בשם קייט מוס, שהיא המודל הבא.

<עדי ברקן: הכל נהדר ויפה, רק שהוא הפך את המרוץ לרזון למרוץ לשידפון.

<עדי ברקן: אם בתחילת שנות ה-90 יכולנו להגדיר בחורה רזה שהיא מידה 38-40, היום בחורה רזה זה קולב עם דופק.

<עדי ברקן: אני הייתי חלק משרשרת החיול, מההחלטה לקחת דוגמנית לא רזה, שדופה, למצב שיש היום קרוב למיליון וחצי איש שסובלים מבעיות של דימוי גוף/הפרעות אכילה, סמים ואלכוהול.

<עדי ברקן: כשאני ניגש לבתי הספר, אני נפגש עם 6,000 בני נוער בחודש, אני פעמיים בשבוע בבתי ספר.

דב חנין: אתה עושה את זה באופן - - -

<עדי ברקן: בהתנדבות מלאה.

<עדי ברקן: יש לי עמותה, simply you, שהקמתי לפני 10 שנים.

<עדי ברקן: אנחנו לא גובים שקל מאף אחד.

דב חנין: איך בעצם הגעת לנושא הזה?

<עדי ברקן: כשאני הבנתי שלהגיד למישהי את יפה, תורידי ארבעה קילו, זה בעצם לשלוח אותה להתאבד, עצרתי.

<עדי ברקן: והייתי לי הזכות להיות חלק מההצלה של אותה נערה בתחילת שנות ה-2000 ואז הבנתי שבעצם שהלכנו רחוק מדי.

<עדי ברקן: הלכנו רחוק מדי עם בחירה של דוגמניות, הלכנו רחוק מדי עם תוכנת הפוטושופ.

<עדי ברקן: קיבלנו תכנית פוטושופ שאמורה לעזור לנו טכנולוגית באסתטיקה, אבל לא רק אני קיבלתי את זה, קיבלו גם מעצבי האופנה.

<עדי ברקן: וכשמעצב אופנה סוגד רק ליצירה, ולצערי זה גם מתחבר לפנטזיה המינית שלו, הוא רואה רק דבר אחד – איך אני מוכר.

<עדי ברקן: וכשלוקחים את הבגד ובאמת מניחים אותו על קולב, הוא נראה הכי טוב, כי אין שום סימני גנטיקה שונים שיכולים לשנות את הבגד.

<עדי ברקן: איך אמר לי מעצב פעם?

<עדי ברקן: הוא אמר לי תקשיב, עדי, זה עובד, זה מוכר.

<עדי ברקן: אני כל שנה מקטין את המדיה, אני גם חוסך בבד, אבל זה גם מוכר.

<עדי ברקן: אז אני שאלתי אותו, אתה יודע שמתחת לבגד יש גוף של אישה?

<עדי ברקן: אז מה הוא ענה לי?

<עדי ברקן: שתתאים את עצמה.

<עדי ברקן: עכשיו, הוא לא אומר את זה ממקום של רוע, הוא ממקום שנמצא מעבר לקופה, הוא עושה את הסקיצות שלו, שחבל שלא הבאתי מצגת שתראו איך בסקיצות הוא רואה את האישה, וזה עובד וזה מוכר.

<עדי ברקן: כי לא רק במודל בשינוי היופי.

<עדי ברקן: בתחילת שנות ה-90 אנחנו היינו פה עם ערוץ אחד, ומה קרה?

<עדי ברקן: קיבלנו את הערוצים המסחריים, קיבלנו את האינטרנט, וקבענו סטנדרטים חדשים בעולם.

<עדי ברקן: הנראות, קודם כל הנראות.

<עדי ברקן: מי קובע לנו את הנראות?

<עדי ברקן: בואו נעצור לרגע, מי קובע לנו את הנראות?

<עדי ברקן: קבוצה של מעצבים שמוכרים בגדים, עזוב את העדפות המיניות שלהם.

<עדי ברקן: אין לי בעיה עם גייז, 50% מהחברים שלי הם גייז, אבל יש לנו בעיה שאנחנו נכנסים לסטודיו.

<עדי ברקן: כי כשאני נכנס לסטודיו ואני הולך לצלם את קוקה קולה, אז אני אבחר 12 נשים שונות ב-12 מידות שונות, כי יש 32 סוגי גנטיקה בעולם.

<עדי ברקן: אבל הוא נכנס לסטודיו, הוא רואה רק אחד – את המודל הכי רזה, שבדקתי, שרק 4% מהכלל האוכלוסייה יכולים להידמות לו.

<עדי ברקן: מה קורה עם ה-96% האחרים?

<עדי ברקן: אז שאני מגיע לבית ספר ואומרת לי ילדה בת 12 תשמע עדי, אמא שלי סיפרה לי שכשהיא הייתה בכיתה י"ב, הן היו יורדות לשירותים לעשן סיגריה.

<עדי ברקן: אנחנו יורדת להקיא.

<עדי ברקן: עכשיו, זו לא אחת ולא שתיים.

<עדי ברקן: אם אני אומר שמ-6,000 בני נוער, מעל 50% נמצאים שם, 50% נמצאים שם.

<עדי ברקן: ואני שואל אוקיי, אז מה את עושה עם זה ורד?

<עדי ברקן: היא אומרת לי אני בטח לא אספר לאמא.

<עדי ברקן: אני אומר לה למה?

<עדי ברקן: כי אמא תיקח אותי כמו שהיא לקחה את הילה ואז היא תגיע לפסיכיאטר ותיתן לי כדורים ואני לא פסיכית.

<עדי ברקן: ברור שאת לא פסיכית.

<עדי ברקן: היא בסך הכל רצתה ללכת לבית הספר, לחזור הביתה בשלום.

<עדי ברקן: אנחנו מפריעים לה.

<עדי ברקן: והצלחנו להעביר אחרי 12 שנה את חוק הפוטושופ.

<עדי ברקן: חוק הפוטושופ נועד לדבר אחד, לשפר את דימוי הגוף בפני הנוער.

<עדי ברקן: אין פה שום-.

<עדי ברקן: עשינו מחקרים, מצאנו את הקשר המכריע בין מודל היופי לבעיה של דימוי גוף, ומה קרה בפועל?

<עדי ברקן: קיבלנו משנה לשנה דוגמנית יותר רזה.

<עדי ברקן: אנחנו.

<עדי ברקן: יושבים פה הורים שבתחילת שנות ה-90 היו בגיל טיפש עשרה.

<עדי ברקן: אל תצפה מהם שיבוא השינוי.

<עדי ברקן: הם גם שם.

<עדי ברקן: בתחילת שנות ה-90 עם התפרצות המדיה, קיבלנו רק מודל אחד.

<עדי ברקן: אל תצפה מההורים שהיום בגיל 35, 50, שיבוא השינוי.

<עדי ברקן: הם גם בפנים.

<עדי ברקן: זה בפתיחה של המקרר בדיאט, ואל תאכלי, אל תשמיני.

<עדי ברקן: ואז אם נכנסים מקבלים חוברת צביעה.

<עדי ברקן: כשאני הייתי קטן והייתי מקבל חוברת צביעה, היו ספורטאים עם חבילת טושים.

<עדי ברקן: היום יש טוש אחד, כי בטוש אחד היא מסיימת את כל הממדים של הגוף.

<עדי ברקן: ואז היא תיכנס לרשת המבורגרים ותקבל מתנת ילדים והבובה תהיה כזו.

<עדי ברקן: כי מי שמעצב את הבובה הזאת, ובראטס והשאר זה מעצבי אופנה.

<עדי ברקן: ואותם מעצבים שמעצבים לראלף לורן, מעצבים לילדים שלנו איך להיראות.

<עדי ברקן: ואז מגיעה המדיה ואם הילד שלך יצא מהבית לפני שהוא הבין שהוא הכי יפה בעולם, הוא לא שלך.

<עדי ברקן: הוא שלהם.

<עדי ברקן: ואנחנו מחכים לו בבית ספר.

<עדי ברקן: מתי ראיתם בבית הספר יושבים בנים ובנות ואוכלים ביחד?

<עדי ברקן: או תחשוב יותר גרוע.

<עדי ברקן: כמה סנדביצ'ים מזה שאנחנו מכינים בבוקר, באמת נפגשים עם הקיבה של הבן שלנו או של הבת שלנו ונשארים שם.

<עדי ברקן: אני אגיד לך, אחוזים בודדים.

<עדי ברקן: הם רוצים להיראות טוב.

<עדי ברקן: המשמעות להיראות טוב זה להיות רזה.

<עדי ברקן: מה זה רזה?

<עדי ברקן: זה רווח בין הרגליים ועצמות בחוץ.

<עדי ברקן: זה כבר לא המידה.

<עדי ברקן: ומעצבי האופנה יושבים שם למעלה באולימפוס וצוחקים על כולנו.

<עדי ברקן: למה?

<עדי ברקן: כי הם שולטים במדיה.

<עדי ברקן: תיכנס היום לערוצים.

<עדי ברקן: אני מקווה ש-.

<עדי ברקן: אף אחד מהמדיה לא הגיע לפה - - -

יפעת שאשא ביטון: כי הם מכתיבים.

יפעת שאשא ביטון: הם מכתיבים מה יפה ומה נכון ומה זוהר ומה טוב.

<עדי ברקן: יפה מאד.

<עדי ברקן: אם אתה פותח ערוץ 2 ואתה רואה שהמודלים בין הגבר לאישה שוקלים אותו דבר ורואים אותו דבר, מה אתה מצפה מהבת שלך?

<עדי ברקן: יש פה מגפה נוראית של בעיות של דימוי גוף.

<עדי ברקן: חייבים לעשות את זה ויותר מזה.

<עדי ברקן: כשאנחנו העברנו את החוק פה עשיתי מסיבת עיתונאים ובא כתב של FD1 והוא אמר לי תגיד לי עדי ברקן, צלם אופנה הכל טוב ויפה, אתה חושב שמפה מתל אביב תוכל לשנות את התעשייה?

<עדי ברקן: אמרתי להם נכון, פה אנחנו נראה לכם מה הבעיה, נראה לכם איך אפשר למנוע אותה ובעיקר איך לטפל בא.

<עדי ברקן: הוא צחק עלי.

<עדי ברקן: בשנתיים האחרונות לא ירדנו מהמדיה בצרפת.

<עדי ברקן: החוק עבר ערב קריסמס.

<עדי ברקן: חוק שאנחנו כתבנו פה, אור לגויים.

<עדי ברקן: הצרפתים העבירו את זה.

<עדי ברקן: יותר מזה, שישה חודשי מאסר בפועל, 75,000 אירו קנס על כל עבירה.

<עדי ברקן: ואני אגיד לך יותר מזה, איך הוא צחק, הוא אמר לי אתה יהודי רחמן, עדי, אצלי ישבו בכלא.

<עדי ברקן: צרפת זה לא תל אביב, זה קלווין קליין, זה ורסאצ'ה, זה קנזו, זה כל המעצבים.

<עדי ברקן: הם הולכים לאכול אותה, מהאחד בינואר 2017.

<עדי ברקן: הם לא מדברים, הם עושים.

<עדי ברקן: ופה יש חוק כתוב, פה יושבים כולם, יושבים - - -וצוחקים על העולם.

<עדי ברקן: למה?

<עדי ברקן: כי כולנו משועבדים לזה.

<עדי ברקן: לא צריך לעשות יותר מדי.

<עדי ברקן: מערכת החינוך צריכה להבין שיש פה בעיה.

<עדי ברקן: אנחנו לא צריכים אתכם כדי שאנחנו לא נדבר על זה.

<עדי ברקן: יש חוגי-.

<עדי ברקן: התלמידים האלה לומדים תמרורים היום.

<עדי ברקן: צריך לעצור לרגע ולחשוב קודם כל איך מעבירים את זה.

<עדי ברקן: אני יודע להעביר את זה.

<עדי ברקן: אנחנו עושים את זה בהתנדבות.

<עדי ברקן: אפשר לעשות עוד 200 כמוני, זה לא שאני המצאתי את האטום.

<עדי ברקן: אני לא פסיכולוג.

<עדי ברקן: עובדה שאני מצליח.

<עדי ברקן: יש לי בעמותה 186 ילדות מגיל 5 עד גיל 45, שהיו במסגרות אשפוזיות, שלקחו כדורים פסיכיאטריים וכולם אצלנו מגיעים בחזרה.

<עדי ברקן: חוזרות לקהילה, חוזרות לבית ספר, מפסיקות להקיא, חוזר המחזור, מתגייסות לצבא ומתחתנות.

<עדי ברקן: למה?

<עדי ברקן: כי הבעיה היא בעיה חברתית.

<עדי ברקן: אל תנסו פה לעשות ועדות חקירה ופסיכיאטרים, זה לא כתוב בשום ספרי DSL.

<עדי ברקן: לא שם.

<עדי ברקן: המחקרים להפרעות אכילה זה עדיין שעוד לא היו מצלמות על הטלפון.

<עדי ברקן: יש פה דברים חדשים ויש פה מגיפה חברתית ואפשר לשנות את זה.

<עדי ברקן: אלף קודם כל לשנות את מודל היופי.

<עדי ברקן: בואו נראה שלא יהיה 32 סוגי גנטיקה, יש 12, אבל למה רק אחד?

<עדי ברקן: אנחנו נותנים להם מהגיל שהם נולדים להרגיש אשמים.

<עדי ברקן: מוקצים.

<עדי ברקן: ראית פעם וישב פה הבחור הזה, אני בטוח הוא לא הוריד חולצה בים.

<עדי ברקן: הייתי בבסיס צנחנים, מלח הארץ.

<עדי ברקן: גם לי בחור שהוא אוכל ארבעה חמאסניקים לארוחת בוקר.

<עדי ברקן: וכששאלתי אותם מי קם בבוקר, עומד מול המראה ואוהב את עצמו?

<עדי ברקן: אף אחד לא קם.

<עדי ברקן: ואז אמרתי בצחוק, אמרתי אתה יודע מה, בוא שנייה אחת, וקם יניב שגב, לוחם.

<עדי ברקן: אמרתי לו יניב, איך אתה מרגיש?

<עדי ברקן: הוא אומר לי תשמע, אני אגיד לך את האמת, הרגשתי טוב עד לפני שנתיים.

<עדי ברקן: אני אומר לו למה?

<עדי ברקן: עברתי בקניון רמת אביב וראיתי את הפרזנטור של קסטרו, את עברי לידר.

<עדי ברקן: עשיתם לו קוביות בבטן.

<עדי ברקן: אמרתי לו אוקיי.

<עדי ברקן: אני מאותו יום שישי, כשהייתי יוצא עם החברה, הייתי יוצא עם ג'ינס וטי שירט לבן.

<עדי ברקן: עכשיו אני הולך עם טי שירט שחור.

<עדי ברקן: אין לו אחוז שומן בגוף והוא תופס את זה בגלל זה.

<עדי ברקן: אתם מבינים לאן אנחנו לוקחים אותם?

<עדי ברקן: זה כבר לא בנות בנות 4.

<עדי ברקן: זה בנים ובנות.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<עדי ברקן: זה כבר לא דור של חצי שמה במחלקות הפרעות אכילה.

<עדי ברקן: ועוד פעם, זה לא שם.

<עדי ברקן: הילדים האלה לא צריכים להיות במחלקות להפרעות אכילה.

<עדי ברקן: ילדה בת 4 לא צריכה לראות פסיכיאטר, היא צריכה לראות מי שגרם לבעיה ומי שגרם לבעיה זה בעיה חברתית.

<עדי ברקן: אנחנו יוצאים החוצה בדרך לבית הספר, מה אנחנו רואים?

<עדי ברקן: שלטי חוצות, החברים שלי עושים את זה.

<עדי ברקן: 2.5 מידות פוטושופ.

<עדי ברקן: הם מגיעים למטה כי עצרו לקנות בקבוק שתייה בפיצוציה, כל העיתונים, השערים, זה 2.5 מידות פוטושופ.

<עדי ברקן: ייכנסו לבית הספר והשפה בבית הספר, אני שם, מי שהכי רזה, הכי מקובל.

<עדי ברקן: יש את זה, זה לא סיסמאות.

<עדי ברקן: בואו ניקח את החוק, נייצר אכיפה כמו בצרפת, נשנה את מודל היופי ונשב פה בעוד שלוש שנים ותראו פה צבירה של 50-60% בסביבה הזו.

<עדי ברקן: אשתה כוס מים ואמשיך.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה עדי.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה נוגע בדיוק - - -

<עדי ברקן: אני חייב לציין עוד דבר אחד.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<עדי ברקן: כשאני באתי ואמרתי אני רוצה לפנות לידיעות אחרונות, כי זה גול עצמי.

<עדי ברקן: לידיעות אחרונות יש לה גם סוכנות דוגמניות.

<עדי ברקן: בואו נראה אם ידיעות אחרונות, שחי מזה, יסכים ללכת ולא יצלם דוגמניות מתחת לתת משקל.

<עדי ברקן: זה בקשה גדולה מדי.

<עדי ברקן: ואני אומר לך את האמת, אני נפגשתי עם מנכ"לים, עם מי לא, אם מנכ"ל קסטרו, עם מנכ"ל רנואר, כולם ככה עם הראש.

<עדי ברקן: הדבר הראשון שהוא אמר לי, עדי זה ישפר את דימוי הגוף ועובדה שידיעות אחרונות עשה את זה.

<עדי ברקן: פניתי לשאר המדיה.

<עדי ברקן: אף אחד לא זז.

<עדי ברקן: כמה עיתונים יש פה?

<עדי ברקן: כמה קמפיינים מצטלמים פה בחודש?

<עדי ברקן: זה לא השוק בניו יורק.

<עדי ברקן: ככה אוכפים את זה.

<עדי ברקן: בואו נעשה את זה.

<עדי ברקן: לא צריך לשבור את הראש יותר מדי.

<עדי ברקן: זה כתוב.

<עדי ברקן: מה שאני אומר עכשיו אני אומר 15 שנה.

<עדי ברקן: תפתחו את הפרוטוקולים.

<עדי ברקן: משנת 2002 אני אומר אותו דבר .

<עדי ברקן: לא שיניתי שום דבר.

<עדי ברקן: רק מה, אז חשבנו, ישב לידי הפסיכיאטר הראשי של משרד הבריאות, מר פיקלביץ וגור ומנהל המחלקה ואני אמרתי בשנת 2005, בעוד 10 שנים יעמדו ילדות בנות 3 מול המראה, כאלה רזות ולא יבינו למה הן רוצות להיות רזות, אנחנו בעיצומה של מגפה.

<עדי ברקן: אז מר פיקלביץ אומר לי, היזהרו ממגיפה לא להידבק.

<עדי ברקן: ראיתם נתונים ביומיים האחרונים?

<עדי ברקן: ראיתם קצת ידיעות אחרונות?

<עדי ברקן: זו המציאות.

<עדי ברקן: הם עוד יודו בזה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אני חושבת שאתה נוגע בדיוק בנקודה.

יפעת שאשא ביטון: תמיד כשאני מדברת על זה שאנחנו צריכים לעבור איזה שהוא תהליך חינוכי, אני לא מתכוונת רק לבית הספר, למרות שחינוך מתחבר לבית ספר, אלא אני חושבת שאנחנו כחברה, לכולנו יש חלק בתהליך החינוך הזה וזה באמת מתחיל מהפרסומים ומהמדיה וכמו שאמרתי מקודם פרסומות וסדרות טלוויזיה וכו'.

יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שאם שם אנחנו נדע לעשות את השינוי, ואני לגמרי מסכימה, אנחנו לא הולכים לחוקק פה שום דבר חדש.

יפעת שאשא ביטון: הדבר הראשון שאנחנו נעשה כשנצא מהוועדה הזו זה לבדוק שאנחנו אכן יוצאים לאכיפה של החוק שכבר חוקק, כדי לפעול במלוא הכוח והמרץ, כי אני חושבת שמשם אנחנו נוכל להתחיל את השינוי.

יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שהילדים והנוער והמבוגרים שופטים בעצם את מה שהם רואים דרך המודלים שאנחנו באופן סמוי על פניו מחדירים בעצם לתודעה שלהם, וכך הם רואים את העולם.

יפעת שאשא ביטון: ולצערי הרב עדי, זה לא עוד הרבה מאד שנים, זה כבר כאן.

יפעת שאשא ביטון: ילדות בנות 6, כיתה א' וב', אתה נותן להן לאכול משהו והן אומרות זה משמין, או כמה קלוריות ואתה מסתכל ואתה אומר רגע, אבל אנחנו בבית לא מדברים על זה, אבל החברה מדברת.

יפעת שאשא ביטון: הם רואים את זה בטלוויזיה, הם רואים את זה בבובות שהן מחזיקות וזה הכל ביחד מצטרף בעצם לאיזו שהיא תודעה שיוצרת חברה לא בריאה, לא רק אנשים לא בריאים.

<עדי ברקן: היום את אומרת למישהי את נראית טוב אז היא אומרת – שמנתי?

<עדי ברקן: המחמאה הכי גדולה זה רזית.

<עדי ברקן: גבר שרוצה לכבוש, עזבי שהגברים היום יותר דפוקים מהנשים בבעיות של דימוי גוף.

<עדי ברקן: אבל אתה רוצה להחמיא לאישה, אתה אומר לה יא, איזה יופי רזית, היא שלך.

<עדי ברקן: לאן הגענו?

<עדי ברקן: לקחת כל בוקר את הילד הקטן, לחבק אותו ולהגיד לו חמודי, אתה הכי יפה בעולם.

<עדי ברקן: לעטוף אותו מהגיהינום שמחכה לו בחוץ, כי מחכה לו גיהינום בחוץ.

יפעת שאשא ביטון: חברים, ניתוחי קיצור קיבה שהיום הם תופעה שכיחה מאד לצערנו הרב.

יפעת שאשא ביטון: אז נכון שיש מקומות שבהם צריך לעשות אותם מטעמי בריאות, אבל אנחנו מזהים שזה הולך והופך להיות שכיח יותר בקרב אלה שמחפשים את האסתטיקה.

יפעת שאשא ביטון: זה בסדר לרצות להיות אסתטיים, אבל השאלה איזה נזק חברתי, שוב אני מדגישה, חברתי, כחברה, מה אנחנו עושים לעצמנו ולא רק לאנשים עצמם.

יפעת שאשא ביטון: איילת, ברשותך.

<איילת קלטר: טוב, דבר ראשון שמי איילת קלטר, ואני מנכ"ל אדם ומלואו, הארגון הישראלי למניעת אפליה על רקע במשקל.

<איילת קלטר: אני רוצה להודות לד"ר יפעת שאשא על פתיחת הדלת המכבדת, לתמי ברנע, מנהלת הוועדה ולחבר הכנסת דב חנין.

יפעת שאשא ביטון: אז מוזמנת לשבת, למרות שאני לגמרי מזדהה איתך.

<איילת קלטר: לא, לא בהתחלה, אחר כך.

<איילת קלטר: ואני לוקחת את הדברים של עדי ברקן ומרחיבה אותם הרבה יותר כי אנחנו לא עוסקים ברזון והפרעות אכילה, שזה 2% מהאוכלוסייה, אנחנו עוסקים בבעיה הרבה יותר רחבה של אפליה על רקע משקל, שנוגעת בקרוב ל-70% מהאוכלוסייה במדינת ישראל.

<איילת קלטר: וכדי להבין את זה ואני אכניס קצת פן – עדי דיבר נורא אמוציונאלי ואני קצת אעשה את זה יותר אקדמי, כדי להרחיב את היריעה ולעגן את מה שהוא אמר בצורה אקדמית ומתוך זה להרחיב.

<איילת קלטר: ובעצם אנחנו ניזונים מסטיגמות.

<איילת קלטר: הסטיגמה בחברה שלנו, זה שבעצם שאדם כאילו שמוטבעת בו הסטיגמה הוא שום אדם.

<איילת קלטר: הוא כאילו לא קיים.

<איילת קלטר: עכשיו, הסטיגמה הולכת ומתעצמת ככל שהאדם נאשם במשקלו.

<איילת קלטר: ככל שהוא אשם בבעיה שיש לו.

<איילת קלטר: סוגיה שאנחנו מתעסקים בה באפליה משקל – האדם נאשם במשקלו.

<איילת קלטר: רק במילה, הסטיגמה מורכבת מהיבטים קוגניטיביים, רגשיים והתנהגותיים ובתוך זה סטריאוטיפים, דעות קדומות ובתוכם האפליה על רקע משקל.

<איילת קלטר: בארץ מוכרים בתוך נציבות הזדמנויות בעבודה 17 סוגי סטיגמה, אפליות על רקע מין, נטייה מינית, גזע וכו'.

<איילת קלטר: המילה אפליה על רקע משקל לא קיימת - - -

יפעת שאשא ביטון: לא מצוינת.

<איילת קלטר: לא בשום ורסיה, וזה פשוט מתוך האתר שלה.

<איילת קלטר: כל 17 האפליות המוכרות זה לא על רקע משקל, שרק שתבינו היום, היא במימדים הכי גדולים מכל האפליות הקיימות.

<איילת קלטר: אז מה זה אפליה על רקע משקל?

<איילת קלטר: שהיום אנחנו אומרים בהמון מובנים שהיא ההומופוביה החדשה.

<איילת קלטר: זו אפליה המופנית כנגד אנשים עם עודף משקל, ואני אגיד על כל משקל, לא רק עודף משקל.

<איילת קלטר: על פי רוב, בעקבות תפיסה סטריאוטיפ של אנשים אלה כניחנים בתכונות נלוות שהם מגעילים, חסרי כוח רצון, עצלנים, לא אינטליגנטיים, חלשים.

<איילת קלטר: האפליה מתבטאת ביחס מזלזל, בהעלבה, בשמות גנאי, בהקנטה, בפגיעה פיזית, אבל הרבה יותר מזה, בפגיעה בקבלה לעבודה, במתן שירותים, ביחס בין רופא לחולה, במוסדות החינוך, ביחס בין הורים לילדים שלהם, ותיכף אני אראה לכם נתונים בחנויות הבגדים, בתקשורת, בכל מקום.

<איילת קלטר: אדם לא יכול למצוא את עצמו.

<איילת קלטר: הוא נכנס לחנות בגדים, הוא לא מוצא לקנות.

<איילת קלטר: אתה יכול להיות אדם רזה ולא תמצא שום בגד במידה שלך.

<איילת קלטר: הסטיגמה על השמנים נוגעת באנשים מכל הגילאים, מכל המינים, מכל הצבעים ומכל הגדלים ואדם חווה אותה מיום שהוא נולד עד יום מותו.

<איילת קלטר: אנחנו היום יודעים שהנתונים מראים שאפליה על רקע משקל משתווה לאפליה על רקע גזע, ויש עלייה של 66% בשכיחות האפליה בעשור האחרון.

<איילת קלטר: מה הבעיה הכי גדולה באפליה על רקע משקל?

<איילת קלטר: למה בעצם זה הופך אותה לאפליה נוראית, יותר מגיל, ממין וכו'.

<איילת קלטר: האפליה על רקע משקל עיקרה, בתפיסה המוטעית, שהמשקל שלנו הוא באחריות שלנו ובשליטה המלאה שלנו.

<איילת קלטר: אנחנו, לפי התפיסה הזאת, אשמים במשקל שלנו.

<איילת קלטר: ופה מתחיל ופה נגמרת כל תופעת האפליה.

<איילת קלטר: עשינו מחקר ברשת החברתית.

<איילת קלטר: המחקר הראה, כאשר אדם עם עודף משקל הולך ברחוב, ל-85% מהאנשים העוברים לידו יש מחשבות נוראיות עליו.

<איילת קלטר: להיות שמן בישראל 2016, זאת קללה.

<איילת קלטר: בישראל, בה 63% נמצאים עם עודף משקל או עם השמנה, אפליה על רקע משקל היא בעיה חברתית אמיתית בכל הגילאים, בכל המינים, הצבעים וכו'.

<איילת קלטר: החברה הזאת, החברה שלנו, נגועה בשמנופוביה מטורפת.

<איילת קלטר: אנחנו לא שמים לב, אבל יש דה לגיטימציה בכל מקום אפשרי, כשאדם עם משקל הולך ברחוב.

<איילת קלטר: הדבר היותר נורא, שהאדם מפנים את הסטיגמה הזאת בתוך עצמו והוא חושב שהוא ראוי ליחס המזלזל, להשפלה, לזלזול.

<איילת קלטר: רק לדוגמא, פתחנו פה אולם ענקי, לא הגיעו אנשים.

<איילת קלטר: למה לא הגיעו אנשים?

<איילת קלטר: אנשים לא מבינים בכלל את ע וצמת הבעיה, את חומרתה ואת הנזק האין סופי שהיא עושה לחברה שלנו.

<איילת קלטר: אז החברה בישראל סובלת משמנופוביה עמוקה והמחקרים מאד עצובים.

<איילת קלטר: המקומות שאמורים להגן עלינו בכלל בחיים, הם המקומות הכי פוגעים.

<איילת קלטר: המחקרים מראים שבאפליה על רקע משקל, הבית הוא המקום הכי פוגעני.

<איילת קלטר: עכשיו, זה חשוב לי לציין, אני לא מאשימה את ההורים.

<איילת קלטר: נהפוך הוא.

<איילת קלטר: בעיני הם קורבן של החברה הנוראה הזאת שפיתחנו, של החברה השמנופובית, שמנסה לשנות את האדם מגיל צעיר.

<איילת קלטר: השניים, אחריהם, למרבי הפלא הם אנשי הקהילה הרפואית, שאמורים לעזור לנו.

<איילת קלטר: הם נמצאים, אם תסתכלו, חברי המשפחה 72%, רופאים 69%.

<איילת קלטר: אבל הנתונים עצובים עוד יותר.

<איילת קלטר: סקר שנערך בשנת 2015 בארצות הברית, קנדה, איסלנד ואוסטרליה, הראה דבר עצוב מאד.

<איילת קלטר: היחס לשמן הראו 46.8% זאת הסיבה העיקרית להצקה לילדים.

<איילת קלטר: לא נטייה מינית, לא גזע, לא דת, לא יכולת אקדמית, לא מוגבלות פיזית, אף אחד.

<איילת קלטר: 46.8% מהאנשים פוגעים באדם על רקע משקלו.

<איילת קלטר: עוד נתונים, כולם עדכניים מהעיתונים הכי נחשבים בעולם האקדמי.

<איילת קלטר: 37% מהילדים עם עודף משקל מדווחים על הקנטות, הצקות, איומים והפחדות מצד הוריהם מצד משקלם.

<איילת קלטר: כי מה זה להורה שהילד שלו שמן?

<איילת קלטר: המשקל של הילד זה כאילו עדות להורות שלו, לכישלון שלו.

<איילת קלטר: או מה זה אומר לי שיש לי ילד שמן?

<איילת קלטר: אנחנו מפספסים דבר אחד, הילד לא בחר להיות שמן.

<איילת קלטר: עיקר המשקל שלי זה תולדה גנטית.

<איילת קלטר: מה שמעצים את זה, זה הניסיון שלנו לשנות את המשקל הזה.

<איילת קלטר: הנתונים הולכים הלאה.

<איילת קלטר: 44% מהבוגרים השמנים דיווחו על הצקות מילדותם מצד אימם, שהיו קשורות למשקלם ו-34% הצקות מצד האב.

<איילת קלטר: מחקר שהתפרסם בשנת 2013 בדק 918 הורים לילדים בגילאי שנתיים עד 18.

<איילת קלטר: הממצאים הראו שעודף משקל הוא הסיבה העיקרית להצקות לילדים, בלא קשר למשקל ההורים.

<איילת קלטר: וגם להיות בקבוצת השווים, בבית הספר, הדבר נוראי.

<איילת קלטר: להיות חבר של ילד שמן זו קללה.

<איילת קלטר: עכשיו, אתה לא חייב להיות שמן כזה, כל עגלגל, ככל שמשקלך עולה, היחס אליך - - -

יפעת שאשא ביטון: ככל שאתה מתרחק מהמודל שאנחנו בעצם מכוונים אליו, במירכאות.

<איילת קלטר: ממש, ממש.

<איילת קלטר: עכשיו, למה אני בעצם מחברת ולמה אני בעצם באה ואומרת שאפליה על רקע משקל זה בעצם התעללות רגשית, Abuse בילד, כי אם תסתכלו מה זה הגדרה של Abuse – התעללות נפשית בילדים בילדות היא דפוס מתמשך של התנהגות הורית שמעבירה לילד מסר לפיו הוא חסר ערך, לא אהוב, לא רצוי, או שהוא רצוי רק כשהוא מספק את צורכי ההורה ולצורך העניין את צורכי החברה.

<איילת קלטר: לרוב מדובר בעוינות מתמשכת שעוברת בהצקות, השפלות, בידוד, איומים וכו' וכו' וכו'.

<איילת קלטר: כלומר, ילד שלא גדל במידה המקובלת, או שהוא לא עומד באידיאל החברתי, למרות שהוא בריא, למרות שהוא אוכל טוב, למרות שהוא עושה פעילות גופנית, מגיל אפס מפלים אותו, מנסים לשנות אותו.

<איילת קלטר: עכשיו, הפגיעה היא כל כך ארוכה, שהמחקרים מראים שהורה שבא לקחת את הילד שלו מהגן והילד שלו הוא לא בתו החברתי והילד רץ אליו – הוא מתבייש לחבק אותו, הוא מתבייש לקבל אותו.

<איילת קלטר: איזה פנים הילד רואה כשההורה פוגש אותו?

<איילת קלטר: איך אנחנו פוגעים בילדים שלנו?

<איילת קלטר: זה בדברים שאנחנו בכלל לא מבינים.

<איילת קלטר: אנחנו עוקבים אחריהם מה הם אוכלים, אנחנו סופרים להם את הקלוריות, אנחנו מסתכלים על מה הוא אוכל או לא אוכל, איך הוא לובש, הוא לא לובש.

<איילת קלטר: השבוע היה אצלי הורה שסיפר שהוא מתכווץ כשהוא צריך להלביש את הילד שלו, שהוא קצת עגלגל.

<איילת קלטר: הוא מתכווץ.

<איילת קלטר: אז מה הילד חווה?

<איילת קלטר: הוא צריך להיעלם כדי שיאהבו אותו יחבקו אותו?

<איילת קלטר: משווים אותו לילד השכן, אומרים לו אם היית יורד רק 2 קילו היית מדהים.

<איילת קלטר: משווים אותו לעצמנו.

<איילת קלטר: משווים אותו למה שהכי היינו רוצים שיהיה.

<איילת קלטר: בשם הבריאות, זה בכלל מילה מאד יפה.

<איילת קלטר: מה, אתה לא רוצה להיות בריא?

<איילת קלטר: אז אני כבר רוצה לשים פה על השולחן – ילד יכול להיות בריא, לאכול טוב, להתנהג היטב, להיות איכותי, לעשות ספורט והוא עדיין יהיה עגלגל, העגלגלות שלו לא אומרת מי הוא, מה האיכויות שלו ובטח לא אם הוא בריא.

<איילת קלטר: בהמשך, איך עוד פוגעים: היא: אתה בטוח שאתה רוצה לאכול את זה?

<איילת קלטר: אולי תתאפק?

<איילת קלטר: צוחקים על אנשים אחרים, אבל הם לא מבינים שכשצוחקים על מישהו אחר, הם בעצם צוחקים על הילד שלהם.

<איילת קלטר: מתייחסים למשקל כאילו הוא חזות הכל.

<איילת קלטר: נותנים לאחרים להעיר לילד שלהם, בלי שהם מגנים עליו.

<איילת קלטר: הוא מופקר.

<איילת קלטר: מפחדים, מתביישים להגן עליו, מתביישים בו, והכי חשוב – מגיל אפס מנסים לשנות אותו.

<איילת קלטר: הוא הולך לרופא, ילד חמוד, עושים לו את זה יפה, תרד במשקל.

<איילת קלטר: תשתנה.

<איילת קלטר: הולכים בבית, אותו יחס, הולכים בתקשורת – אותו יחס.

<איילת קלטר: הולכים לסבא וסבתא – אותו יחס.

<איילת קלטר: כל הזמן מגיל אפס הילד צריך להשתנות.

<איילת קלטר: ובעצם מה התוצאות?

<איילת קלטר: לאן זה לוקח אותנו?

<איילת קלטר: הילדים מגיל צעיר עם דיכאון, מנסים כל הזמן לעשות דיאטה.

<איילת קלטר: פגיעה בלתי הפיכה בעצמי, ב-Self, באיכויות שלהם של בני האדם.

<איילת קלטר: עלייה במקרי התאבדויות.

<איילת קלטר: הם חשופים יותר לניצול מיני, רגשי ופיזי.

<איילת קלטר: יש פגיעה ביכולת הקוגניטיבית בלימודים שלהם.

<איילת קלטר: הם אוכלים לא בריא.

<איילת קלטר: ילדים שמגיל צעיר מנסים לשנות את משקלם, הם אותם הילדים שיאכלו הכי לא בריא.

<איילת קלטר: הם חשופים לדיאטות הולכות וחוזרות, כך שאם אני עגלגל וכבר מנסים לשנות אותי ואני בגיל צעיר מתחיל להיות בדיאטות, הסיכוי שלי להיות שמן בוגר, מתוסכל ובדיכאון, הולך וגדל.

<איילת קלטר: ומתוך זה כמובן שהפרעות אכילה, בידוד חברתי, השמנה נוראית וחוזר חלילה, זה מעגל אין סופי.

<איילת קלטר: אז אני אומרת הצילו.

<איילת קלטר: כל עוד אפליה על רקע משקל תמשיך להיות קיימת בחברה שלנו, וההתייחסות בשם סמכות הורית, רפואית, טיפולית, חברתית או חינוכית, שגורמת לסבל באופן שיטתי לילדים הסובלים מעודף משקל, זאת התעללות רגשית.

<איילת קלטר: אנחנו שוללים מהילדים שלנו את הזכות לגדול לתוך הגוף שלהם.

<איילת קלטר: להתפתח לאנשים בוגרים, בריאים, הבטוחים בעצמם ויכולים להתמודד עם אתגרי החיים.

<איילת קלטר: מה אנחנו ממליצים: אז דבר ראשון שוב אני רוצה להודות על פתיחת הדלת, ואני מקווה שהפעם הוועדה תעזור להוביל את השינויים הנדרשים.

<איילת קלטר: אנחנו מבקשים מהוועדה להכיר בצורך ובהכרח לטפל בסוגיות האפליה על רקע משקל ככלל ובזו שבילדים בפרט.

<איילת קלטר: אנחנו מבקשים שינויי חקיקה דחופים, שיסדירו את איסור האפליה על רקע משקל בחוק.

<איילת קלטר: שינויים אלה שאינם כרוכים בעלות כספית, יכולים לחולל שינויים חברתיים, תודעתיים וציבוריים, שישפיעו על עוצמת שכיחות וקיום האפליה על רקע משקל.

<איילת קלטר: החוקים האמורים מוכנים אצלנו.

<איילת קלטר: חוק זכויות החולה, חוק זכויות התלמיד, חוק שוויון הזדמנויות בעבודה, חוק איסור לשון הרע, חוק איסור אפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים.

<איילת קלטר: אני חייבת לציין, אני הייתי דיאטנית קלינית, אני יודעת במה הדברים אמורים.

<איילת קלטר: אני כבר 20 שנה לא שם, אחרי שהייתי יושבת ראש עמותת הדיאטניות, אני מובילה היום את השיח החברתי האחר ואני חושבת שכולנו יכולים לחבור אליו.

<איילת קלטר: אנחנו צריכים להפסיק את שקילת הילדים בבתי הספר.

<איילת קלטר: זה מן תעשיית שקילה, שמגיל צעיר הילד שהולך להישקל בבית הספר, כבר מתחילה תחרות השקילה.

<איילת קלטר: אנחנו צריכים לשנות את ספרי הלימוד.

<איילת קלטר: כמו שאת אמרת מקודם, בכל ספרי הלימוד, כבר מכיתה ב' – איזה משקל אתה רוצה להיות, או כמה היית רוצה לרדת.

<איילת קלטר: בכיתה ה' – איזו תכונות יש לך, ורזה באמת הפכה להיות תכונה וזה בספרי הלימוד שלנו שיוצאים על ידי משרד החינוך.

<איילת קלטר: אז אני מבקשת, לא יודעת איך אומרים את זה, אבל אני ממש מבקשת, להקים צוות בין משרדי שיתאם את פעילות משרדי הבריאות, הרווחה, העבודה והחינוך בנושא המאבק באפליה על רקע משקל, ואני אומרת משקל ואני מתכוונת כל משקל, ואני ממש אשמח על מעקב של הוועדה ועל התקדמות הטיפול בנושא האפליה.

<איילת קלטר: ואני מאד אוהבת להשתמש בדברים של מרטין לותר קינג שאמר:

<איילת קלטר: אי צדק במקום כלשהו הוא איום על הצדק בכל מקום, והלוואי והיינו מבינים את זה.

<איילת קלטר: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה איילת על הדברים החשובים והבאמת מרתקים.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שלצד זה שזה לא חדש, אנחנו כאילו יודעים, מכירים את זה וזה נמצא פה איפה שהוא, בכל זאת להיחשף לזה כל פעם מחדש זה מזעזע.

יפעת שאשא ביטון: יש עוד נקודה שאם אנחנו כבר מרחיבים את השיח, של ההשפעות בעצם של תפיסת הדימוי העצמי.

יפעת שאשא ביטון: זה בנות ובנים, שמתלבשים במידות שהן לא נכונות, כי הם רוצים מאד מאד להיכנס למידה שהיא קטנה יותר ואז אנחנו מזהים כל מיני עיוותים, והם כאילו בכוונה פוגעים בעצמם ולא מחמיאים לעצמם.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת הם מתלבשים בצורה לא מחמיאה, כשהם יכלו ללבוש את אותם בגדים ולהיראות הרבה יותר מוחמאים, ואני חושבת שזו עוד איזו שהיא נגזרת בעצם של לרצות להיות רזה, לרזות להיכנס לנורמה, אפילו אם זה בכוח.

<איילת קלטר: אני רוצה ברשותך לספר סיפור אישי.

<איילת קלטר: קיבלתי רשות מהבת שלי ואני מספרת לכם אותו.

<איילת קלטר: הבת שלי היא הבת שלי, אבל היא לא הגנטיקה שלי, היא הגנטיקה של הסבתא.

<איילת קלטר: ואני חולה על הילדה שלי, כמו שכל אמא חולה על הילד שלה.

<איילת קלטר: ובכיתה ה' הבנתי, והילדה שלי גדלה בקיבוץ, שזה חשוב לציין, דהיינו מקום מוגן.

<איילת קלטר: הודיעו לנו שהולכים לשקול את הילדים ואז עוד הייתי דיאטנית קלינית.

<איילת קלטר: אני אומרת אז, הייתי דיאטנית קלינית והתחבטתי אם לפנות למנהלת בית הספר, למורה, להגיד, ואמרתי כלום.

<איילת קלטר: ולמה אני אומרת?

<איילת קלטר: כי הילדה שלי לא הייתה רזה.

<איילת קלטר: הילדה שלי עגלגלה הייתה, היא תהיה והיא בעיני הדבר הכי מתוק בעולם והיא יודעת את זה.

<איילת קלטר: החלטנו שלא אומרים כלום, רק ביקשתי מהמורה שיכבדו בתהליך של השקילה את הפרטיות של הילדים.

<איילת קלטר: כיבדו.

<איילת קלטר: בחיי כיבדו.

<איילת קלטר: שקלו את הילדים בבודדת מה שנקרא.

<איילת קלטר: זהו.

<איילת קלטר: וחשבתי שעבר האירוע.

<איילת קלטר: עברו כמה ימים ואני חוזרת הביתה ואני רואה את הילדה שלי חצי מת.

<איילת קלטר: בדיכאון.

<איילת קלטר: עצובה.

<איילת קלטר: מסתובבת בבית, לא מדברת, לא אומרת כלום.

<איילת קלטר: יעלי, יעלי, יעלי, לא אומרת מילה.

<איילת קלטר: בסוף היום אני כבר לא יכולה, אז אני אומרת לה יעלי, קרה משהו, תספרי לי.

<איילת קלטר: ואז היא מוציאה מהתיק שלה מכתב מטעם משרד הבריאות, שלושה עמודים שאומר לה שהיא שמנה מדי, שהיא לא בסדר, שהיא צריכה ללכת לדיאטנית ולרופא כדי לרדת במשקל.

<איילת קלטר: תסלחו לי, אני אדם צנוע יחסית.

<איילת קלטר: חיבקתי אותה חזק, אני בכיתי יחד איתה ועמדנו ליד הפח.

<איילת קלטר: אני עד היום זוכרת את הנקודה בבית שעמדנו, ואמרתי לה יעלי, מי הדיאטנית הכי טובה בישראל?

<איילת קלטר: אז היא צחקה ואמרה לי את אמא.

<איילת קלטר: אמרתי לה את תכעסי עלי אם אני אקח את המכתב של משרד הבריאות ואני אקרע אותו לגזרים, פה בפח?

<איילת קלטר: אז היא אומרת לי אמא, את לא כועסת עלי?

<איילת קלטר: וכאן אני בכלל התכווצתי.

<איילת קלטר: על מה יש לי לכעוס עליך?

יפעת שאשא ביטון: תחושת האשם של הילדים.

<איילת קלטר: את מהממת.

<איילת קלטר: וזו דוגמא קטנה.

<איילת קלטר: ואמרתי לעצמי הבת שלי גדלה בבית שלי, אני מגוננת עליה, אבל מה קורה בעוד מיליוני בתים אחרים שאין מי שיגונן עליהם?

<איילת קלטר: שאין מי שיעזור להם להשתנות, לא ההיפך, סליחה, ואין מי שיכבד אותם כמי שהם, שהם מהממים ויפים?

<איילת קלטר: אני רוצה לספר לכם ואני יכולה לספר לכם אין סוף סיפורים, אבל אחד הסיפורים היותר עצובים שראיתי אצל ילדים בקליניקה שלי, על ילדים שפיתחו בעיות הרטבה בגלל המשקל, ילדים שפיתחו בעיות של סיוטים בלילות.

<איילת קלטר: הילדים האלה מגיעים אלי.

<איילת קלטר: אתמול ישבה אצלי ילדה בת 12, מהממת, חמודה, רקדנית.

<איילת קלטר: אז מה זה עזר?

<איילת קלטר: אני יושבת והיא אומרת לי איילת תעזרי לי להפסיק לשנוא את עצמי.

<איילת קלטר: היא רוצה, אבל היא תצא מהחדר שלי ובחוץ זה שדה קרב וכל מה שאני אגיד לה בפנים, בתוך המפגש הזה, ילך וייעלם.

<איילת קלטר: עכשיו, כל מה שאני באה ואומרת, אם הילד הזה הולך לרופא, אם הוא פוגש בבית את העוינות, הוא בא לבית הספר וכולם מדברים באותה שפה עוינת, שאני קוראת לה שפת הדיאטה, אבל זה לא משנה.

<איילת קלטר: זו שפה שמודדת את הערך של האדם באמצעות משקלו.

<איילת קלטר: אנחנו מנציחים את הבעיה.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה איילת.

יפעת שאשא ביטון: אורלי דנסקי גרינברג.

<אורלי דנסקי גרינברג: אני חושבת שעדי רצה.

<עדי ברקן: אני בלעתי גם את מה שהיית צריכה להגיד, אני אוסיף עוד שני דברים.

<אורלי דנסקי גרינברג: זה בסדר, אנחנו עובדים ביחד הרבה מאד שנים.

<עדי ברקן: יש פה רוב נשי.

<עדי ברקן: מישהי יכולה לומר לי פה מהמשתתפות, כשאומרים מידה 38, 40, 42 – למה הכוונה?

<עדי ברקן: זה היקף.

<עדי ברקן: היקף במה?

יפעת שאשא ביטון: אין לי מושג.

יפעת שאשא ביטון: זה רק אומר אם אתה רזה או מלא.

<עדי ברקן: רכב לפותר נכונה.

<עדי ברקן: אתן רצות כל הזמן לפי המידה.

<עדי ברקן: כשאתן אומרות אני מידה X, למה את מתכוונת?

<איילת קלטר: אתה כל כך צודק, זה ביחס לשום דבר.

<איילת קלטר: זה אמור להיות ביחס לגובה, ביחס לנתונים אחרים.

<עדי ברקן: בדיוק.

<עדי ברקן: זה הדרך של המעצב לשלוט בכם.

<עדי ברקן: שימו לב שמידה, סתם לדוגמא, מידה 32 השנה בקסטרו, ירדה ב-2.5 ס"מ מה-32 של השנה שעברה.

<עדי ברקן: השתנה משהו גנטי בכן?

<איילת קלטר: אדוני, אבל אני חושבת שאתה מפספס שאתה משאיר את זה רק בעולם האופנה.

<איילת קלטר: זה בעולם הרפואה - - -

<עדי ברקן: משם זה מגיע.

<איילת קלטר: לא.

<איילת קלטר: תקשיב, ההיסטוריה, לא, אני חייבת פה לשים את זה על השולחן.

<עדי ברקן: נשים את זה על השולחן.

<איילת קלטר: ההיסטוריה היא שהכל התחיל בתעשיית ביטוחי החיים של חברות המטרופולין - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, איילת, זה הכל ביחד, איילת.

יפעת שאשא ביטון: זה מהבובות שאנחנו קונים לילדות כשהן עוד מאד מאד צעירות ואנחנו כולנו יודעים איך הברבי נראית.

<איילת קלטר: לא, לא, יפעת, אני רוצה להסביר מאיפה התופעה התחילה.

<איילת קלטר: היא התחילה בראשית המאה הקודמת.

<איילת קלטר: תעשיית האופנה הצטרפה לזה בשנות ה-60 עם טוויגי.

<איילת קלטר: ההתחלה היא רפואית, מדיקאלית.

<עדי ברקן: לא.

<איילת קלטר: שנייה, זה ההיסטוריה, מה לעשות?

<עדי ברקן: אני יודע את ההיסטוריה.

<עדי ברקן: תיכף אנחנו - - -

יפעת שאשא ביטון: אז בואי אני אשבור את המיתוס, איילת.

<עדי ברקן: גם הייתה מרלין מונרו אחר כך.

<עדי ברקן: היא סתמה את טוויגי, ואז הגיעה קייט מוס.

<עדי ברקן: תקשיבי, אני מכיר את ההיסטוריה על בוריה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, זה פחות רלבנטי לדיון, אבל מה שרלבנטי זה המציאות שבה אנחנו חיים, אבל אני חייבת לשבור את המיתוס שדווקא אני באה מבית שיש בו אמא אחות, באה מעולם הרפואה, וכל פעם כשחלילה השלתי איזה קילו, אז היא הייתה אומרת לי את נראית חולה.

יפעת שאשא ביטון: כאילו אצלה המודל בדיוק היה הפוך.

<איילת קלטר: אז זה טוב, אז הרווחת.

יפעת שאשא ביטון: לגמרי.

<מור מרדכי מנזלי: אני יכולה להגיד שתי שורות לגבי מה שאמרת על בגדים אצל ילדים, כשהם לובשים בגדים צמודים?

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: לא מותאמים, זה לא צמודים.

יפעת שאשא ביטון: זה לא מותאמים כי הם רוצים להיות בסטנדרט.

<מור מרדכי מנזלי: לא מותאמים למשקל שלהם.

<מור מרדכי מנזלי: זה לאו דווקא כי הם רוצים להיות בסטנדרט.

<מור מרדכי מנזלי: אני כשגדלתי מעולם לא התלבשתי אופנתי, בעיקר כי לא היה לי איך.

<מור מרדכי מנזלי: הבגדים שלי תמיד היו ממחסנים וממקומות למידות מיוחדות.

<מור מרדכי מנזלי: זה אף פעם לא היה אופנתי ואני חייב לציין שנסעתי לניו יורק השנה, לפני שלושה חודשים, ובכל חנות בגדים שנכנסתי היו בגדים במידה שלי.

<מור מרדכי מנזלי: בכל חנות בגדים שנכנסתי.

<מור מרדכי מנזלי: סוף סוף יכולתי לחזור עם בגדים שאהבתי.

<מור מרדכי מנזלי: שלא קניתי כי אוקיי, זה הדבר היחיד שלא נראה מזעזע בחנות למידות גדולות.

<עדי ברקן: מור, אתה יודע למה?

<עדי ברקן: כי מעצב אופנה אומר אני לא יכול לראות מישהו עם טוסיק של 42 אצלי בחנות.

<עדי ברקן: למה הכוונה?

<עדי ברקן: לפני 15-20 שנה דוגמנית הייתה מידה 38.

<עדי ברקן: היום עושים מידות גדולות במידה 38-40.

<עדי ברקן: אז כשילדה בת 14 רואה שנעה תשבי מידה 38 עושה מידות גדולות, בטח שהיא תרגיש בטטה.

<עדי ברקן: מי מגדיר לנו מה זה שמן?

<עדי ברקן: אפשר להיות שמן ולהיות בריא.

<מור מרדכי מנזלי: נכון.

<מור מרדכי מנזלי: אני לא מבין את ה - - -

<עדי ברקן: יש הבדל בין שמן של לרדת בגדול שהבעיה היא בריאותית, לבין שאפשר להיות שמן ולהיות בריא, אבל אנחנו נותנים להם לנשום.

<עדי ברקן: ושמן זה אומר מידה 24 ומעלה, זה לא 44, 46.

<עדי ברקן: עכשיו, למה לא תמצא בגדים?

<עדי ברקן: הם לא רוצים אתכם בחנויות.

<עדי ברקן: הם לא רוצים אותך.

יפעת שאשא ביטון: אבל היום יש איזה שהוא תהליך שכן מנסים לכפות עליהם להביא מידות גדולות יותר.

<עדי ברקן: רק מדברים.

<עדי ברקן: את המדיום, את המידה 40 ו-42 ידחפו לך בסוף, ליד השירותים שם, שלא יראו אותך.

<עדי ברקן: ותעשה לי טובה, אל תעבור איפה שההם עוברים, הם לא רוצים אותך שם.

<עדי ברקן: אתה מידות גדולות.

<עדי ברקן: אתה נושם, אתה מחייך מוזר, אתה מידות גדולות.

<עדי ברקן: לך הצידה, אל תעמוד לי באמצע.

<עדי ברקן: הם רוצים את כל אלה שרוצות ויכולות כביכול להיכנס למידה 24 בפנים.

<עדי ברקן: ואז האמא נכנסת למידה 24 ומגיעה הביתה ואומרת לקטנה בגיל 8-9, זה גיל ההתבגרות היום, עומדת מול המראה ואומרת איזה יופי זה יושב על הטוסיק על אמא.

<עדי ברקן: לאן הקטנה הלכה?

<עדי ברקן: לתזונאית שלה?

<עדי ברקן: היא הלכה לשירותים.

<עדי ברקן: ואת תמשיכי, איזה יופי זה יושב.

<עדי ברקן: כולם נגועים שם.

<עדי ברקן: בואו נשנה את זה.

<עדי ברקן: היא עשתה פה ניתוח מדויק אחד לאחד מה שאמרנו.

<עדי ברקן: לא צריך סיסמאות, בואו נעשה את זה, זה מול העיניים.

<עדי ברקן: שילדה בת 14 לא תוריד חולצה בים בגלל שיש לה מידה 40?

<עדי ברקן: זה נראה לכם הגיוני?

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, תודה עדי.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת תמר זנדברג, בבקשה ולאחריה ענת כהן.

תמר זנדברג: תודה רבה גברתי יושבת הראש, תודה רבה על הדיון הזה.

תמר זנדברג: אין לי מה להוסיף אחרי הדברים המאלפים, סליחה שנכנסתי באמצע הדברים.

תמר זנדברג: בדיוק מהמקום הזה אני יזמתי הצעת חוק לאיסור אפליה מחמת משקל והכנסה של הנושא הזה לחוק לשון הרע, בדיוק כפי שהצעת, לא בגלל, ואני מסכימה עם כל מה שנאמר כאן.

תמר זנדברג: אני רואה בעיה חברתית, בעיה ציבורית, בעיה נורמטיבית בשני מישורים ובוויכוח ביניכם אני רוצה להכריע.

תמר זנדברג: שניכם צודקים.

תמר זנדברג: אחד, יש לנו בעיה של מדיקליזציה כוזבת.

תמר זנדברג: בעיה של ניסיונות לשכנע אותנו ששמן פירושו חולה, לא בריא, ואני אומרת גם בתור מישהי רזה, ששואלים אותי אם אני מקיאה בשירותים וכל הזמן אומרים לי שאני לא בריאה מספיק; ומצד שני, לא חשוב כמה רזה אני אהיה ולא חשוב כמה עיגולים שחורים מסביב לעיניים יהיו לי ולא חשוב כמה הבגדים תלויים עלי, זה תמיד ייחשב טוב, כי ככל שיותר רזה זה יותר טוב.

תמר זנדברג: לא משנה איך זה מתאים, ואני לא באה להתחרות.

תמר זנדברג: אני כאילו בצד הטוב של הדבר הזה, אבל אין ספק שהמדיקליזציה הכוזבת של המשקל זו בעיה שמחלחלת כל כך עמוק, כי היא הולכת לאחיות ולרופאים ולסבתות שחושבות שזה לא בריא ולמשפחה הקרובה והגרעינית, שאמורה לספק מקום מוגן, בדיוק כפי שתיארת.

תמר זנדברג: אז זו בעיה ראשונה.

תמר זנדברג: בעיה שנייה שאתה התייחסת או שעלתה פה בדיון, זה אידיאל היופי הכוזב שבא לקדש את הרזון בפני עצמו ותו לא.

תמר זנדברג: לא את היופי אפילו, אלא את הרזון כתחליף ליופי וזה דבר שלפעמים צריך להבין עד כמה הוא פוגעני.

תמר זנדברג: את סיפרת כמה הוא פוגעני לנפשם של ילדים.

תמר זנדברג: הוא פוגעני ואני רוצה להתייחס למה שאמרת, הוא גם פוגעני כלכלית.

תמר זנדברג: תבינו עד כמה לפעמים הצורך להיראות, מפסיד קהל יעד.

תמר זנדברג: הרי רוב האנשים, למעלה מ-60%-70% מהאנשים והנשים הם מידה 38 ומעלה.

תמר זנדברג: אז היית מצפה שאם חנויות רוצות למכור, הן היו עושות מידות בגדלים האלה, נכון?

תמר זנדברג: לא.

תמר זנדברג: הצורך להדיר את השמנים והשמנות מהחנויות ולא לראות אותם במרחב הציבורי, וכשהתעסקתי בהצעת החוק הזאת שמעתי על רשתות בין לאומיות שאת המידות הגדולות מוכרות באינטרנט, אבל לא בחנות, כדי שלא יסתובבו להם השמנות והשמנים בתוך החנות.

תמר זנדברג: הרי זה דבר הזוי.

תמר זנדברג: הוא מנצח אפילו את האינטרס הכלכלי, שאנחנו רגילים לחשוב שהוא מוביל.

תמר זנדברג: אז אין בזה הרי שום היגיון.

תמר זנדברג: ולכן אני יזמתי בעצם את שתי הצעות החוק האלה, לא מתוך ניסיון למשטר, ואני שמחה שהתייחסת גם להצעות החוק, כי אני חושבת שלחקיקה יש גם אמירה נורמטיבית.

תמר זנדברג: יש גם אמירה שיוצאת מבית המחוקקים ומספר החוקים של מדינת ישראל, מה ראוי ומה לא ראוי.

תמר זנדברג: ואם היום קללה, ואנחנו בחוק איסור לשון הרע, כולל בשנים האחרונות, הכנסנו עוד כמה דברים.

תמר זנדברג: הכנסנו איסור אפליה מחמת מוגבלות, בשנים האחרונות נכנסה.

תמר זנדברג: כמובן איסור אפליה מחמת גזע, דת ומין, שזה בעצם העילות הקלאסיות ואני חושבת שאמירה שלנו כמחוקקים ומחוקקות ואני מניחה את הצעת החוק הזו על השולחן של הוועדה הזו.

תמר זנדברג: נשמח לקדם אותה בהובלת הוועדה, בהובלתך, כאמירה מטעם הוועדה שאומרת אנחנו רואים את החשיבות הנורמטיבית של איסור אפליה, שזו עילה חוקתית, זו עילה שנוגעת לעיקרון השוויון.

תמר זנדברג: זה לא איזה משהו צרכני, זה דבר מהותי לזהות של אדם, לאנושיות שלו אפילו, כי אפליה פוגעת באנושיות והופכת אדם לפחות אדם, לפחות שווה לאדם אחר.

תמר זנדברג: ואותו דבר לשון הרע.

תמר זנדברג: על מנת ששמן יפסיק להיות קללה, בספר החוקים, אני לא חושבת, את אמרת שנטייה מינית היא למטה מבחינת העילות, ההצקה וההטרדות של ילדים.

תמר זנדברג: זה לא הופך את ההומו להיות עכשיו לא קללה, זה פשוט הוציא אותה "מהפוליטיקלי קורקט", אחר כך זה מוציא אותה גם מהשיח הנורמטיבי, ממה שאנשים מרשים לעצמם ואחר כך ההוויה קובעת את התודעה.

תמר זנדברג: זה גם מוציא אותה מההפנמה שלנו, של מה ראוי ומה לא, גם לגבי סביבתנו וגם לגבי עצמנו.

תמר זנדברג: ואני חושבת שהדבר ההרסני ביותר מכל מה שציינת, זה בעצם ההפנמה.

תמר זנדברג: אני מתחילה לחשוב על עצמי כעל פחות בן אדם, כעל אדם פחות שווה לאחרים, בגלל שכל הסביבה משדרת לי את זה, אז זה גם נכנס אלי - - -

<איילת קלטר: אז הוא ראוי ליחס הזה בעצם.

תמר זנדברג: בדיוק.

תמר זנדברג: ופוגע בזהות הבסיסית ביותר שלי, וכאן מדובר בדבר שקשור לגוף, שזה המקום הכי פוגעני.

תמר זנדברג: זה לא בכדי שגוף, מיניות, צבע עור, כל הדברים - - -

יפעת שאשא ביטון: כבר הגוף מתערבב עם - - -

תמר זנדברג: בדיוק, אבל הדברים שקשורים לגוף הם הדברים הכי אינטימיים, הכי פרטיים.

תמר זנדברג: אנחנו כל היום לומדים, הבת שלי לומדת, הדבר הראשון שהם לומדים זה שגופי הוא ברשותי, אז גופו של השמן והשמנה הוא פחות ברשותם, הם גם ברשות הרבים, בכל אלה שמרשים לעצמם להתייחס לגוף ובעצם לפלוש לרשות הפרטית של אותו ילד או ילדה ובאמת לפגוע בנימים כי בסיסיים של הביטחון העצמי, של הזהות וכו'.

תמר זנדברג: ולכן אני מעמידה את שתי הצעות החוק האלה לרשות הוועדה, לקדם אותן כאן, באמת בשיתוף פעולה קואליציה ואופוזיציה, לא נריב על קרדיטים ודברים כאלה, אלא באמת שהדברים האלה ייכנסו בשיתוף אתכם, ותודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

<איילת קלטר: תמר, אז אני רוצה להוסיף, אם זה בסדר, את שלוש הצעות החוק האחרות, כי הן מוכנות.

יפעת שאשא ביטון: אני אתייחס לעניין החקיקה בסיכום.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חברת הכנסת תמר זנדברג.

יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, נשמע את ענת כהן מרשת, בבקשה.

<עדי ברקן: אני לא זז.

<עדי ברקן: דרך אגב, אנחנו באמצע צילומים, אני הסברתי גם למזכירה שיש שלושה ימים שאנחנו בצילומים של הפקה, אתם תראו את זה, זה בנושא שאנחנו מדברים עליו.

יפעת שאשא ביטון: כן, אני יודעת.

<עדי ברקן: אז השארתי את כולם בסטודיו, כי הייתי חייב להגיע לפה, ואת האמת אמרתי, מעניין אותי אם אחד מהזכיינים יהיה פה.

יפעת שאשא ביטון: הנה.

<עדי ברקן: רשת היא מהזכיינים הטובים ביותר, אני אומר לך את האמת.

<עדי ברקן: עם קשת יש לנו בעיה יותר רצינית.

<עדי ברקן: אבל בואו נשמע את רשת.

יפעת שאשא ביטון: בואו נשמע את רשת, בבקשה.

<ענת כהן: אז קודם כל אנחנו שמחים להיות פה ולשמוע את הדברים.

<ענת כהן: אנחנו מסכימים, אני באופן אישי וגם לימור שאיתי, וגם מהגוף שאנחנו מייצגות, מסכימים עם כל מילה ומילה שנאמרת כאן.

<ענת כהן: אני אתחיל באופן כללי.

<ענת כהן: לרשת יש איזה שהוא, נקרא לזה קוד אתי שאנחנו עובדים עליו, שהוא קשור לכל מיני דברים, בין אם אפליה או בין אם שפה או כל דבר שאנחנו רוצים, שלמרות שהדבר הוא אופנתי, עדיין יש ערכים לרשת שאנחנו רוצים לשמור עליהם ומה אנחנו מראים וכן מציגים וכן מראים לצופים שאנחנו יודעים שברובם הם נוער וילדים.

<ענת כהן: אני חושבת שאפשר להגיד שאנחנו די מקפידים על העניין הזה של להציג דמויות או להאדיר דמויות אך ורק, ואם אנחנו מתמקדים עכשיו על משקל, כרזות או יפות או רזים או יפים.

<ענת כהן: וברוב התכניות שלנו הדמויות הן אנשים אמיתיים.

<ענת כהן: זאת אומרת 12 המידות שדיברתם עליהן, ואם הם מוצגים בגלל הכישרון שלהם – אם זה שירה או כל דבר אחר, אז הם מוצגים כאלה ואין איזו שהיא אפליה לגבי לא, הוא לא מספיק רזה אז הוא לא מספיק יפה להיות בפריים טיים.

<ענת כהן: אני אתן לכם טיפ או איזה טיזר קטן, העונה הבאה של המרוץ למיליון שצולמה, אני יכולה להראות שאנחנו מדברים על-, ומאדירים ומעצימים כל בן אדם סביב התכונות שלו ומה שהוא מביא, לא רק בגלל העמידה, ואיך עולים עליו הבגדים.

יפעת שאשא ביטון: אנטי תזה לבגדי הים שרצים לנו על המסכים בתקופה הזו ונותנים רק גוון אחד לאיך צריך להיראות, אבל חברה', אלה החטאים שלנו.

יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו עושים את זה אולי ממקום כביכול לא מודע, באופן אוטומטי כי כך הורגלנו וחונכנו ואנחנו מחנכים דור שלם על הבסיס הזה ואני חושבת שפה אנחנו חוטאים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה ענת.

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: נמצאת כאן שולמית?

<שולמית כהן: כן.

יפעת שאשא ביטון: היי שולמית, אני אשמח לקבל את ההתייחסות שלך גם לסוגיות שהועלו כאן ולראות איך אנחנו בתוך מערכת החינוך מתמודדים עם נושא המשקל ומוציאים אותו מהקונטקסט שהוא נמצא בו היום.

יפעת שאשא ביטון: אני יכולה לומר שגם אני זוכרת, אם זה ביומנים ואם זה בכל מיני מסמכים אחרים, ילדים נדרשו לציין את המשקל שלהם.

יפעת שאשא ביטון: אני לא יודעת עד כמה זה רלבנטי לצורך העניין בהקשר החינוכי ואני אשמח לשמוע את ההתייחסות.

<שולמית כהן: אוקיי.

<שולמית כהן: הכיוון בשנים האחרונות, לפחות מבחינת הפיקוח על הבריאות, שאני נציגה שלו במשרד החינוך, זה להוביל תכניות, זה לא תכניות, זה יותר להוביל אורח חיים בריא ופעיל.

<שולמית כהן: קודם כל אני רוצה להתחיל שאני מברכת על הדיון הזה ושמעלים אותו בכלל.

<שולמית כהן: תודה לך.

<שולמית כהן: אתה ציינת את העניין של הסנדביצ'ים ומה רואים ואיך רואים, ואחד הדברים שאנחנו מובילים וכרגע אנחנו מדברים על משהו כמו בין 200 ל-250 בתי ספר שנכנסים לתכנית של בית ספר מקדם בריאות.

<שולמית כהן: זה עניין של תזונה, פעילות גופנית והיגיינה – שלושת התחומים האלה.

<שולמית כהן: בתזונה אנחנו מדברים באמת על לאכול בריא, לא ממקום של לשנות את מבנה הגוף, אלא מהחשיבות של לכלול את הכל ואנחנו מתייחסים גם לעניין של דימוי גוף.

<שולמית כהן: כי בכובע אחר שלי אני גם יועצת חינוכית בתוך בית ספר, ויש תכניות שמתייחסות דווקא להיבט הזה של דימוי הגוף ובגיל ההתבגרות והכיוון הוא כזה.

<שולמית כהן: אני מסכימה שזה מעט ולא מספיק ואני יודעת כבר על תיאום פגישה שלך ביחד עם שפ"י, כדי באמת לראות איך אפשר להטמיע מדיניות חינוכית ולקדם את כל הנושא הזה ולשים אותו בפוקוס בהקשר של הדרה חברתית.

<שולמית כהן: אני כן חושבת שרק מערכת החינוך זה לא מספיק, אבל בה מבלים תלמידים את מרבית השעות ויש לנו אחריות כוללת, אבל אני חושבת שזה באמת משהו חברתי גורף ואני מסכימה איתך שלתקשורת ולתדמית שמנסים לייצר, יש מקום חשוב.

<שולמית כהן: אנחנו לא רוצים להטיל את האשמה, אבל אני חושבת שהרעיון הוא באמת לחשוב איך יוצרים את שיתוף הפעולה כדי לתקוף את הבעיה מזוויות שונות ולראות באמת איך אפשר לשנות את הדימוי הזה ואת התדמית שנוצרה בחברה, שהיא חותכת את כל הגילאים ואני מסכימה איתך שזה לא מאפיין רק גילאים צעירים.

<שולמית כהן: לצערנו הגילאים הולכים ויורדים.

<שולמית כהן: ממש השבוע דיברו על גילאי 6-7 ו-8 עם בעיות בהפרעות אכילה קשות והעבודה צריכה להיות רחבת היקף.

<שולמית כהן: מישהו כאן ציין את הנושא של ספרי לימוד וכו'.

<שולמית כהן: אני לא יודעת להתייחס לזה כרגע, אבל אני בהחלט אעביר את זה כדי לבחון את זה ולדון.

<שולמית כהן: אין לי מספיק נתונים כרגע.

יפעת שאשא ביטון: זה קיים.

יפעת שאשא ביטון: אני אוכל להעביר לך גם דברים קונקרטיים, אבל אני רוצה לשאול משהו.

יפעת שאשא ביטון: אני מכירה את התכנית של אורח חיים בריא ואת מדברת על דימוי גוף ואני רוצה לשאול אם בתוך התכנית אנחנו לא מקבעים איזה שהם דפוסים חברתיים שאנחנו כאילו מורגלים אליהם, את יודעת, ב-background.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת שכשאנחנו מדברים על אורח חיים בריא, הילד יודע שהוא צריך לאכול סנדביץ' עם נניח ירקות והכל, ולא עם ממרח שוקולד, לא כי ממרח שוקולד זה לא בריא כממרח שוקולד, אלא כי זה גם משמין.

יפעת שאשא ביטון: ואני הרבה פעמים שומעת בעצם את ההגבלה הזאת.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת עד כמה משרד החינוך ער לניואנסים הקטנים ומנסה לחדד אותם; ופעם שנייה, הנושא של דימוי גוף, האם הוא באמת נותן במה למגוון המשקלים שיש לילדים השונים ולא מכוון לאיזה שהוא מקום מאד מסוים ומוגדר.

<שולמית כהן: אז שני דברים אני רוצה לומר.

<שולמית כהן: רק עוד לפני זה לציין, מישהו כאן ציין את העניין של שקילה.

<שולמית כהן: חל איסור חמור לשקול תלמידים במסגרות חינוך.

<איילת קלטר: סליחה, סליחה, זה היה במיקור חוץ ופעמיים במשך בית ספר יסודי באים לשקול את הילדים ואחר כך בראשית החטיבה.

<איילת קלטר: והילדים שלא תואמים את אידיאל ה-BMI החסר טעם וריח, אז הם מקבלים מכתב אשמה הביתה.

<איילת קלטר: וזה בכל הארץ.

<איילת קלטר: פשוט זה היום ניתן לחברות קבלניות שעושות את זה, לא אחיות בית ספר שזה מוסד - - -

יפעת שאשא ביטון: לא חשוב מי עושה את זה.

יפעת שאשא ביטון: זה קיים היום בבתי הספר?

יפעת שאשא ביטון: היום שוקלים בבתי הספר?

<איילת קלטר: בטח.

<שולמית כהן: אני חוזרת ואומרת - - -

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, שנייה, אנחנו נתייחס לזה.

<שולמית כהן: רק שנייה.

<קריאה: הכל נכון חוץ ממכתב האשמה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אנחנו נתייחס לזה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<שולמית כהן: זה חמור, זה אסור ואני אעביר את זה הלאה ויכול להיות שצריך להוציא חוזר מנכ"ל ספציפית לעניין הזה של שקילה, יש את זה בחוזר מנכ"ל, לפחות רענון לכל מסגרות החינוך כי חל איסור.

<שולמית כהן: אסור לשקול.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אנחנו נתייחס לזה בסיכום הדברים.

<שולמית כהן: בעניין דימוי הגוף, יושבת איתנו נציגה של שפ"י.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אני אשמח לשמוע איך אתם בעצם מתמודדים עם דימוי הגוף ומה צריך להיות דימוי הגוף.

<נטע ידיד: אז קודם כל דב חנין לא נמצא פה, אבל הייתי אומרת שזה היה קצת, בחוויה שלי קצת הייתי עם תחושה של הקצנה שהכל מוטל על מערכת החינוך.

<נטע ידיד: אני חושבת שאנחנו חברה שחיה בתוך מסרים מאד מאד מקרבנים.

<נטע ידיד: עדי, אני גם חייבת לומר לך, כשאני הייתי בכיתה י', הבנות הקיאו בשירותים.

<נטע ידיד: זאת אומרת, ואני מדברת על - - -

<עדי ברקן: זה התחיל בדור שלך ואנחנו מעבירים את זה הלאה, נכון.

<נטע ידיד: נכון.

<נטע ידיד: זאת אומרת זה לא משהו שהוא חדש, זה משהו שהוא מוכר.

<עדי ברקן: לא, אבל בממדים כאלה?

<עדי ברקן: ולא בגילאים כאלה.

<נטע ידיד: אז לא מדדתי את הממדים.

<נטע ידיד: אני יכולה לומר לך שזו הייתה תופעה של בנות שהיו - - -

<עדי ברקן: אז זה התחיל.

<עדי ברקן: כשאת היית בתיכון זה התחיל.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, זו תופעה שבעצם הולכת ומקצינה, אין שאלה שהיא התחילה לפני כמה עשורים.

<נטע ידיד: אבל אני חייבת לומר שהנושא הזה מאד מאד מעסיק אותנו.

<נטע ידיד: יש שתי יחידות שעוסקות בנושא הזה, כל אחת בדרך אחרת.

<נטע ידיד: היחידה למיניות ומניעת פגיעה שאני מדריכה ארצית בה, מפתחת תכנים בנושא דימוי גוף באתר שפ"י נט, זה אתר - - -

יפעת שאשא ביטון: מה זה?

יפעת שאשא ביטון: מה כוללים התכנים?

יפעת שאשא ביטון: כשאת אומרת דימוי גוף, לאיזה דימוי גוף אנחנו מכוונים ומחנכים אותם?

יפעת שאשא ביטון: מאד חשוב לי לצלול לזה.

<נטע ידיד: אנחנו פיתחנו יחד, זאת אומרת לא אנחנו פיתחנו אלא ביחד עם יוניליוור, דאב העולמית, מוזיאון ישראל.

<נטע ידיד: ב-2011 הוצאנו תכנית בשם בעד עצמי.

<נטע ידיד: זו תכנית שהשותפים לה היו פרופסור מוריה גולן, שהיא מנהלת מרכז שחר להפרעות אכילה, ד"ר טוביה זקהם, שהוא פסיכיאטר, סיגל ארוך שהיא דיאטנית קלינית, שפ"י.

<נטע ידיד: זאת אומרת אני מדברת על גופים מאד רציניים שפיתחו תכנית שרצה כבר במשך ארבע שנים בארץ לחטיבות הביניים ועכשיו מתאימים את התכנית לבתי ספר יסודיים ואדרבא.

<נטע ידיד: בתכנית הזאת מביאים תמונות של ציירים, נשים שמנות ממוזיאון ישראל, וזה הייחודי של התכנית הזאת.

<נטע ידיד: זאת אומרת להראות שבעצם יש רזה ויש שמן ויש שחור ויש לבן ויש את כל הצבעים ואת כל הגוונים ושבעצם בן אדם נבחן על פי האישיות שלו ולא על פי המראה החיצוני שלו.

<נטע ידיד: בנוסף אני אומרת שיש לנו באתר שפ"י נט ממש פרק מיוחד שמוקדש לנושא של דימוי גוף.

<נטע ידיד: במסגרת תכנית כישורי חיים המורים חייבים להעביר את התכנית הזאת בבתי הספר.

<נטע ידיד: זאת אומרת בהחלט הדעת ניתנת לנושא.

<נטע ידיד: אנחנו לא מדברים על הפרעות אכילה, כי זאת ההוראה שפסיכיאטרים ורופאים העבירו לנו.

<נטע ידיד: זאת אומרת לא לדבר ישירות על הפרעות אכילה, אלא לדבר בעצם יותר על דימוי גוף, ועל - - -

<איילת קלטר: על מה שמונע את ההתפתחות שלה.

<עדי ברקן: כדאי שנעצר פה.

<נטע ידיד: בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: שנייה, מיד עדי.

יפעת שאשא ביטון: בוא ניתן לה לסיים את הדברים.

<נטע ידיד: ובטח לא לתת לילדים כלים ולהרחיב להם את הידע בנושא של מה זה בולימיה ומה זה אנורקסיה כי זה לא יתרום, אלא באמת אנחנו רוצים לתת מקום לתחושה האישית שלהם ולערך העצמי שלהם.

<נטע ידיד: מעבר לכך, ישנה יחידת האח"מ בשפ"י, שהיא מדברת על אקלים חינוכי מיטבי.

<נטע ידיד: באפריל בשנה שעברה, זאת אומרת לפני כן.

<נטע ידיד: לא שנה שעברה, בעצם 2015, זה שנה שעברה, לפני כמה חודשים, הוצאנו חוזר, היחידה הוציאה חוזר מנכ"ל; ואחד הנושאים המרכזיים בחוזר המנכ"ל הוא הנושא של הצקה ובריונות.

<נטע ידיד: זאת אומרת בעצם חוזר מנכ"ל של משרד החינוך הורה לכל בתי הספר שבמקום שבו חווים הצקה ובריונות גם מילולית וגם פיזית - - -

יפעת שאשא ביטון: על רקע משקל?

<נטע ידיד: על כל רקע שהוא.

<שולמית כהן: באופן כללי.

<נטע ידיד: גם מיני וגם גופני, על רקע של משקל, כל רקע שהוא.

<נטע ידיד: יש פעולות שיש לעשות אותן, שמתחילות בהזמנת ההורים ועונשים ועד בעצם דיווח לפקידת סעד ולמשטרה.

<נטע ידיד: בעצם משרד החינוך רואה את הנושא הזה בחומרה מאד רבה.

<נטע ידיד: ישנם 250 מדריכים ביחידה הזאת, שכל שנה מגיעים ל-1,000 בתי ספר בארץ והם מתייחסים לכל נושא של שיפור אקלים וסובלנות כלפי האחר והשונה ויוצא הדופן.

<נטע ידיד: זאת אומרת הנושא הזה הוא בהחלט מקבל מקום מאד מרכזי.

<נטע ידיד: אני גם חייבת לומר שבשנת 2011 משרד החינוך, יחד עם ג'וינט אשלים, הוציאו חוברת שנקראת מקום לכולם, שגם היא עוסקת גם בנושא של דחייה חברתית וחרם.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל ברשותך, אני מכירה את התכניות האלה והן חשובות והן תורמות לתחומים נוספים ובעניין הבריונות וההצקות, אבל קשה לי שלא לשאול האם ניתנת ההתייחסות להצקות על רקע משקל באותו אופן שהן נעשות על רקעים אחרים ואני אגיד לך למה.

יפעת שאשא ביטון: כי התחושה היא, ואני חושבת שזה גם עלה כאן, שגם אנחנו, עולם המבוגרים, שבוי באיזה שהוא קונספט שלהיות שמן זה בעייתי, זה מזיק, זה לא בריא.

יפעת שאשא ביטון: והשאלה היא אם הטיפול הוא באמת במקום של צריך לקבל אותו וזה בסדר וזה לגיטימי, או – ואני אומרת לך את זה מתוך ידיעה – או לפנות להורים ולהגיד תקשיבו, הילד סובל מעודף משקל, אולי תראו איך אפשר לעזור לו כדי שהוא לא יסבול יותר מעודף משקל, לעשות איתו כל מיני תהליכים, ואז המשקל שאנחנו נותנים להצקות כלפי הילדים השמנים לצורך העניין, הוא לא אותו משקל שאנחנו נותנים על הצקות על רקע אחר; והשאלה אם אנחנו לא שבויים כאן.

יפעת שאשא ביטון: אם לא צריך לחדד את העניין של הצקה על רקע משקל כדי שיבינו שזה לא לגיטימי.

<נטע ידיד: תראי, בעיקרון כל הנושאים של היחידה שלנו, שקשורים לדימוי גוף, מדברים על הנושא, אבל מה שאת מעלה פה זה באמת להעלות עוד חידוד ולחדד עוד יותר את הנושא הזה, ולכן באמת עכשיו, מאחר שאנחנו יודעים שבעיות אכילה מתחילות בגיל צעיר, אנחנו החלטנו להתאים את התכניות ולרדת בעצם עם הגיל, ואני חושבת שברגע שנפיק את התכנית, והיא אמורה להיות מופקת יחסית די במהירות, אנחנו בהחלט רואים את זה כנושא מאד מרכזי.

<נטע ידיד: אני חושבת שזה בהחלט יתפרש לכל בתי הספר ויועבר מסר בנושא.

<נטע ידיד: וגם יכול להיות שזה מעלה איזו שהיא שאלה לגבי חידוד הנושא באישור חוזר מנכ"ל או מידעים שאנחנו מעבירים במערכת החינוך, אבל בהחלט הנושא - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, נתייחס לזה בסיכום.

<נטע ידיד: נמצא על הפרק וקיים.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: עדי, בהתייחסות קצרה ואחר כך חבר הכנסת אורי מקלב.

אורי מקלב: זה חשוב מאד לשמוע אותו.

אורי מקלב: זה מרתק, אני אומר שכדאי לשמוע אותו.

<עדי ברקן: אני שומע פה - - -

יפעת שאשא ביטון: אז פספסת אותו בפתיחה המצוינת שהייתה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<עדי ברקן: אני שומע פה את דברי משרד החינוך ואני אומר לעצמי מה הבעיה לעצור רגע אחד ולהגיד חברה טעינו?

<עדי ברקן: התכנית שהגברת מדברת, זה תכנית של חברת יוניליוור, נקרא לה חברה מסחרית, משנת 2007.

<עדי ברקן: התכנית הזאת הייתה במספר בתי ספר - - -

<שולמית כהן: זה לא נכון.

<שולמית כהן: זו תכנית חדשה.

יפעת שאשא ביטון: לא, היא עברה שדרוגים.

יפעת שאשא ביטון: פה אני חייבת לומר לטובת המשרד, היא עברה שדרוגים ומתייחסת לבריונות ברשת ומתייחסת לכל הנושא של הרשתות החברתיות.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת ובגלל זה אני הדגשתי את הדגש בנושא המשקל לצד כל הדברים האחרים.

<עדי ברקן: תכנית חדשה.

<עדי ברקן: לפני שבעה חודשים נפגשתי ברחוב הארבעה בתל אביב עם כל החברה ודיברתי על בעיות של דימוי גוף.

<עדי ברקן: ישבו, אני לא זוכר אם את היית שם, ישבו שפ"י וכולם, ואמרה לי הגברת, מר עדי ברקן, אנחנו במערכת החינוך לא מדברים על הבעיות האלה, לא על הפרעות אכילה, לא על בעיות של דימוי גוף.

<עדי ברקן: שאלתי, כי כשאני הייתי קטן גם לא דיברו על סמים ואלכוהול.

<עדי ברקן: ואז הסבירו לי שהם קיבלו הנחיה מהפסיכיאטריה שלא מדברים על זה בבתי הספר כי זה יכול לגרות אותם.

<עדי ברקן: אז לפסיכיאטר כדאי להבין שהם לא צריכים את המורים כדי שיבינו, כי הם מקבלים את זה בגוגל יותר מהר.

<עדי ברקן: וכשיצאתי מהפגישה, היא זרקה לי דיסק און קי על השולחן.

<עדי ברקן: שאלתי מה זה הדיסק און קי, גברת?

<עדי ברקן: היא אומרת לי זה תכנית המניעה שאנחנו עושים בהפרעות אכילה בבתי ספר.

<עדי ברקן: אמרתי לה אבל גברתי אמרה שאין תכנית כזאת.

<עדי ברקן: יש תכנית כזאת.

<עדי ברקן: אני מספר לכם דברים אותנטיים ואני עומד מאחורי כל מילה שאני אומר.

<עדי ברקן: חזרתי הביתה, הסתכלתי על התכנית וגיליתי שזה יוניליוור משנת 2007, והתקשרתי לידידה שלי, תמר טרבלסי, כתבת בידיעות אחרונות ואמרתי לה תמר, בזכות הפיברוקים האלה הנוער שלנו הולך לאכול אותה.

<עדי ברקן: שלחתי את כל החומרים, התעוררתי ביום שלישי, ראיתי פרוש בידיעות אחרונות בדאבל סטרייפ, תכנית מניעה להפרעות אכילה - מרלין מונרו הייתה שם בטקסט - בבתי ספר.

<עדי ברקן: התכנית הזאת לא הייתה ואם היא הייתה היא נמצאת במקום מינורי לחלוטין, וכן צריך לדבר בבתי ספר, כי הבעיה היא לא בעיה פסיכיאטרית.

<עדי ברקן: תעזבו את הפסיכיאטרים פה.

<עדי ברקן: הפסיכיאטרים לא צריכים להיות פה.

<עדי ברקן: הבעיה היא בעיה חברתית, וכן, כואב לי להגיד, שאני כולה צלם אופנה, נכנס לכיתה, ההשפעה שלי הרבה יותר גדולה מאשר הגברת תיכנס, שהיא דוקטור.

<עדי ברקן: מה לעשות?

<עדי ברקן: כשנכנס רופא או פסיכיאטר – יש מגננה.

<עדי ברקן: הם לא רוצים להיות בריאים, הם רוצים להרגיש טוב.

<עדי ברקן: להיראות טוב – זה רק הקטע החברתי.

<עדי ברקן: בבתי הספר לא מדברים, שלא יעבדו עליכם בעיניים.

<עדי ברקן: ואם מדברים אז זה בצורה מינורית.

<עדי ברקן: לשים את זה על השולחן.

<עדי ברקן: רוב הבנות היום לא קשובות כי הם עסוקות להיכנס לג'ינס למטה.

יפעת שאשא ביטון: עדי, הנקודה ברורה.

<עדי ברקן: בואו נקרא לילד בשם שלו.

<עדי ברקן: אז משרד החינוך יספר וכולם יספרו, בפועל אני נפגש עם 6,000 בני נוער.

<עדי ברקן: בכל בתי הספר לא פגשתי פעם אחת שמישהי הרימה את היד ואמרה אני הייתי בתכנית הזאת.

<עדי ברקן: ואני שואל, אז איפה זה התכנית הזאת?

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, אנחנו נחדד את זה, תודה עדי.

יפעת שאשא ביטון: התייחסות במשפט בבקשה.

<איילת קלטר: אני רוצה - - -

יפעת שאשא ביטון: מיד איילת, אני רוצה גם לאפשר פה לעוד כמה דוברים ואחר כך.

<שולמית כהן: קודם כל אני שמחה ואתה מדבר מלב ליבך ואני שמחה על השינוי שאתה עברת במהלך השנים, ממצד אחד לצד השני של המתרס והלוואי שיצטרפו אליך גם חבריך בתחום.

<עדי ברקן: אני לא מצפה.

<שולמית כהן: אני אומרת הלוואי.

<שולמית כהן: בכל מקרה, אנחנו צריכים לזכור שכולנו כאן צריכים לחבור יחד לטובת העניין ולשים את זה בפוקוס.

<שולמית כהן: יכול להיות שלא מספיק, אני לא רוצה לטמון את הראש בחול, אבל להגיד שהתכנית לא מתקיימת, היא מתקיימת.

<שולמית כהן: נעשה כאן תהליך של חשיבה להוריד את זה לשכבות גיל צעירות יותר, ויכול להיות שכמו שאמרה כאן קודם, הפוקוס צריך להיות אחר או לחדד אותו.

<שולמית כהן: זה לא שלא מתייחסים.

<שולמית כהן: יש שוני מההיבט הרפואי-פסיכיאטרי, שאין לנו מנדט.

<שולמית כהן: אני אשת טיפול גם, אין לנו מנדט וזה לא נכון להרחיב את ההתייחסות והדיון פה בתוך מערכת החינוך, אלא להתייחס דווקא להיבטים האחרים של איך אני מחזק את הדימוי העצמי, איך אני מתמודד עם מה שמשדרים לי בתקשורת, עם הפרסומים בחוצות.

<שולמית כהן: איזה דימוי, איזה עמוד שדרה יציב אני נותן לאותו ילד, כי זה בנים ובנות, באותה ילדה, כדי להתמודד מול כל המתקפות האלה של הפרסומים והדרישות והציפייה החברתית, וזו בעיה, זו אכן בעיה חברתית - - -

<עדי ברקן: החוק הזה ישנה.

<עדי ברקן: חוק הפוטושופ ישנה את מה שהיא אומרת.

<עדי ברקן: אז ברגע שנשנה את - - -

<שולמית כהן: נכון.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, נכון, אנחנו נטפל באכיפה של החוק ונתייחס לזה גם בסיכום ובהמלצות.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה שולמית.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת אורי מקלב, בבקשה, ולאחר מכן קרן זילברמן.

אורי מקלב: תודה רבה, גברתי היושבת-ראש.

אורי מקלב: קודם כל הדיון הזה הוא דיון חשוב.

אורי מקלב: יש כאן יום המזון בכנסת, אבל מי שיודע, הדיון הזה הוא לא סתם מדבר רק על השמנה של ילדים.

אורי מקלב: זה בעיות קשות מאד שיש לילדים, ההשפעות הרבות.

אורי מקלב: פעם היה לכל ילד ילד עצלן, זה היה נקרא ה - - - הכי בוגר.

אורי מקלב: היום ילד עצלן, כבר אין דבר כזה.

אורי מקלב: אצלנו היה ילד עצלן.

אורי מקלב: היום אתה שמן או משהו מעין זה, הערה על הגוף שיש לזה השפעה מאד קשה.

אורי מקלב: אבל אני דווקא רוצה להתחבר למה שאמר עדי, ואני לא יודע אם הוא אמר את זה גם בהתחלה או לא.

אורי מקלב: בקשר לחקיקה, היינו שותפים בחקיקה הזו.

אורי מקלב: אני בסופו של דבר לא הגשתי מסיבות מובנות, אבל ביקשנו מרחל אדטו והיא הגישה את זה ובאמת עניין האכיפה בעניין הזה הוא חשוב מאד.

אורי מקלב: התהליך וזה שלקחת על עצמך להתחיל לפתח ולעלות, ויש שינוי מאז.

אורי מקלב: אני באמת רואה את עדי בעניין הזה, שעשה שינוי באמת מהפכני שהוא הציף את הדברים האלה דווקא ממבט שלו ולא ממקום אחר, שעשה שינוי.

אורי מקלב: הוא כל הזמן מדבר על כך, שצריך להמשיך עם זה.

אורי מקלב: זה לא דבר שאפשר וצריך הרבה יותר מודעות.

אורי מקלב: אני רוצה לדבר, כי כשדיברתם על ילדים בוודאי דיברתם, אבל אני לא יודע אם דיברתם על דבר אחד, הנושא של המודעות של ההורים לנושא.

יפעת שאשא ביטון: כן, דיברנו על ההורים.

אורי מקלב: וזה הנושא, לאו דווקא בתי הספר.

אורי מקלב: גם בין ההורה לילד שלו, בין אם הוא אומר לו את זה בצורה חדה ופוגעת ובין אם הוא אומר את זה בצורה לא חדה ופוגעת.

אורי מקלב: בין הדיבורים בדברים האלה, מאז שעדי דיבר איתי ואני סיפרתי את זה אצלי בבית, אז בשיח, ובלי עין רעה המשפחה גדולה, לא מדברים לפני הילדים, גם המבוגרים, לא מדברים לא על דיאטות ולא על מראות, גם כשנמצאים בסביבה הילדים או הילדות או נכדים ונכדות או כאלה, ילדים שנמצאים בגיל קטן.

אורי מקלב: משם זה מתחיל.

אורי מקלב: הפסיקו לדבר.

אורי מקלב: כשהם נמצאים לא מדברים על זה, כשראינו את ההקשבה וזה מחלחל וזה מאד חשוב.

אורי מקלב: ולא פחות חשוב, כשמדברים גם על הילדים בין החברים בתוך החברה, אבל זה לא פחות חשוב גם במודעות של ההורים מה השפעה, מה ההשלכה, מה הנזק, איזה דברים יש לזה מהשיחה, אני לא יודע אם הוא אמר את זה, שהאמא עומדת מול המראה ומדברת על עצמה, לא מעבר לזה.

אורי מקלב: דיברת על זה?

אורי מקלב: סיפרת את זה?

<עדי ברקן: סיפרתי את זה, כן.

יפעת שאשא ביטון: כן.

אורי מקלב: אז אני רואה שזה בסדר.

אורי מקלב: אני זוכר מלפני כמה שנים וזה עדיין נשאר.

אורי מקלב: אבל זה החלק החשוב ביותר.

אורי מקלב: ואני יודע מניסיון, שלא מודעים.

אורי מקלב: ההורים לא מודעים.

אורי מקלב: הם חושבים שהדבר הזה קשור להם או שיש להם בעיה עם הילד.

אורי מקלב: הם לא מודעים במסר, בהבנה, במה שמשדרים לילדים, שזה לא פחות חשוב.

יפעת שאשא ביטון: הם שבויים גם כן בכל הסינדרום החברתי.

אורי מקלב: וזה כן יכול להיות בתכניות לימודים וזה כן יכול להיות במסר שבית הספר מעביר להורים במפגשים שיש לו, ובמסר בכלל שאנשים מופיעים לפני הורים בכל מיני הנחיות שיש.

אורי מקלב: הורים רוצים בסדנאות שיש, זה לא נמצא בתוך תכנית הלימודים ובכלל בשיח בתוך הדברים האלה.

אורי מקלב: תודה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה חבר הכנסת אורי מקלב.

יפעת שאשא ביטון: קרן זילברמן ולאחר מכן תום.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, קרן.

<קרן זילברמן: בוקר טוב לכולם.

יפעת שאשא ביטון: רק בקצרה, כי אנחנו ממש קצובים בזמן.

<קרן זילברמן: אז אני כאן מטעם לשכת עורכי הדין.

<קרן זילברמן: אני רוצה לציין שלשכת עורכי הדין מכירה בחשיבות הרבה של זכויות הפרט ובכלל זה גם שוויון בהימנעות מאפליה מכל סוג שהוא, ובטח ובטח כאשר מדובר באפליה שנוגעת בילדים רכים בשנים.

<קרן זילברמן: כאשר אנחנו נוגעים בנושא הספציפי הזה של אפליה על רקע משקל, אותם ילדים בעצם, מגילאים מאד צעירים, מצופים ללכת בדרך מסוימת.

<קרן זילברמן: מצופים לקבל על עצמם תכתיבים חברתיים מסוימים והדבר הזה יוצר איזו שהיא פגיעה אנושה – זה לא יהיה מוגזם להגדיר את הפגיעה הזאת כפגיעה אנושה – משום שאותם ילדים לא מסוגלים להתמודד עם הלחץ החברתי שמוטל עליהם.

<קרן זילברמן: אנחנו חושבים שכדי שהמצב הזה ישתנה, כדי לתת איזה שהוא מענה לבעיה הזו, צריך קודם כל לשנות את החקיקה ולייצר איזה שהוא דו שיח בין כל המערכות.

<קרן זילברמן: דיברו כאן על הצעד ההורי, החלק ההורי ועל מערכת החינוך ועוד כל מיני שחקנים במגרש הזה.

<קרן זילברמן: אז אנחנו אומרים שצריך לשנות את החקיקה כדי שיתקיים איזה שהוא שיח בין כל המערכות, מערכת החינוך, מערכת הבריאות, כדי להגביר את המודעות לנושא הזה ולהסביר גם את חשיבות הבעיה.

<קרן זילברמן: דיברו כאן על נושא של איך מערכת החינוך תתמודד עם הדבר הזה ויש איזו שהיא תכנית למניעת הפרעות אכילה או להתייחסות לעניין הזה.

<קרן זילברמן: אז זה מאד לא נכון בעיני לבוא ממקום של לתקן את הבעיה אחרי שהיא נוצרה.

<קרן זילברמן: הפרעות אכילה זה משהו שנוצר כתוצאה מאיזו שהיא חוויה - - -

יפעת שאשא ביטון: אין שאלה שצריך גם לתקן וגם למנוע וצריך לעבוד בשני הערוצים.

<קרן זילברמן: צריך ממש מבראשית להתחיל ולהסביר שזה שילד נולד שמן, זה לא הופך אותו לפחות טוב.

<קרן זילברמן: ומה עם ההעדפה האישית והטעם האישי ומהבחירה האישית והסגנון האישי?

<קרן זילברמן: למה - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, הדברים כבר - - -

<קרן זילברמן: מקסימות ונהדרות שמרגישות פחות טוב עם עצמן?

<קרן זילברמן: למה אין מקום לדבר הזה?

<קרן זילברמן: למה נשים מלאות או גברים מלאים צריכים להרגיש פחות טוב עם מי שהם בעולם הזה?

<קרן זילברמן: יש כאן איזה משהו שהוא פסול.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי, קרן, פשוט הדברים כבר עלו ואני רוצה לתת הזדמנות גם לאחרים שעוד לא אמרו - - -

<קרן זילברמן: אבל אני רק אומרת - - -

יפעת שאשא ביטון: את מדברת על נושא החקיקה שהוא חשוב.

<קרן זילברמן: כן.

<קרן זילברמן: וזה הדבר שבאמת יכול ליצור את השינוי.

יפעת שאשא ביטון: מאה אחוז.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, קרן.

יפעת שאשא ביטון: תום, בבקשה ולאחר מכן נציגת משרד הבריאות.

<תום אנטופולסקי: שלום, נעים מאד, אני תום, אני בת 28, אני שחקנית במקצועי ויוצרת.

<תום אנטופולסקי: אני מתעסקת גם בהוראה, אז אני נפגשת גם בצד השני.

<תום אנטופולסקי: אנשים משקשקים משומן.

<תום אנטופולסקי: מבחינתי גדלתי על זה שאני מקולקלת, לא מספיק טובה, לא בריאה.

<תום אנטופולסקי: יפה, אבל חבל, אולי תרזי 5 קילו.

<תום אנטופולסקי: אני בשלב הזה של החיים כותבת לעצמי, כי האומנות לא מאפשרת לי להביא את עצמי לידי ביטוי, כי יש לפחות, לא יודעת, כמה מהאוכלוסייה מעל מידה?

<תום אנטופולסקי: 60% מהאוכלוסייה במידה שלי, אבל אני לא בסדר ואין אותי על המסך.

<תום אנטופולסקי: וכשיש אותי, המרוץ למיליון, כמעט הלכתי לאודישנים, אבל חששתי.

<תום אנטופולסקי: למה חששתי?

<תום אנטופולסקי: שיראו תחת מקפץ על המסך ושזה יהיה מוצג בצורה רעה וזה לא אתם, זה החברה.

<תום אנטופולסקי: זה כולנו.

<תום אנטופולסקי: זה לא לעלות על אומגה במושב בגיל 12, כי אני אפיל את המתקן, כי הוא לא בנוי לאנשים גדולים, כי הכסא קטן.

<תום אנטופולסקי: וזה לפחד ללכת בבית הספר בלבוש מסוים וזה לא ללכת לקניות עם אף אחת מהחברות שלי, כי רק עם אמא אפשר, כי רק בקרייזי ליין, סליחה, אני אמצא בגדים בגיל 14.

<תום אנטופולסקי: זה מגוחך.

<תום אנטופולסקי: אני רזיתי 30 קילו ואני מתגאה בזה וזה מביך אותי שאני מתגאה בזה.

<תום אנטופולסקי: כי אני לא רק גוף ואני חושבת שאפשר להתחיל לא רק בחינוך ובבריאות ובילדות.

<תום אנטופולסקי: זה צריך גם לבוא מהתקשורת בעיני.

<תום אנטופולסקי: כי התקשורת מקלקלת את כל מה שיכול לבוא מהחינוך וצריך.

<תום אנטופולסקי: זה מלחמה במלא חזיתות והרבה פה אמרו את זה.

<תום אנטופולסקי: צריך משהו מהפכני.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<תום אנטופולסקי: מבחינתי, החלום שלי זה שאני לא אהיה שונה, שאני אהיה סטנדרט בדיוק כמו כל בחורה אחרת.

<תום אנטופולסקי: שאני לא ארגיש ניצחון שאני אוכלת סנדביץ' גדול מול כולם בקפיטריה בכנסת.

<תום אנטופולסקי: זה החלום שלי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, תום.

יפעת שאשא ביטון: נציגת משרד הבריאות, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: שתי דקות ואנחנו נסכם.

<חוה אלטמן: אני אגיד כמה דברים קצרים.

<חוה אלטמן: מאד נוגע לי ללב כבן אדם, הרבה דברים ששמעתי כאן.

<חוה אלטמן: אני מסכימה עם רוב הדברים ששמעתי.

<חוה אלטמן: קשה לי כבן אדם, לא כנציגת משרד הבריאות, עם ההתלהמות הזאת.

<חוה אלטמן: ההתלהמות הזאת מצד שני באה כנגד ההתלהמות שהייתה מהצד הראשון, מהצד השני.

<חוה אלטמן: יש כאן לדעתי מקום של אחריות חברתית, ומתוך המקום הזה, אני רוצה לדבר.

<חוה אלטמן: אני רוצה לדבר על זה שהבריאות היא גם תזונה נכונה, מותאמת, נבונה וכו', אבל היא גם חברה שמקבלת את זה.

<חוה אלטמן: אנחנו צריכים להיזהר מאד בשם זה שאנשים בכל הגדלים, בכל הצבעים, בכל המינים מכובדים על ידי כולנו, אבל אז אנחנו בבית ספר יכולים לקבל, בגלל שהכל מותר, אוכל לא בריא.

<חוה אלטמן: אוכל מזיק, לא שהוא לא בריא, הוא מזיק.

<חוה אלטמן: אנחנו לא יודעים להגיד לא על שום דבר, כי אנחנו מושפעים מהתקשורת ומכל מה שאנחנו רואים בקלטות ובכל מקום אחר.

<חוה אלטמן: מאד מאד מאד חשוב שאנחנו נבין שיש עדויות שאנשים שמנים הם גם בריאים, אבל צריך לדעת את זה.

<חוה אלטמן: יש אנשים שמנים ואחוז גדול מבין השמנים וגם מבין אלה שהם בעודף משקל, שהם מושכים את זה מהילדות דרך ההתבגרות הלאה לגיל המבוגר יותר, וקשה להם לעשות משהו.

<חוה אלטמן: הם אנשים שיש להם מאפיינים בריאותיים אחרים לא טובים.

יפעת שאשא ביטון: כן, רגע, סליחה, אבל בזה צריך לטפל במסגרות המתאימות ולא בבית הספר, במשקל מול כל התלמידים או באיזה שהיא אינסטנציה חברתית.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש את המערכת שבה אפשר לטפל בזה.

<חוה אלטמן: זה נכון שצריך לטפל בזה במקום הנכון.

<חוה אלטמן: צריך לזכור שכששוקלים בבית ספר ובטיפות חלב ובכל המסגרות האחרות שעושים את זה, זה לא בהרבה מסגרות האחרות, מוצאים לא רק עודף משקל והשמנה, מוצאים גם תת משקל ותת גדילה, וזה דברים שצריך לדעת אותם.

<חוה אלטמן: חברה שלא יכולה להגיד כמה מהאנשים נמצאים למשל בעודף משקל כי הם במצב סוציו אקונומי נמוך ואין בעצם אוכל טוב לתת לילדים האלה, אוכל בריא, אוכל שמספק את מה שהם צריכים, ואחוז מאד גדול מהאוכלוסייה השמנה, היא בעצם שמנה כי הם לא אוכלים את האוכל שהם צריכים לאכול.

<חוה אלטמן: הם אוכלים בעיקר פחמימות, ג'חנונים וכו', וסליחה אם פגעתי במישהו - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, חברים, אבל גם פה אנחנו צריכים לשמור על האיזון, וברשותך אני אתן לך משפט סיכום ואני אתייחס לדברים, כי התחושה שמרוב שאנחנו מדברים על אורח חיים בריא ואנחנו מנסים לקחת את זה לקצה האחר, אנחנו שוכחים שיש איזונים בחיים ואנחנו מפספסים את האיזון הזה.

<חוה אלטמן: ואני מדברת על האיזון מהצד השני.

<חוה אלטמן: אסור לנו לזרוק את התינוק יחד עם המים.

<חוה אלטמן: חשוב מאד, עברנו את המקום של בעיות, בואו ניקח את זה באחריות כמו שצריך, נטפל במי שצריך ונאפשר לכל האנשים לחיות נכון.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: את נציגת מועצת התלמידים?

יפעת שאשא ביטון: נציגת מועצת התלמידים, כי אני תמיד נותנת להם כבוד, אבל בדקה ואני חותכת אותך אחרי דקה כי אני חייבת לסכם.

יפעת שאשא ביטון: בסדר?

<קריאה: אני חושבת שיש הרבה דברים שלא נאמרו שהם חשובים, אני רק אגיד.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רק בדיון ראשון ועוד יהיו לנו דיונים נוספים.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה.

<יאנה מישייב: טוב, אז אני יאנה מישייב, אני נציגת מועצת התלמידים והנוער הארצית.

<יאנה מישייב: אני מדברת פה בתור בת נוער שעוברת בית ספר כבר 12 שנה, בכיתה י"ב.

<יאנה מישייב: אנחנו לא עוברים תכניות של טיפול במשקל.

<יאנה מישייב: אנחנו נשקלים כל שנה בתחילת שנה.

<יאנה מישייב: אני יכולה להגיד מהצד שלי, בכיתה מבקשים מאיתנו ללכת - - -

<קריאה: בכל שנה.

<יאנה מישייב: בכל בית ספר מבקשים מאיתנו שהאחות תבוא ותגיד והיא אומרת לנו – אתם צריכים להישקל ולמדוד גובה.

<יאנה מישייב: הרבה ילדים נפגעים מזה, גם ילדים בכיתה שלי.

<יאנה מישייב: אני מאד חושבת שצריך לטפל בעניין הזה וצריך לטפל בעניין של דימוי משקל, שזו אחת הבעיות הכי גדולות שיש אצל בני נוער בישראל.

<יאנה מישייב: ואני מדברת על זה שחברות שלי מרגישות נורא, נורא עם הגוף שלהן.

<יאנה מישייב: אני באמת מדברת כאילו הכי מהלב מפה וממה שחברות שלי מרגישות, ואני מבינה שגם את מרגישה את זה ככה.

<יאנה מישייב: זה נורא מה שבני נוער אומרים בישראל וזה נורא שבנות צריכות להקיא בשירותים של בית הספר כדי להרזות.

<יאנה מישייב: או ההיפך שילדה, חברה שלי, שהיא רזה מאד, אומרים לה שהיא חולה, למרות שהיא לא חולה.

<יאנה מישייב: למרות שהיא בריאה לגמרי, אבל אומרים לה שהיא רזה.

<יאנה מישייב: או ילדה מאד שמנה, או ילד מאד שמן, שאומרים לו שהוא חולה.

<יאנה מישייב: זה לא נכון.

<יאנה מישייב: הוא בריא.

<יאנה מישייב: זה הכל.

<יאנה מישייב: זה מה שרציתי להגיד וזה באמת נגע ללב שלי מאד.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה באמת על הדברים המרגשים ואני מוכרחה לסכם.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שיש עוד הרבה דברים לומר ואנחנו עוד נתקדם בדיון ואני לגמרי מסכימה, אנחנו לא מעודדים פה השמנה.

יפעת שאשא ביטון: זה לא הסיפור, אבל כדי לטפל בהשמנה יש לנו ערוצים שנכון דרכם לטפל בעצם בסוגיות שיכולות להיות בהן פגיעה בריאותית או חשש לאיזו שהיא הפרעה.

יפעת שאשא ביטון: אבל אנחנו מדברים בעצם על הקונטקסט החברתי, לאיזה מודל יופי אנחנו בעצם מחנכים.

יפעת שאשא ביטון: למה אנחנו מרגילים את הילדים שלנו שנכון ובריא ויפה וזוהר ואני חושבת שפה אנחנו קצת חוטאים.

יפעת שאשא ביטון: אני ראשית מבקשת ממשרד החינוך להוציא הוראה מפורשת – אין שקילה במערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: זה לא רלבנטי, זאת לא המסגרת.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאם אנחנו נעלה את המודעות לנושא של משקל או לאורח חיים בריא, במובן הרחב שלו, לא אורח חיים בריא רק להיות רזה ולאכול חסה או אני לא יודעת מה כל היום, אלא באמת למקום המאוזן, אז ההורים יוכלו לדעת מתי בעצם יש איזה שהוא איתות ולקחת ולבדוק רגע לפני שהם מתחילים להציק או להקניט את הילד שלהם.

יפעת שאשא ביטון: אז אני מבקשת לאסור את השקילה במערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהרזון בעצם משרת את התעשייה.

יפעת שאשא ביטון: עדי, בסופו של דבר אתם מכתיבים את הקצב, אתם מכתיבים את מודל היופי, ואני מסכימה לגמרי, אכיפה של אותו חוק שאתה מדבר עליו זה הבסיס בעצם להתחיל ולפעול בנושא הזה, כי משם תוכל לצאת הטובה ודרך כך בעצם להשליך אחר כך גם על המערכות האחרות.

יפעת שאשא ביטון: אני כן מבקשת שמשרד החינוך ומשרד הבריאות יישבו ביחד ויראו איך הם יוצרים תכנית, פעם אחת שהיא תכנית מניעתית ופעם שנייה באמת לראות איך אנחנו מחנכים את הילד להסתכל, את הילדים, להסתכל על דימוי גוף ודימוי עצמי שהוא במנעד קצת יותר רחב ממה שאנחנו מורגלים לו היום, ויש עבודה שצריך לעשות גם עם עולם המבוגרים.

יפעת שאשא ביטון: כאילו לראות איך הם לא מעבירים בעצם מסרים באופן לא מודע.

יפעת שאשא ביטון: הם לא עושים את זה מרוע, אבל זה יוצא, כי הם חלק מהחברה וחלק מהקונטקסט וצריך לעשות עבודה גם בעצם עם המורים ועם המחנכים.

<קריאה: סליחה על ההפרעה, אבל גם משרד הרווחה רלבנטי ל - - -

יפעת שאשא ביטון: וגם משרד הרווחה, נכון, אני ציינתי כאן, אני מתנצלת.

יפעת שאשא ביטון: משרד החינוך, הבריאות והרווחה.

יפעת שאשא ביטון: יש לי קצת בעיה עם הנושא של החקיקה ואני אבחן אותו.

יפעת שאשא ביטון: אני אשב ואני אבחן ואנחנו נקיים דיון גם עם תמר וגם איתך, איילת וגם עם עורכת הדין וננסה לראות איך אנחנו עושים את זה נכון, כי אני בכל מקרה חושבת שזה שנבוא ונגדיר חוק שאסור לקרוא שמן ואסור להפלות על רקע משקל, אז יופי, אז יש לנו חוק כזה.

יפעת שאשא ביטון: גם לא בטוח שהם ירוצו ויתלוננו שהקניטו אותם ואמרו לי או הפלו אותם.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני חושבת שאם אנחנו נעשה את זה במשולב עם איזה שהוא תהליך חברתי שיצור שינוי חברתי, אז אנחנו בעצם נוכל להרוויח איזה שהוא שינוי משמעותי.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לציין שהסיפור הזה מתחיל לא רק מהדוגמניות.

יפעת שאשא ביטון: תצפו בתכניות ילדים לגילאים המאד רכים וצעירים, תכניות מצוירות ואתם תזעזעו לגלות שגם שם יש את מודל היופי ומה נכון שיהיה ואיך הפנים צריכים להיראות ואיך הגוף צריך להיראות והחלקים שהגדרתם פה ואני לא אחזור עליהם, צריכים להיראות.

יפעת שאשא ביטון: אני ביקשתי מחקר מקיף ממרכז המידע והמחקר של הכנסת לגבי תכניות הילדים, לראות איזה מסרים סמויים אנחנו מעבירים לילדים בני 3, 4 ו-5, עוד לפני שהם מגיעים לגיל של הדוגמנות.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו עוד הרבה עבודה.

יפעת שאשא ביטון: אני מניחה שזה דיון ראשון מסדרת דיונים שאנחנו נקיים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נשב ביחד על נושא החקיקה.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לקבל תכנית ממשרד החינוך, הרווחה והבריאות תוך חודש, לגבי מה אתם מתכוונים לעשות במערכת החינוך ואיזה תכנית אתם מתכוונים להפעיל; ואני ארצה לקבל דיווח על איסור מוחלט במערכת החינוך לגבי הנושא של השקילה, בכל גיל שהוא.

יפעת שאשא ביטון: לא כיתה א' ולא - - -

<שולמית כהן: יש.

<שולמית כהן: צריך לחדד את הנהלים ולהוציא חוזר - - -

יפעת שאשא ביטון: לוודא שזה קורה.

יפעת שאשא ביטון: לוודא שזה קורה.

יפעת שאשא ביטון: נציגת מועצת התלמידים, שתלמידים יתלוננו, הם יכולים לראות גם כתובת בוועדה.

יפעת שאשא ביטון: אם וכאשר מבקשים מהם לערוך שקילה או לקיים שקילה בבית הספר, תפנו אלינו, אנחנו נדע לטפל הלאה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכולכם על הדיון החשוב הזה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו ניפגש שוב בעוד מספר שבועות.

יפעת שאשא ביטון: תודה.