ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 147, 2016-02-23 09:00

מירב בן ארי: בוקר טוב לכולם, אני מירב בן ארי, אני אחליף את חבר הכנסת יעקב מרגי, שנמצא היום בבדיקות רפואיות שנקבעו ממזמן, ואני מאד מאד מבקשת, אני כבר אומרת, עוד לפני שמתחיל השידור, אני לא רוצה לשמוע כאן ביטויים של למה הוא לא, אני ממלאת מקום יושב הראש כמעט כל שבוע, ולכן כשהתבקשתי בשל העובדה שלפני חודשיים נקבעו לו בדיקות רפואיות, אני אמלא את התפקיד הזה בשמחה ובלב חפץ, אבל אני מאד מאד מבקשת, מתחילת הדיון, לפני שמשדרים, לא להתייחס למה לא.

מירב בן ארי: הסברתי לכם, הוא בבדיקות רפואיות, הוא היה עושה את הדיון הזה לו היה יכול, ולכן אני ממש מבקשת לא להתייחס להיעדרות המוצדקת של חבר הכנסת מרגי ולעשות כאן דיון ענייני.

מירב בן ארי: ועוד משהו אחד לפני שאנחנו מתחילים.

מירב בן ארי: אם יש כאן אנשים שרוצים להיות חסויים, כי אלישע כתב לי אתמול.

מירב בן ארי: אנחנו בשידור ישיר ולכן אם יש כאן מישהו שמבקש להיות חסוי, קחו את זה בחשבון.

מירב בן ארי: אז אני מתנצלת, אבל יש יתרון לזה שאתם בשידור.

מירב בן ארי: אנשים יכולים לפתוח את ערוץ 99 ולצפות בכם וזה חשוב, כי בסופו של דבר הדברים החשובים ביותר בנושא של להט"בים זה הנושא של המודעות הציבורית.

מירב בן ארי: אני אגיד ברוכים הבאים לכל מי שהגיע.

מירב בן ארי: בוקר טוב לכולם.

מירב בן ארי: היום ה-23 בפברואר 2016, י"ד באדר א' תשע"ו.

מירב בן ארי: אני פותחת את ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.

מירב בן ארי: הדיון בנושא הוא הכשרת צוות חינוכי לטיפול בתלמידים להט"בים - לציון יום זכויות הקהילה הגאה.

מירב בן ארי: כפי שאמרתי לפרוטוקול, אני חברת הכנסת מירב בן ארי ואני אחליף את יושב ראש הוועדה, חבר הכנסת יעקב מרגי.

מירב בן ארי: קודם כל אני רוצה לברך את חברי וחברותי, קודם כל חברותי וחברי לשדולה של הלהט"ב.

מירב בן ארי: חברי כנסת וחברות כנסת נפלאים, שמובילים את הנושא של הלהט"ב בכנסת, במודעות הציבורית, בחברה הישראלית.

מירב בן ארי: אז ראשית אני רוצה להודות לכם ולומר לכם שזו זכות בשבילי לנהל את הוועדה הזו.

מירב בן ארי: ארגון איגי נמצא פה?

מירב בן ארי: מנדי?

מירב בן ארי: כשהם יבואו אני גם אתייחס אליהם.

מירב בן ארי: ארגון חוש"ן?

מירב בן ארי: יהלי, לא ראיתי אותך, סליחה.

מירב בן ארי: יופי.

מירב בן ארי: אז קודם כל אני רוצה לומר שאני מלווה גם את הארגונים, גם בפגישות אצלי במשרד, גם בפגישות שקיימו במשרד החינוך, זו לא פעם ראשונה.

מירב בן ארי: ישבתי אצל אלישע בחדרון הקטן במעברים, במשרדון הקטן הזה ואני שמחה שאני יכולה גם אני ללוות.

מירב בן ארי: הנה, אלישע בדיוק נכנס.

מירב בן ארי: סיפרתי על הפגישה אצלך במשרד.

מירב בן ארי: יש כאן התגייסות של חברי כנסת, בטח אלה שמובילות את השדולה, אבל גם חברי הכנסת מכל הסיעות, לפחות רוב הסיעות של הבית.

מירב בן ארי: כל הסיעות זה עוד חזון אחרית הימים, אבל רוב הסיעות של הבית באמת מבינות ובאמת רוצות לקדם את הנושא של הלהט"ב.

מירב בן ארי: אני יודעת שזה לא מושלם ואני יודעת שיש לכם הרבה תלונות ובצדק, אני לא אתגונן, אבל אני רוצה לומר לכם שאנחנו נמשיך ונפעל גם בקואליציה וגם באופוזיציה – כמו שאנחנו עושים גם היום – כדי לקדם את הזכויות של הלהט"ב.

מירב בן ארי: ועוד משהו אחרון מבחינה טכנית.

מירב בן ארי: יש לנו כאן אנשים ונשים שביקשו זכות דיבור.

מירב בן ארי: אתם הרבה, אז ראשית אני אבקש לקצר, כדי שכולם יוכלו לדבר, ודבר שני, אנחנו במסגרת של זמן וזה שהדיון משודר זה גם ממרכז אותנו ולכן אני ממש ממש מבקשת, חוץ מאלה שכבר נרשמו לזכות דיבור, אם יש מישהו שממש חשוב לו לדבר, שיירשם אצל מזכירת הוועדה, ובבקשה לצמצם ואם אפשר לא לחדד ולא לחזור על דברי חבריכם, אלא לשתף אותנו בדברים אחרים.

מירב בן ארי: אנחנו נשמח.

מירב בן ארי: אני רוצה לאחל לכולנו יום חשוב ויום משמעותי ויום מוצלח.

מירב בן ארי: יש כאן חברי כנסת וחברות כנסת שממש, אמרתי למיכל, חברת הכנסת רוזין, שזה ממש יום חגה.

מירב בן ארי: אז היא אמרה זה יום חגכם.

מירב בן ארי: אז זה היום של כולנו, ואני באמת באמת חושבת שהדבר המשמעותי ביותר הוא לדעת, ושכולכם תדעו, שרוב כנסת ישראל, אולי לא כולם, אבל רוב כנסת ישראל מאחוריכם.

מירב בן ארי: אז שיהיה לנו יום מוצלח, יום משמעותי וחשוב.

מירב בן ארי: וכעת אני רוצה לתת לחברת הכנסת מיכל רוזין, יושבת ראש השדולה הגאה בכנסת, בבקשה, מיכל.

מיכל רוזין: תודה רבה.

מיכל רוזין: קודם כל בוקר טוב לכולם.

מיכל רוזין: אני באמת נרגשת, מתרגשת בשם כולנו ותודה לחברי שהגיעו.

מיכל רוזין: זה חשוב מאד.

מיכל רוזין: בוקר טוב מנדי.

מיכל רוזין: אני רוצה להגיד בשם יושבת ראש השדולה הגאה, שעימן הרמתי את היום הזה – חברת הכנסת מרב מיכאלי, חברת הכנסת יעל גרמן וגם חברת הכנסת שרן השכל מהליכוד שהצטרפה אלינו בשבוע שעבר והיא תתחיל להיות פעילה איתנו בשדולה.

מיכל רוזין: אני רוצה לומר שיש משמעות אדירה לעובדה שאנחנו מתחילים את הבוקר הזה, את היום הזה, בוועדת החינוך.

מיכל רוזין: כי כאשר אנחנו מדברים על נושאים גם במחלוקת וגם נושאים שחשוב בחברה לפתור ולקדם, אנחנו תמיד מדברים על כך שהכל מתחיל בחינוך.

מיכל רוזין: הכל מתחיל בחינוך – הסבלנות, השלום, השותפות, הדיבור, ההכרה באחר, הכל מתחיל בחינוך.

מיכל רוזין: ולכן העובדה שגם את היום הזה, בתשע בבוקר, אנחנו מתחילים עם ועדת החינוך, יש לכך משמעות אדירה בשבילי.

מיכל רוזין: וכמו שאנחנו מדברים על חינוך ואנחנו נשמע פה הרבה על הקשיים והבעיות, אנחנו מדברים הרבה על הקהילה ובמשך היום הזה נדבר.

מיכל רוזין: יש תשע ועדות בכנסת שידונו בנושא הזה ואני חושבת שזו פעם ראשונה שיש יום כזה ושתשע ועדות במקביל מקיימות דיונים ולא כולם.

מיכל רוזין: דיונים מעמיקים, לא פשוטים, מורכבים בהחלט ובאמת הוועדות יתגייסו ויהיו דיונים אני בטוחה מעמיקים וטובים וכנס בצהריים.

מיכל רוזין: חשוב לי לומר שהכל מתחיל מגיל הגן, זה הכל מתחיל מההתחלה בגיל הגן, שבו צריך להכיר.

מיכל רוזין: לא תמיד, אתם יודעים, אני תמיד אומרת, גם בנושאים אחרים שבהם אני מטפלת, העולם לא מתחלק לטובים ורעים, לשחור ולבן.

מיכל רוזין: הרבה פעמים העולם מתחלק למי שיודע או לא יודע, מכיר, מבין, יש לו ידע ועוד עשור או עוד עשרים שנה אנחנו נסתכל אחורה ונגיד – איך יכול להיות שבמערכת החינוך לא היה את זה, לא למדנו, לא היו תכניות.

מיכל רוזין: ובוודאי ילדים היום שנמצאים במערכת החינוך, שהם ילדים למשפחות להט"ביות, הם צריכים שתהיה להם הסביבה, שהגננת, הגנן, הצוות החינוך, יכירו, יקבל אותם בסבר פנים ויידע להסביר ויידע להסביר ויידע להכיל, ולא שביום המשפחה יבקשו תמונה של אמא ואבא מהחתונה, ולא שביום המשפחה יגידו רגע, לא יידעו איך לדבר על זה שלילד יש שתי אימהות או שני אבות.

מיכל רוזין: ולכן אני חושבת שזה מתחיל משם, וכמובן כמובן השיא של הדברים במערכת החינוך, אנחנו מדברים בני ובנוער הנוער, שלצערנו הרב עדיין סופגים במערכת החינוך אלימות מילולית ופיזית.

מיכל רוזין: פעמים רבות הצוות החינוכי אדיש ואפילו חלק מהעניין, וגם לא מהווה בעצם אוזן קשבת וכתובת לאותם ילדים, למצוקה של אותם ילדים.

מיכל רוזין: ואני בטוחה שפה גם מנדי וגם יהלי יעלו את הדברים האלה ושאר החברים והחברות מהקהילה, יעלו את המורכבות הגדולה.

מיכל רוזין: יש לנו דרך ארוכה.

מיכל רוזין: צריך להפסיק עם הדיבורים.

מיכל רוזין: צריך לתת תקציבים לעניין.

מיכל רוזין: במדינת ישראל, אנחנו יודעים, מה שלא שמים עליו כסף, לא קיים.

מיכל רוזין: עד שמערכת החינוך לא תשים כסף על תכניות חינוכיות במערכת החינוך, עד שהיא לא תכשיר את כל הצוותים.

מיכל רוזין: לא יכול להיות שמורה מסיימת עם תעודת הוראה, היא חייבת לעבור קורס של מגן דוד אדום, אבל היא לא צריכה לדעת שום דבר על קהילת הלהט"ב אלא אם כן היא לוקחת אולי איזה קורס בחירה שמישהו יזם.

מיכל רוזין: ולכן הגיע הזמן למעשים.

מיכל רוזין: התכניות ברורות, זה לא משהו שאנחנו ממציאים אותו.

מיכל רוזין: בוקר טוב שיהיה לכולנו, בהצלחה ביום הזה ותודה לכם שבאתם.

מיכל רוזין: תודה לך מירב על הדיון, תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: לא, לא, אין מחיאות כפיים.

מירב בן ארי: אני כבר אומרת לכם, עכשיו לחשו לי, כנראה שהדיון עד עשר, אז בואו נבדוק את זה, כי ממש ממש אין לנו זמן ואני רוצה לשמוע.

מיכל רוזין: אני מתנצלת מירב, מכיוון שיש ועדות במקביל, לא שזה לא חשוב בעיני, אבל אנחנו רצות - כל ראשות השדולה - בין הוועדות, לפתוח, לדבר.

מירב בן ארי: אוקיי.

מירב בן ארי: חברת הכנסת זנדברג, שלוש דקות.

מירב בן ארי: בבקשה.

תמר זנדברג: אפילו שתי דקות.

מירב בן ארי: יופי.

תמר זנדברג: אני קודם כל רוצה להודות למיכל, חברתי, ביחד עם מרב ויעל גרמן.

תמר זנדברג: באמת כל הכבוד, הרמתן פה יום, תדעו אתם, היא לא אמרה את שבח השדולה, אז אני אגיד בפניה.

תמר זנדברג: יש פה הרבה ימים מיוחדים בכנסת, אבל יום כזה, שבאמת שמונה-תשע ועדות וכזו התגייסות של החברה האזרחית שמראה פה קודם כל עוצמה וכוח.

תמר זנדברג: מבני נוער, ארגוני הנוער, איגי, חוש"ן, ארגון גג, האגודה, באמת.

תמר זנדברג: גם בדרך לפה ראיתי את הדמויות, את האנשים, את חברתנו מיכל עדן ועירא הדר.

תמר זנדברג: באמת, אני לא רוצה להגיד את השמות של כולם, אבל יש פה מגוון רב דורי, רב מערכתי, שמראה את המאבק של הקהילה הזו לאורך זמן ומסמל גם את ההישגים.

תמר זנדברג: וצריך רגע לעצור ולחגוג את ההישגים ואת הפריצה ואת ההכרה שעברנו במשך השנים האלה והעשורים האלה, אפילו הייתי אומרת; וגם מסמן את מה שעוד צריך להשיג ואת מה שעוד צריך להיאבק עליו ואני חושבת שהשילוב של שניהם זה הייחודיות של היום המיוחד הזה.

תמר זנדברג: אני רוצה רק מילה אחת על נושא הדיון ולהתמקד ספציפית בגיל הרך.

תמר זנדברג: כי יש הרבה תכניות והרבה דיבור בזמן האחרון גם על הנוער וארגוני הנוער, באמת מכל הסוגים, החל מהטרנסים והטרנדיות ועד האלימות והאלימות המילולית במערכת החינוך, אבל הרבה מהדברים האלה אנחנו נוכל לחסוך בגילאים מבוגרים יותר עד לבגרות, אם נתחיל מהגיל הרך.

תמר זנדברג: ואני רוצה לתת לכם רק דוגמא אחת, שחלק ממנה מופיעה פה, שאני לפני שנבחרתי לכנסת הייתי חברת מועצה בעיריית תל אביב יפו, גם מירב הגיעה משם, והייתי יושבת ראש הוועד לקידום מעמד האישה ויזמנו שם תכנית לחינוך מגדרי בגיל הרך.

תמר זנדברג: ואני רואה הרבה מהעקרונות שהנחלנו שם, לא לילדים, אלא לגננות, לצוות החינוכי, לגננות ולסייעות.

תמר זנדברג: הרבה מהעקרונות – גיבורות וגיבורים, קבלת השבת, מקבלי השבת, הנושא של פינות המשחקים.

תמר זנדברג: כמה מרחב פיזי בגן מוקדש למשחק בקוביות לעומת משחקי הקופסא, לעומת בובות, לעומת מטבח, לעומת כל הדברים האלה.

תמר זנדברג: אולי פה לא צריך להרחיב על התוכן ועל החשיבות של התכנית הזו.

תמר זנדברג: אני כן רוצה לספר לכם על החוויה, אנחנו ליוונו את זה בהערכה, במשובים שהצוות החינוכי העריכו את עצמם עם הכניסה לתכנית ובסופה.

תמר זנדברג: עם הכניסה לתכנית, הגננות והסייעות נתנו לעצמן ציונים יחסית גבוהים במידת הידע וההיכרות שלהן והמודעות שלהן לנושא.

תמר זנדברג: והם אמרו בטח אנחנו יודעות, זה פמיניזם, זה מעמד האישה, נכון המאבק, כולם יודעים, כולם מכירים בחשיבות.

תמר זנדברג: בסוף התכנית, אחרי השנה הזאת של ההכשרה, וזו הייתה הכשרה מוכרת לגמול על ידי משרד החינוך, כחלק מההכשרות שפתוחות לצוותים.

תמר זנדברג: הפער בין מה שהן עצמן העריכו את עצמן ואת הידע וההיכרות שלהן בהתחלה, לבין מה שהן דיווחו, התהליך שהן עברו, התהליך הרגשי, התהליך החינוכי, הרגישות למילים, לבחירת והצגת הדמויות, הדמויות לחיקוי, העבודה עם ההורים – היה פשוט מדהים.

תמר זנדברג: זה היה מדהים לראות איזה תהליך הן עברו ואני חושבת שיש כאן לקח מאד מאד מאד חשוב, עד כמה ההעשרה וההשכלה של הצוותים החינוכיים יכול לחלחל בגיל הרך והמון המון המון ממה שאולי אנחנו נדבר אחר כך על הטרדות מיניות, על אלימות, על הדרה, על אלימות מילולית, יכול להיזרע בגיל הזה ולעשות שינוי גדול.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: חברת הכנסת ענת ברקו ביקשה לומר כמה מילים לפני שהיא נאלצת ללכת לוועדה אחרת.

מירב בן ארי: בבקשה, חברת הכנסת ברקו.

ענת ברקו: תודה גברתי יושבת הראש, בוקר טוב.

ענת ברקו: אני שמחה להיות כאן אתכן ואתכם ועם כולם בעצם.

ענת ברקו: מה שאני רוצה להגיד, שאם אני מסתכלת ממרום גילי, אני חושבת שנעשתה כאן דרך מאד מאד משמעותית.

ענת ברקו: אם היו דברים, אני לא מדברת אפילו מבחינת חוק, אני מדברת מבחינת הנורמה, מבחינת הקבלה החברתית, מבחינת היחס לקהילה.

ענת ברקו: הקטע שאפשר לבחור, שכל אחת ואחד יכולים לבחור איך הם רוצים לחיות את החיים שלהם מבלי שייכנסו לחדר המיטות שלהם ולחיים הפרטיים שלהם, אני חושבת שהוא הדבר הכי חשוב.

ענת ברקו: ונכון שגם בענייני מגדר ובענייני זהות מינית אנחנו רואים שעשינו כברת דרך, כי אם יש דברים שהיו גם, וגם אפילו בצבא אפשר לראות את זה, שהם היו לא נורמטיביים בצבא והיו תפקידים מאד מאד מוגדרים מבחינה חברתית ומבחינת התפקידים שנדרשו לעשייה של חלוקת תפקידים מאד ברורה.

ענת ברקו: אנחנו רואים שגם היום פה בקהילה שיושבת מולנו וגם ראיתי את זה בהפגנה שהייתה וגם בתהלוכה, שבעצם אנשים יכולים להביע את עצמם בצורה חופשית, הם לא מתביישים.

ענת ברקו: וגם היחס של הילדים, לפחות אני רואה את זה אפילו דרך העיניים של הילדים שלי, שזה נראה להם טבעי.

ענת ברקו: אין כאן שום בעיה שבאה אמא ואמא ומלווה את הילדה או הילד לגן, או אבא ואבא.

ענת ברקו: זה לא משנה.

ענת ברקו: הם לא מתייחסים לזה באופן שאולי היה בדור שלנו ונתפס כחריג.

ענת ברקו: אני חושבת שזה ההישג הגדול ביותר.

ענת ברקו: ככל שנזרום עם הדברים בצורה טבעית וככל שאדם מגבש את הזהות המינית שלו ומקבל את היחס היותר מקבל והמאפשר של החברה, מבלי לרדוף אף אחד בגלל איך שהוא רוצה לחיות או בגלל איך שרוצים לחיות או בגלל הדרך שרוצים לבחור, כשזה לא משנה, הרי החיים הרגילים הם החיים הרגילים של כולנו והדברים הללו, שהם דברים גדולים בשביל הקהילה שיושבת כאן ובשביל כולנו גם כחברה, הם עושים את הדברים ליותר פשוטים גם בחיים היומיומיים וגם שלנו, כחברה, כחברה שהיא מקבלת, כחברה שהיא מאפשרת, כחברה שהיא שיוונית, וכחברה שכל אחד יכול לבחור את דרכו כראות עיניו ולפי מה שטוב לו או טוב לה.

ענת ברקו: זה לא משנה כרגע.

ענת ברקו: אז באמת אני מודה לכם שבאתם.

ענת ברקו: יש הרבה מאד פעילויות בכנסת לטובת הקהילה, ואני חושבת שהיום הזה הוא מבורך, וככל שאנשים יכירו יותר, אני חושבת שהקבלה תהיה מושלמת יותר.

ענת ברקו: אז תודה רבה לכם.

ענת ברקו: תודה לך גברתי יושבת הראש, אני פשוט חייבת ללכת.

מירב בן ארי: תודה רבה חברת הכנסת ברקו.

מירב בן ארי: אני רוצה להתחיל את הדיון עם הנציגים שהגיעו.

מירב בן ארי: קודם כל אני רוצה לומר שמרשים מאד הערכה וגם הספרים של רוזן.

מירב בן ארי: אפשר למצוא אותם בחנויות הספרים.

מירב בן ארי: אז זה כבר משודר ואפשר גם למכור פה ספרים.

מירב בן ארי: אין לנו שום אחוזים בכנסת, אבל תשמעו, זה חשוב.

<יהלי בן-עמי ויטנברג: נשמח יותר מזה, פשוט לחלק אותם.

<יהלי בן-עמי ויטנברג: רק שמשרד החינוך צריך לאשר את זה.

מירב בן ארי: בסדר, אל תדאגי, משרד החינוך פה.

מירב בן ארי: בואי לשולחן, יש מקום לידינו.

איציק שמולי: אולי תהיי חברת כנסת.

מירב בן ארי: בבקשה, אני רוצה לשמוע את אסנת בן פורת, יועצת חינוכית, רכזת המערך המסייע – טוב, זה ארוך.

מירב בן ארי: אסנת, בואי תציגי את עצמך, בבקשה.

מירב בן ארי: תציגי את פעילות ארגון חוש"ן בתחום הכשרת צוותי חינוך מגיל גן ועד יסודי.

מירב בן ארי: זה בעצם הליבה, זה core של הדיון פה, אז אני רוצה לשמוע בבקשה מה את עושה.

<אסנת בן פורת: אני אכן יושבת כאן על הרבה מאד כובעים.

<אסנת בן פורת: אני יועצת חינוכית במקצוע שלי.

<אסנת בן פורת: אני עובדת - - -

מירב בן ארי: סליחה, אני רק רוצה להגיד שהדיון עד השעה 11.

מירב בן ארי: אפשר להירגע, אבל לא לדבר הרבה.

<אסנת בן פורת: מהר.

<אסנת בן פורת: בתפקיד שלי בעבודה שלי אני רכזת המערך המסייע וסגנית מנהל בבית החינוך המשותף חוף השרון.

<אסנת בן פורת: שימשתי כרכזת פיתוח תוכן והדרכה של חוש"ן במשך הרבה שנים, הייתי שותפה לפיתוח של תכנית גני הילדים ועוד תכניות רבות נוספות.

<אסנת בן פורת: חוש"ן, כמו שכולם יודעים – חינוך ושינוי – שזה הדבר המשמעותי שבעצם חינוך יוצר שינוי, שזה שם הארגון, הוא ארגון ארצי שמגיע לפעילויות לכ-30,000 אנשים, תלמידים, צוותי חינוך, יועצים וכו'.

<אסנת בן פורת: זה ארגון שבעצם עובד, זאת אומרת בואו נגיד שהדבר המרכזי היום זה באמת הנושא של הכשרת צוותי חינוך, אבל קודם כל אני רוצה להגיד תודה, כיוון שאיריס ממשרד החינוך כאן, ראיתי אותה, אז אני רוצה - - -

מירב בן ארי: איריס, את המנהלת של התכנית לכישורי חיים?

<איריס מנדה בן יעקב: לא, אני המנהלת של היחידה למניות ו - - -

מירב בן ארי: למיניות, אוקיי.

מירב בן ארי: זה היה במעמד האישה שעלו כישורי החיים.

מירב בן ארי: אחרי זה נתייחס גם לזה.

<איריס מנדה בן יעקב: כן, כן.

<איריס מנדה בן יעקב: נדבר על כישורי חיים בהמשך.

מירב בן ארי: כן, סליחה.

מירב בן ארי: את עובדת מולה במשרד החינוך?

<אסנת בן פורת: ארגון חוש"ן עובד מול שפ"י בהרבה מאד מהתכניות בשיתוף פעולה וזו הזדמנות גם להודות לשפ"י שפתח לנו דלת לגני הילדים באמצעות פעילות מדהימה, שהייתה בהרצלייה לצוות מאד גדול של 130 גננות וסייעות.

<אסנת בן פורת: היו רק גננות, אז אני לא אומר גננים.

<אסנת בן פורת: קרן תדבר על זה אחר כך.

<אסנת בן פורת: אז ככה זו באמת הזדמנות לומר תודה.

<אסנת בן פורת: וגם פתיחת האפשרות לעבוד עם צוותי חינוך בבתי הספר - - -

מירב בן ארי: ממתי התחלתם לעבוד עם גננות במדינת ישראל?

מירב בן ארי: מאז השנה הראשונה?

<אסנת בן פורת: כן.

<קרן מדיני: כן, השתלמות אחת.

<אסנת בן פורת: התכנית הזאת נכתבה לפני כ-5 שנים או 4 שנים פחות או יותר ונעשו כל מיני ניסיונות לממן גישור לה ובמיוחד לערכה באגף הקדם יסודי, מה שדי לא עבד והפעם ככה הדברים עבדו יותר טוב, ולפחות נפתחה הדלת באמצעות ההשתלמות הזאת שהייתה ממש ממש מצוינת.

<אסנת בן פורת: אנחנו אמנם עשינו פיילוט עם כל מיני והיו לנו תגובות של גננות ותגובות של אנשי ונשות חינוך, אבל זו בעצם הפעם הראשונה שזה עבד בצורה מאד מאד משמעותית והתכנית קיבלה, ההשתלמות שהייתה לא קצרה של אחר הצהריים שלם, קיבלה פידבקים ממש מצוינים.

<אסנת בן פורת: כמו גם אישור להיכנס לבתי הספר, לעבוד עם צוותי חינוך של בתי ספר יסודיים, שגם זה מאד משמעותי.

<אסנת בן פורת: אנחנו יודעים כבר שהקללה הידועה – הומו, מופיעה כבר בכיתה ב', אז גם הנושא הזה הוא מאד משמעותי ובעצם יוצר מצב שחוש"ן ערוך לפעילות מהגן עד י"ב וכמובן כמובן לצוותי חינוך לכל טווח הגילאים הזה, שלא לומר על דברים נוספים.

מירב בן ארי: תספרי לי רגע, על הגננות הבנתי שזה משנת 2015-2016 – נכנסתם לגננות, 130 בעיר הרצלייה.

<אסנת בן פורת: כן.

מירב בן ארי: אוקיי, ובתי ספר יסודיים?

מירב בן ארי: ממתי אתם בקשר עם הצוות החינוכי של בתי הספר היסודיים בארץ?

<אסנת בן פורת: בבתי הספר היסודיים אנחנו עכשיו רק בונים את התכנית עבורם, וזה משהו שיתחיל, אני מקווה, בקרוב.

<אסנת בן פורת: זה משהו שעוד לא התחיל.

<קרן מדיני: אני פשוט גננת, אז אני אשמח.

מירב בן ארי: תיכף קרן, טיפה סבלנות.

מירב בן ארי: אני רק רוצה שאסנת תסיים.

<אסנת בן פורת: אנחנו קיבלנו רק עכשיו את האישור להיכנס לצוותי חינוך של בתי ספר יסודיים, ולכן אנחנו עכשיו מתחילים בעבודה ולדעתי כבר בשנה זו ניתן להיכנס לצוותים כאלה, כי התכניות בבסיס כבר מוכנות.

איציק שמולי: לכמה תלמידים תגיעו?

<אסנת בן פורת: אנחנו מדברים כרגע כאן על הכשרת צוותי חינוך.

<אסנת בן פורת: גם לגבי הגננות, אנחנו מדברות על הגננות.

<אסנת בן פורת: ובכלל, אני רוצה להגיד בתור מי שנמצאת 28 שנה במערכת החינוך וכרגע בבית ספר שש שנתי – ז' עד י"ב – אנחנו מוצאים שהתלמידים באופן יחסי לצוותי חינוך, יותר פתוחים ויותר נכונים לשמוע, וצוותי החינוך הם אלה שיותר מתקשים.

<אסנת בן פורת: צריך גם לומר שצוותי חינוך הם אלה שנמצאים בבית הספר, בגן, יום יום, שעה שעה.

<אסנת בן פורת: אנחנו באים לקצת, אנחנו עושים משהו והולכים.

<אסנת בן פורת: ואני חושבת שהחשיבות שצוותי חינוך ירגישו בנוח עם הנושא קודם כל, כי המבוכה היא מאד גדולה.

<אסנת בן פורת: איך לדבר, זה ישר מתקשר לכל מיני טאבוים ולכל מיני דברים כאלה.

<אסנת בן פורת: אני חושבת שזה דבר היותר משמעותי, כי את מי שהתלמיד או הילד בגן או האמא, שתי האמהות או שני האבות או כל דרך אחרת של משפחה שאנחנו יודעים שיש יותר משתי אימהות ושני אבות, שירגישו בנוח לשוחח איתם, לדעת איך לדבר.

<אסנת בן פורת: אני יכולה לומר מניסיוני, אצלי בחדר יש שני פריטים שקשורים לקהילה.

<אסנת בן פורת: אחד זה דגל גאווה גדול על השולחן, ושניים, על הלוח שלי יש שלט גדול צבעוני שאומר הומו זה לא קללה.

<אסנת בן פורת: ואני רוצה להגיד שבבית הספר שלי היו איזה קולות כאלה של מורים שהתרעמו על כך שזה מה שיש בחדר של סגנית המנהל והיה צורך לכנס את כל המורים, וזה מה שאנחנו עשינו בבית הספר שלנו, כדי להסביר למה זה חשוב.

<אסנת בן פורת: ואני יכולה להגיד מקרה אחד שהוא היה מאד חשוב.

<אסנת בן פורת: יש הרבה.

מירב בן ארי: כן, ועם זה את מסיימת.

<אסנת בן פורת: כן.

<אסנת בן פורת: של תלמידה שיצאה סוף סוף מהארון מול אמא שלה, שלקחה את זה מאד מאד קשה, ואז התלמידה פשוט יכלה להגיד, נכון אמא, את מכירה את אסנת, הרכזת, הסגנית, אז גם היא לסבית.

<אסנת בן פורת: בואי, בואי תדברי איתה והיא באה.

<אסנת בן פורת: ואני חושבת שזה היה משהו מאד משמעותי.

<אסנת בן פורת: זה נשמע כזה קטן, אבל זה דבר מאד משמעותי.

<אסנת בן פורת: לכן אני חושב שהתקצוב באמת והתמיכה, גם בעובדה שהערכה הזאת תוכל להיות מחולקת וגם בכך שתהיה עזרה במימון ובהכשרה ותהיה איזו אמירה שהכשרה של צוותי חינוך זה חלק משמעותי מהכשרה גם בסמינרים, גם בגני ילדים וגם הלאה בכל מערכת החינוך, הוא דבר מאד משמעותי וזה הצעד שאנחנו צריכים עוד לעשות קדימה, שאין לנו אותו עכשיו.

מירב בן ארי: כל הכבוד לך.

מירב בן ארי: באמת תודה רבה.

מירב בן ארי: אם היו מחיאות כפיים הייתי מוחאת, אבל לא צריך.

מירב בן ארי: כל הכבוד.

מירב בן ארי: מאד מאד מרשים.

מיכל רוזין: מאד מרגש.

מירב בן ארי: וגם מרגש, נכון.

מירב בן ארי: קרן מדיני, בבקשה.

מירב בן ארי: תציגי את עצמך.

<קרן מדיני: אהלן, שלום לכולם.

<קרן מדיני: אני קרן, בת 36 מחולון.

<קרן מדיני: אני פה בכמה כובעים.

<קרן מדיני: קודם כל אני אמא של אור, שזה הכובע הכי חשוב.

<קרן מדיני: אור זה ילד שבא, אני חד הורית והבאתי אותו לעולם בעזרת תרומת זרע.

<קרן מדיני: אני גם גננת בעיר תל אביב, בגן עירוני ומתנדבת חוש"ן, שזה כובעים מאד חשובים בחיי.

<קרן מדיני: אני רוצה להגיד לכם כמה דברים מתוך כאב מאד גדול שאני נתקלת גם בתור גננת וגם בתור אמא של אור, שהוא במערכת החינוך במדינת ישראל.

<קרן מדיני: אחד, בתור גננת, אין לנו שום יחידת תוכן בסמינר הקיבוצים, לוינסקי, לא משנה איפה אתה למד.

<קרן מדיני: מבחינתי ללמוד שנה סטטיסטיקה, אבל לא לעשות אפילו קורס אחד, אפילו ארבעה מפגשים, משהו, על איך להתמודד היום עם משפחות הקשת, איך להתמודד עם מגדר, שזה לא קיים וזה לא חלק מתעודת הוראה מגיל הגן עד י"ב.

<קרן מדיני: בעיני זה משהו שאנחנו חייבים לשנות אותו עכשיו.

<קרן מדיני: זה משהו לגבי סטודנטים שעוד לומדים.

<קרן מדיני: מי שכבר למד, גננות שכבר גננות, אני יכולה להגיד לכם שגם בעיריית תל אביב, איפה שזה אמור להיחשב המעוז של הקהילה, אני נתקלת בהמון המון גננות גם עם חוסר ידע, גם עם חוסר קבלה.

<קרן מדיני: ילדים בגן, ילד בגן שהוא בן לשני אבות, שנשלח הביתה עם עבודה – כבד את אביך ואת אמך - חזר הביתה עם הדף.

<קרן מדיני: יש לנו הרבה ילדים שלא קיבלו לא את המשפחה שלהם בגן בתל אביב.

<קרן מדיני: זאת אומרת הכאילו סטיגמה הזאת שבתל אביב הגננות לא צריכות, אני חושבת שצריך להפסיק את זה.

<קרן מדיני: כל הגננות צריכות לעבור השתלמות איך להתמודד עם זה.

<קרן מדיני: ההשתלמות שהעברנו לגננות הרצלייה, שלי הייתה את הזכות להיות חלק מהצוות שבנה את ההשתלמות והעביר את ההשתלמות.

<קרן מדיני: אני הייתי עם דמעות בעיניים בהשתלמות.

מירב בן ארי: יהלי, תגידי, אני רוצה לשמוע עוד נקודה אחת על ההשתלמות של הגננות בהרצלייה, כי היא באמת ייחודית.

מירב בן ארי: מי מימן את ההשתלמות?

<יהלי בן-עמי ויטנברג: עיריית הרצלייה.

מירב בן ארי: 100 אחוז?

<יהלי בן-עמי ויטנברג: לא.

<יהלי בן-עמי ויטנברג: חלק מהעירייה וחלק מרשת עתיד.

מירב בן ארי: זאת אומרת שחוש"ן לשם שינוי לא היו צריכים להביא כסף לטובת זה?

<יהלי בן-עמי ויטנברג: אנחנו לא מעבירים כסף.

<יהלי בן-עמי ויטנברג: אנחנו מבקשים בדרך כלל עלות ממש ממש סמלית לפעילויות שלנו, וזה מה שהמקום עצמו צריך לשלם.

<יהלי בן-עמי ויטנברג: כמובן שאם מערכת החינוך תעביר לנו את התקציבים, המקום עצמו לא ישלם.

<יהלי בן-עמי ויטנברג: בתי הספר לא צריכים לשלם והצוותים לא צריכים לשלם.

מירב בן ארי: כן, תודה על ההבהרה, זה היה חסר לי פשוט לדעת.

מירב בן ארי: אל תדאגי, אני רוצה לתת לכמה ארגונים ואל תדאגי, יגיע זמן ואנחנו נשמע אתכם.

<יהלי בן-עמי ויטנברג: לגבי רשת עתיד.

מירב בן ארי: בסדר, תתייחסי לזה.

מירב בן ארי: תרשמי לך.

מירב בן ארי: אני גם רושמת לי דברים.

מירב בן ארי: כן, בבקשה, קרן.

<קרן מדיני: אני רוצה להגיד, כמו שהתחלתי להגיד, שבאמת הייתי בהשתלמות עם דמעות בעיניים, כי ראיתי את השינוי שעשינו אצל הגננות ב-live, וראיתי אותו במשובים, של כמה זה חשוב, כמה מי שכבר סיים את הסמינר ואליו כבר אי אפשר להגיע, צריך לקבל את הכלים האלה.

<קרן מדיני: לחלקם אין שום יכולת לדעת איך להתמודד ביום המשפחה.

<קרן מדיני: לי הייתה השנה אמא בגן, שפשוט החליטה שהיא אומרת לילד שלה שהילדה עם השתי אמהות ממציאה שתי אימהות.

<קרן מדיני: גן במרכז תל אביב.

<קרן מדיני: אמא שחיה במרכז תל אביב אמרה לבן שלה – היא ממציאה.

<קרן מדיני: והילד פשוט התחיל לבכות לי באמצע קבלת שבת – אסור שתי אמהות, אסור שתי אמהות ונכנס להתקף, כי אמא שלו עשתה לו ממש דיסוננס בין המציאות שהוא רואה כל יום, שהוא רואה את הילדה מגיעה עם שתי אימהות בבוקר, ובין מה שאמא שלו אומרת לו.

<קרן מדיני: ולי עוד יש את הכלים, כי אני בחוש"ן - - -

תמר זנדברג: פטה מורגנה.

<קרן מדיני: כן, היא פשוט אמרה לילד שלה – אתה ממציא.

<קרן מדיני: מציאות קיימת.

<קרן מדיני: ואני יכולה להגיד לך שאם לא הייתי מתנדבת חוש"ן ואם לא הייתי עושה את ההשתלמות הזאת ומכינה אותם, אני לא בטוחה כמה כלים היו לי להתמודד מול האמא הזו.

<קרן מדיני: וזה עוד כאן במרכז תל אביב.

<קרן מדיני: אני לא רוצה לדבר על מה קורה בפריפריה ובאזורים שעוד זה פחות אמור להיות נפוץ, שאני גם נגד כל הסטיגמה הזאת.

<קרן מדיני: אני יכולה להגיד לכם שהבן שלי, מתברר לי עכשיו אחרי חצי שנה בגן, שהגננת, שהיא יודעת שהוא מתרומת זרע, אומרת לי מה, יש לו שני הורים.

<קרן מדיני: אני לא יכולה להגיד לכם איך ההרגשה הזאת שהילד שלי עם הגננת הזאת כבר חצי שנה.

<קרן מדיני: אני לא יודעת איזה מסר הוא כבר קיבל ומה היא אמרה לו.

<קרן מדיני: אני לא איתו בגן, והוא בן שנתיים ושלושה חודשים הילד.

<קרן מדיני: מה היא אמרה לו?

<קרן מדיני: מה הוא קיבל ממנה?

<קרן מדיני: וזו גננת.

<קרן מדיני: וזו גננת לא שנה ולא שנתיים.

<קרן מדיני: ואנחנו חייבות וחייבים להגיע.

<קרן מדיני: בעיני, כמו שאמרתם, שהגיל הרך הוא הגיל הכי חשוב.

<קרן מדיני: כי אם היא יוצרת לו דיסוננס, אחר כך הוא חוזר הביתה.

<קרן מדיני: אני לא מכירה את תורם הזרע.

<קרן מדיני: אני לא יודעת איך הוא נראה.

<קרן מדיני: היא החליטה שהוא הורה שלו?

<קרן מדיני: אני לא יכולה להסביר לכם את הכאב לעמוד מול גננת כזו.

<קרן מדיני: אני לא יכולה להסתכל עליה בעיניים מאז.

<קרן מדיני: נפגעתי ברמות מטורפות.

תמר זנדברג: אני נעלבתי כשהבת שלי, שהיא בת יחידה, חזרה עם דף עבודה כזה לכתוב על האחים ומה האחים, ואין לה אחים.

תמר זנדברג: אז מזה אני נעלבתי, אז על אחת כמה וכמה אני לא יכולה לדמיין עד כמה שהמציאות שונה - - -

<קרן מדיני: אני רק רוצה לומר לגבי ההשתלמות, אנחנו בתור גננות תל אביב לא עברנו את ההשתלמות הזאת.

<קרן מדיני: אנחנו מחולקים למרחב ויש כל כך הרבה חוסר ידע אצלנו במרחב וההשתלמות הזאת בעיני חייבת להיכנס חובה למפקחות והערכה הזאת, כדי שניתן להם את הכלים.

<קרן מדיני: יש פה ממש עצות מעשיות, שזה אני חושבת מה שגננות הכי צריכות.

<קרן מדיני: כי אפשר לדבר באוויר, אבל כלים.

<קרן מדיני: אוקיי, יש לי קבלת שבת, מה אני עושה.

<קרן מדיני: יש לי יום המשפחה, מה אני עושה?

<קרן מדיני: וכל זה מופיע בערכה ואני חושבת שאנחנו חייבות לעשות את זה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע עוד ארגונים.

מירב בן ארי: מנדי מארגון איגי, את רוצה לדבר?

מירב בן ארי: בבקשה, רק תציגי את עצמך לפרוטוקול.

<מנדי מיכאלי: אני אשמח רק להגיד שלוש נקודות ואז לתת לחניכים שלנו לדבר.

מירב בן ארי: כן, אנחנו נשמע מכל הארגונים.

<מנדי מיכאלי: יותר חשוב ממני.

<מנדי מיכאלי: אז אני מנדי מיכאלי, אני מנכ"לית שותפה באיגי – ארגון הנוער הגאה.

<מנדי מיכאלי: דבר ראשון שהייתי רוצה להתייחס אליו, ראיתי שהניסוח של הנושא של הדיון היום בוועדה הוא הכשרת צוותי חינוך לטיפול בלהט"בים.

<מנדי מיכאלי: אז יושבת לידי איריס משפ"י, אחת מהרבה נשים בשפ"י שאני מאד מעריכה.

<מנדי מיכאלי: נשות מקצוע משכמכם ומעלה, ובמה שאני הולכת להגיד עכשיו אין שום קשר לשפ"י או לעבודה שאתם עושים.

<מנדי מיכאלי: אני רואה משהו פגום בזה שכל הנושא הזה – לדבר להט"בית, לדבר מגדר ולדבר מיניות – נופל בתוך משרד החינוך תחת תחום שהוא תחום טיפולי.

<מנדי מיכאלי: הנושא הזה יצא מה-DSM, הנטייה ההומוסקסואלית יצאה מה-DSM בשנת 1972 או בשנת 1974.

<מנדי מיכאלי: הטרנס ג'נדרס יצאו מה-DSM בעשור האחרון.

<מנדי מיכאלי: אנחנו לא צריכים טיפול.

<מנדי מיכאלי: התלמידים הלהט"בים לא צריכים טיפול.

<מנדי מיכאלי: אנחנו צריכים חינוך.

<מנדי מיכאלי: אנחנו צריכים חינוך פלורליסטי, חינוך שנותן לכל אחד להביא לידי ביטוי את הזהות האמיתית, וזה לא משנה מה היא.

<מנדי מיכאלי: אז זו הערה ראשונה.

<מנדי מיכאלי: הייתי מאד שמחה אם זה היה עובר לאחריות של המזכירות הפדגוגית, למרות שאתן עושות עבודה נהדרת.

<מנדי מיכאלי: זה צריך להיות בתוך הקוריקולום באופן קבוע בעיני.

<מנדי מיכאלי: דבר שני שהייתי רוצה לשים על השולחן והחניכים עוד רגע יפרטו.

<מנדי מיכאלי: לי היו חוויות מאד לא טובות בבית הספר, בעיקר מצד מורים.

<מנדי מיכאלי: התלמידים אכלו אותי, ירדתי להם בגרון בסדר, המורים לא ידעו איך לאכול ילדה שנראית כמו ילד ולא מעניין אותה להתחבר לבנות.

<מנדי מיכאלי: ומה שעצוב לי זה שבשמונה השנים האחרונות באיגי, אני לא מפסיקה לשמוע סיפורים כאלה.

<מנדי מיכאלי: אני סיימתי את הלימודים שלי לפני 15 שנים.

<מנדי מיכאלי: השינוי שקיים קיים בבתי ספר מסוימים שבהם יש בדרך כלל אנשים, פרסונות, שמבינים את הבעייתיות במצב הקיים ועושים שינוי כי זה חשוב להם אישית.

<מנדי מיכאלי: אין שינוי, בטח שלא משמעותי במערכת.

<מנדי מיכאלי: כמעט ואין שינוי בכלל מהמקום שבו אני הייתי לפני 20 שנה בהתמודדויות כאלה.

<מנדי מיכאלי: אז אני יודעת שיש הרבה תכניות ויש דברים ויש הרבה עבודה, אבל בשטח לא מרגישים את השינוי.

<מנדי מיכאלי: ודבר אחרון שאני ארצה להגיד, זה שיש גופים מקצועיים בשטח, גם חוש"ן, גם איגי, גם הבית הפתוח.

<מנדי מיכאלי: יש ארגונים שהרבה זמן כבר עושים הכשרות, גם למורים יש קורס.

<מנדי מיכאלי: מישהי דיברה על סמינר הקיבוצים, אז מתחיל שבוע הבא בסמסטר הבא קורס במסלול לחינוך דמוקרטי שאיגי מעבירים, על פדגוגיה קווירית.

<מנדי מיכאלי: יש שם טיפול בכל מה שקשור לנטייה מינית, מגדר, מיניות ואיך לגשת לתלמידים בצורה אחרת.

<מנדי מיכאלי: יש הכשרות שנעשות למורים גם באיגי וגם בחוש"ן.

<מנדי מיכאלי: אנחנו עושים את זה.

<מנדי מיכאלי: אנחנו יודעות לעשות את זה ואנחנו נשמח להמשיך לעשות את זה אם יש צורך, או במינימום לייעץ.

<מנדי מיכאלי: אנחנו לא מחפשות, אנחנו עמותה, אין לנו שום צורך עז לקחת עבודה שאין צורך לעשות אותה.

<מנדי מיכאלי: יש לנו משאבים מאד מצומצמים בסופו של דבר, וזו כן אחריות המדינה.

<מנדי מיכאלי: אנחנו יודעות איך לעשות את זה ומכירות את השיח, יכולות לייעץ, לשבת לכתוב ביחד תכנים.

<מנדי מיכאלי: והייתי מציעה בשלב הזה שני אפיקי פעולה.

<מנדי מיכאלי: בטווח הארוך, אנחנו לא מחפשים לקחת את האחריות מהידיים של המחנכים והמחנכות.

<מנדי מיכאלי: זה צריך לשבת שם, הם צריכים להכיר את התוכן.

<מנדי מיכאלי: בני הנוער שיושבים בכיתות צריכים להרגיש בנוח במרחב בטוח לדבר עם המחנכים והמחנכות שלהם.

<מנדי מיכאלי: עד שנכשיר אותם, כנראה שייקח כמה שנים טובות, אז אפשר לבנות הכשרה, לעבוד על זה ולהחליט שאין מורה או מורה במערכת החינוך או אנשים שנכנסים למערכת החינוך, שלא עוברים את התוכן הזה.

<מנדי מיכאלי: זה לא הגיוני.

<מנדי מיכאלי: ובינתיים צריך לעשות גם משהו ברמה המיידית, כי ייקח 5, 10 שנים, לא יודעת.

<מנדי מיכאלי: מעולם לא בניתי תכנית למשהו, הכשרה של כל המורים בארץ, אבל בינתיים יהיו עוד עשרות אם לא מאות אלפי ילדים ובני נוער שיעברו במערכת החינוך והם להט"בים והם חווים שונות מגדרית, או ברמת הנטייה המינית ולא יהיה להם מענה, בגלל שהמורה עוד ארבע שנים מתוכנן לעבור הכשרה.

<מנדי מיכאלי: אז אפשר גם עכשיו לייצר מנגנון כלשהו, שבו גופי המקצוע שקיימים ויודעים לעשות את ההכשרה הזאת, ייכנסו במיידי לבתי הספר ולאקדמיות להכשרה לחינוך.

<קריאה: נכון, וההכשרות האלה קיימות.

<קריאה: הן ישנן.

<מנדי מיכאלי: נכון.

מירב בן ארי: תודה, תודה רבה.

מירב בן ארי: איתי ומיכל, תלמידי תיכון וחניכי איגי.

<איתי אחון זאדה: אני אתחיל.

<איתי אחון זאדה: אני תלמיד חטיבה קודם כל.

<איתי אחון זאדה: אני בן 14.

מירב בן ארי: מאיפה?

<איתי אחון זאדה: אני עברתי לדמוקרטי בעקבות אלימות פיזית ומילולית של תלמידים.

<איתי אחון זאדה: אפילו פעם אחת שברתי את היד, הלכתי לבית חולים, אמרתי שנפלתי מהאופניים.

<איתי אחון זאדה: אני אתחיל.

<איתי אחון זאדה: שלום.

<איתי אחון זאדה: שמי איתי אחון זאדה.

<איתי אחון זאדה: אני בן 14.

<איתי אחון זאדה: יצאתי מהארון בגיל 13.

<איתי אחון זאדה: היום באתי לדבר עם מיכל מטעם איגי, כדי לייצג את הנוער הגאה בארץ.

<איתי אחון זאדה: היום ברצוני לדבר על נער טרנס ג'נדר שישתמש בשמו הבדוי אמיר, מכיוון שאני לא קיבלתי אישור להשתמש בשמו.

<איתי אחון זאדה: אמיר הוא נער טרנס ג'נדר מאזור צפון מרכז הארץ, שפנה למורתו המועדפת וביקש ממנה לפנות אליו בלשון גבר, מאשר מתבקש לפי המגדר שלו.

<איתי אחון זאדה: המורה נענתה בשלילה ואמרה לו שהוא חולה.

<איתי אחון זאדה: בעקבות התקרית מצבו הנפשי של אמיר התדרדר ואמיר עבר לפגיעה עצמית.

<איתי אחון זאדה: אני שואל פה בעצם, אם אותה מורה הייתה עוברת הכשרה והייתה יודעת מה להגיד, להפריד בין האישי למקצועי, אולי באותו הרגע, במצב הרגיש הזה של אמיר, אולי המצב היה אחר.

<איתי אחון זאדה: אולי אמיר היום היה נער שמח ובלי חתכים על הידיים ובלי צלקות.

<איתי אחון זאדה: זאת השאלה שאני רוצה היום להשאיר על השולחן.

<איתי אחון זאדה: תודה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

<מיכל דיוקמן: שלום לכולם.

<מיכל דיוקמן: קוראים לי מיכל, אני בת 17.5 ואני תלמידת תיכון מנתניה.

<מיכל דיוקמן: הייתי רוצה להציג עוד נקודת מבט.

<מיכל דיוקמן: את האמון שלי במערכת החינוך אני איבדתי כשהייתי בכיתה ט'.

<מיכל דיוקמן: באותם הימים הייתי במצב די רגיש, כי רק התחלתי לגלות את המיניות שלי והבנתי שפשוט אין לי למי לפנות והייתי צריכה את האוזן הקשבת הזאת.

<מיכל דיוקמן: לא מצאתי מורה אחד באותם הימים, שיכול לבוא ולהקשיב לי ולהיות שם בשבילי.

<מיכל דיוקמן: כשהגעתי לתיכון, אני בעצם הבנתי שאם אני רוצה להשיג תמיכה ראויה או להביא תכנית הסברה, אני אאלץ לרדוף אחרי גורמים בבית הספר שלי.

<מיכל דיוקמן: שנתי הראשונה בתיכון בוזבזה על תחנונים שהיו ממילא חסרי סיכוי.

<מיכל דיוקמן: למה אני, בתור תלמידת תיכון, צריכה לדאוג לזה שיביאו תמיכה רגשית לכל החברים שלי, ויש לי 20 להט"בים שאני יודעת עליהם בבית הספר שלי.

<מיכל דיוקמן: למה אני צריכה לדואג לזה?

<מיכל דיוקמן: למה אני, כשהייתי בכיתה י', הייתי צריכה להתעסק בזה ולרדוף אחרי אנשים?

<מיכל דיוקמן: מערכת החינוך מתעלמת מאיתנו והמצרכים שלנו בבוטות, כי הכי קל זה להשתיק את מי שפשוט לא מסוגל לדבר.

<מיכל דיוקמן: את כל אותם הנערים שנמצאים עמוק בארון ומפחדים לדבר או לשתף.

<מיכל דיוקמן: אחרי הרצח במצעד הגאווה בירושלים, הנוער הלהט"בי חזר לספסל הלימודים שבור וכאוב.

<מיכל דיוקמן: רבים מאיתנו היו זקוקים לסיוע נפשי.

<מיכל דיוקמן: אף אחד לא טרח לעסוק במה שעבר עלינו, ועובדה שחלק מאיתנו עדיין מלקקים את הפצעים.

<מיכל דיוקמן: על חברים שלי, בעיקר אלה שהיו במצעד, עברה עליהם תקופה מזעזעת.

<מיכל דיוקמן: יש לי חברים שהגיעו למצבים של אובדנות.

<מיכל דיוקמן: יש לי חברים שעדיין יש להם התקפי חרדה בגלל זה וזה לא נראה לי הגיוני שלא קיבלנו תמיכה רגשית בבית הספר.

<מיכל דיוקמן: במקום זה התקיימה, לפחות בכיתה שלי, שיחה שלא הייתה רלבנטית.

<מיכל דיוקמן: אף אחד לא התעסק באיך הרגשנו, במה קרה לנו.

<מיכל דיוקמן: אף אחד לא התעסק במה זה אומר עלינו כחברה בכלל.

<מיכל דיוקמן: הגיע הזמן שמערכת החינוך תיתן מענה ראוי לכלל בני הנוער על ידי הכשרת הצוות החינוכי.

<מיכל דיוקמן: זה נראה לי בסיסי.

<מיכל דיוקמן: זה לא הגיוני שאני וחברים שלי נצטרך להתמודד לבד.

<מיכל דיוקמן: לא משנה אם זה מישהו שמתמודד עם הנטייה המינית שלו, עם הזהות המגדרית, לכולם מגיעה תמיכה וזה לא נראה לי הגיוני.

<איתי אחון זאדה: אם אפשר להוסיף משהו?

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: כן, איתי.

<איתי אחון זאדה: אני רוצה להגיד ששנה שלמה הייתי בחטיבת בן צבי בקריית אונו וכל השנה הזאת, גם בשבוע הגאווה וגם אחרי זה, כשעזבתי את בית הספר וגיליתי אחרי הרצח של שירה, שכל השנה וחצי האלה, בכל בית הספר לא הוזכרה פעם אחת המילה הומו, חוץ מבאקט של קללה.

<איתי אחון זאדה: וזה משהו שצריך לעבוד עליו.

<איתי אחון זאדה: ואני רוצה להגיד גם, שכשיצאתי מהארון מול המורה שלי, זכיתי לזלזול ולא מקצועיות, וזה במצב הכי רגיש שלי בתור נער שיוצא עכשיו מהארון וצריך להתמודד עם הפגיעה של החברה בי, ולבוא למורה ולקבל ממנו את הזלזול הזה, זה הדבר הכי קשה שיש לנער כמוני.

<מיכל דיוקמן: יש אפשרות להוסיף?

מירב בן ארי: לא, זהו.

מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע את יאיר מארגון מעברים, בבקשה.

<יאיר: היי, שמי יאיר.

<יאיר: אני לומד בבית ספר בית אקשטיין לחינוך מיוחד ורציתי לחלוק אתכם את החוויות שלי עם הקונפליקט התמידי שלי אל מול המגדר והזהות המינית שלי.

<יאיר: רציתי שתתארו לעצמכם מצב בו הבן שלכם מרגיש לראשונה חלק מהחברה רק בגיל 14.

<יאיר: תארו לכם כמה שנים בבוקר, כשנפרדתי מההורים, הלכתי למקום שבו הרגשתי לא רצוי, לא מובן.

<יאיר: תתארו את הילד שלכם במשך 10 שנים, תשע שעות ביום, צריך לספוג עלבונות ולהתפלל שהסיוט ייגמר ויוכל לחזור למקום היחיד שבו הוא מרגיש מוגן ובטוח – הבית שלו.

<יאיר: מאז שאני זוכרת את עצמי, מצאתי את עצמי שונה מהסביבה הנורמטיבית שהקיפה אותי, עד כדי תחושות ניכור קשות ודחייה אשר עלו מהסביבה הבית ספרית שבה הייתי.

<יאיר: למרות זאת, מעולם לא זכיתי לתמיכה והכלה מערכתית חינוכית.

<יאיר: ויותר מכך, גם המערכת החינוכית בבית הספר לא הכילה את קשיי.

<יאיר: רק חבר שהכרתי דרך פייסבוק היה רגיש מספיק בשביל לראות נער במצוקה ולשלוח אותו לאיגי.

<יאיר: כמה שנים הייתי בודד ומנוכר עד שחבר אחד אמר מה שבית ספר או מערכת חינוך שלמה לא ידעו להגיד במשך 10 שנים שלמות.

<יאיר: אחרי שנתיים באיגי יצא לי לזכות ולהכיר את ארגון מעברים, מקום בו אני מרגיש שייך, מקובל ואהוב.

<יאיר: בארגון מעברים דואגים לתמיכה רגשית לנוער במצבי, תומכים בדירות מעבר לאלה שנזרקו מהבית בגלל נטייתם המגדרית.

<יאיר: - - - על מנת להרגיש חלק מהחברה הזאת, חלק ממדינת ישראל.

<יאיר: לצערי כיום הארגון בנוי כיום בעיקר על תרומות ומתנדבים ולא מקבל את המשאבים הדרושים לו כדי לתת מענה.

<יאיר: בגלל מה שעברתי במערכת החינוך, אני חושב שזה חשוב ואפילו מאד, ואפילו חובה, להכשיר גננות, מורים, למען תלמידים להט"בים כדי שכל אחד או אחת, יוכלו להיות הם עצמם בגלל מי שהם.

<יאיר: תודה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: בן כמה אתה?

<יאיר: 15.5.

מירב בן ארי: מאיפה אתה בארץ?

<יאיר: מהשרון.

מירב בן ארי: תודה ששיתפת אותנו.

מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע גם את מיקי, ממעברים, בבקשה.

מירב בן ארי: חשוב לי לשמוע את כל הארגונים.

מירב בן ארי: גם מי שמהארגונים שעוד רשום, הוא ידבר.

מירב בן ארי: פשוט אני לקחתי קצת נציגות.

<מיכאל רייך: טוב, אז אני אספר קצת על החוויה האישית שלי.

<מיכאל רייך: שלום, קוראים לי מיכאל רייך.

<מיכאל רייך: אני בן 18 ומתנדב כרגע בשנת שירות.

<מיכאל רייך: עד לפני כחצי שנה למדתי בתיכון למדעים ואומניות בירושלים, ולמרות שזה נחשב לבית ספר מוצלח ופתוח, את שלוש שנות התיכון שלי העברי בקושי רב.

<מיכאל רייך: אמנם רוב חברי הגיבו בהבנה לתהליך שעברתי, אך ההנהלה וצוות בית הספר גילו חוסר הבנה והציבו מכשולים פעם אחר פעם, כאשר ניסיתי לספר להם שאני גבר.

<מיכאל רייך: השיא הגיע כאשר רוב המגמה דאז קיבל התקף חרדה כאשר סיפרתי לו.

<מיכאל רייך: אחריו - סליחה, קצת קשה לי.

מירב בן ארי: בסדר גמור.

<מיכאל רייך: כאשר לאחריו ניסיתי להתאבד מתוך בלבול, כעס וייאוש.

<מיכאל רייך: ניסיון שכמעט ולא קיבל התייחסות מצד הצוות.

<מיכאל רייך: אני מאמין שאם צוות המורים היה עובר הדרכה בנושא והיו יודעים בפני מי או מה הם עומדים, החוויה שלי ושל רבים אחרים הייתה טובה בהרבה.

<מיכאל רייך: הצורך בהעלאת המודעות אצל הצוות החינוכי, בין אם בבתי הספר ובין אם בגנים, הוא חשוב מאין כמוהו.

<מיכאל רייך: אני מבקש מכם, עזרו לאנשי החינוך שלנו, כדי שאף אחד לא יצטרך לעבור את מה שאני עברתי.

מירב בן ארי: תודה רבה, מיכאל, מיקי, תודה רבה.

מירב בן ארי: את רוצה להתייחס לדברים?

מאיר כהן: גברתי.

מירב בן ארי: בבקשה, חבר הכנסת מאיר כהן.

מאיר כהן: לפני שאנשי משרד החינוך יתייחסו.

מאיר כהן: שלום לכולם, גברתי יושבת הראש, חברות הכנסת, חברי הכנסת.

מאיר כהן: אני עוצם עיניים ואני חושב שאני נמצא לפני 20 שנה כמנהל בית ספר במשרד החינוך.

מאיר כהן: שום דבר לא השתנה.

מאיר כהן: זה מוציא אותי מכלים.

מאיר כהן: עכשיו שוב, אני לא-.

מאיר כהן: תמיד מגיעה הגברת משפ"י והיא הופכת להיות לשק האגרוף בכמה ועדות.

מאיר כהן: אז זה לא אישי נגדי, חס ושלום.

מאיר כהן: אני משער שאת עושה כמיטב יכולתך, אבל שום דבר לא השתנה במשרד החינוך.

מאיר כהן: שום דבר.

מאיר כהן: אנחנו יושבים כל שנה ושומעים את אותם הדברים.

מאיר כהן: זה המקום היחיד שבו כל הקהילה נמצאת ושם צריך לעשות הכשרות אמיתיות.

מאיר כהן: אי אפשר.

מאיר כהן: לפני שבאתי לכאן אני בדקתי בסמינר קיי, בדקתי במכללות בדרום.

מאיר כהן: אין שום דבר משמעותי שמכשיר את המורים.

מאיר כהן: הייתי מנהל בית ספר בדימונה.

מאיר כהן: הקושי הוא כפול ומכופל בתוך מערכת החינוך.

מאיר כהן: הקושי הוא כפול ומכופל בתוך משפחות מסורתיות.

מאיר כהן: וכבר אז, ואמר כאן מישהו, שהכל תלוי בפרסונה.

מאיר כהן: במקום שיש מנהלת בית ספר עם רגישות, אז יש שיח.

מאיר כהן: במקום שיש מורה או מורה רגישות, יש שיח.

מאיר כהן: לצערי הגדול, משרד החינוך עדיין לא מבין את - - -

מירב בן ארי: סליחה אדוני, תמשיך.

מאיר כהן: לצערי הגדול משרד החינוך עדיין לא הבין את הקושי של חלק מהתלמידים והתלמידות.

מאיר כהן: ויש תופעות מחרידות שלא מגיעות לתקשורת.

מאיר כהן: יש אמירות חסרות תקדים של מורים.

מאיר כהן: אנחנו שומעים את זה מהבנים שלנו, מהילדים שלנו, אנחנו שומעים את זה כחברי כנסת.

מאיר כהן: מגיעים אלינו מכתבים על התבטאויות קשות מאד, כולל של מנהלי בתי ספר, של לחפש איזו דרך לשלוח אותם מבית הספר, שחס וחלילה לא יצטרכו להתמודד.

מאיר כהן: ולכן, כשאנחנו באים לעיר הגדולה, גברתי יושבת הראש, לא פלא שבמטרופולין מתנקזים כולם.

מאיר כהן: כי שם לפחות אפשר למצוא את הארגונים.

מאיר כהן: כי שם לפחות אפשר למצוא פעילות הרבה יותר לעומק ואפשר למצוא אנשים שיקשיבו לך.

מאיר כהן: אז בראש ובראשונה אני פונה למשרד החינוך ולשפ"י ולשר החינוך שהיה צריך להיות כאן.

מאיר כהן: כאן.

מאיר כהן: הוא היה צריך לשבת בראש השולחן הזה ולשמוע את הילדים, כי זאת המערכת שלו.

מאיר כהן: הוא לא יצליח, מה שלא נעשה, זאת מערכת החינוך האמיתית על כל רבדיה, על כל השונות שלה.

מאיר כהן: ולכן אני אומר – ובזה אני מסיים – משרד החינוך תתעוררו.

מאיר כהן: תמסרי את המסר הזה לאנשים.

מאיר כהן: תמסרי את המסר הזה לשר, למנהלי המחוזות, למנהלי בתי הספר.

מאיר כהן: עושים ארבעה ימים על אחדות ירושלים ושישה ימים על מלחמות ישראל ואפילו לא שעה אחת על השונות בתוך החברה, ועל הצורך להחזיק את הילדים האלה ולא להתייחס אליהם כאל ילדים חורגים של אלוהים ולחפש לדחוף אותם.

מאיר כהן: היום אני אומר לך גברתי יושבת הראש, מנהלי בתי ספר שאני מכיר והם טובים ומצוינים, מודדים אותם בכמה אחוזי בגרות יש, לא מודדים אותם כיצד הם מתמודדים עם השונות בתוך בית הספר שלהם ומה הרמה הערכית ומה ההתייחסות ומה הכבוד.

מאיר כהן: בין אם יש להם ילדים מהקהילה הגאה ובין אם יש להם ילדים ערבים או ילדים שלא נראים וחושבים אחרת כמו מה שבית הספר משדר.

מאיר כהן: ותודה רבה לכם על היום הזה.

מירב בן ארי: תודה, חבר הכנסת מאיר כהן.

מירב בן ארי: אני רק כן אוסיף, כי התייחסת לעניין של שר החינוך.

מירב בן ארי: לצערי זה כבר 20 שנה.

מירב בן ארי: דיברת על זה.

מירב בן ארי: אז נכון ששר החינוך היה צריך לשבת פה, אבל מצד שני, נקראה שלצידו היו צריכים לשבת עוד עשרה לפחות מה-10-20 שנה - - -

מאיר כהן: אין חשוב יותר ממשרד החינוך.

מירב בן ארי: זו תופעה ולפני שהם יתייחסו, אני רוצה לשמוע את זהורית שורק, פעילה בשב"ל – הסברה של הארגונים הדתיים, בבקשה.

<זהורית שורק: שלום לכם.

<זהורית שורק: תודה רבה רבה רבה על היום המדהים הזה לכל המארגנים, ואם היו מחיאות כפיים, אז הייתי שמחה שהן יהיו דווקא כאן לאנשים שטרחו ועמלו על היום הזה.

<זהורית שורק: קוראים לי זהורית שורק, אני פעילה בשב"ל – ראשי תיבות של – שהכל ברא לכבודו.

<זהורית שורק: אני מרצה למורים במקצועי ואני גם יושבת ראש המטה הגאה של יש עתיד.

<זהורית שורק: חשוב לי לספר על הפעילות של שב"ל.

<זהורית שורק: כל מה ששמעתם כאן, כל מה ששמעתם כאן מכל האנשים והילדים ובני הנוער, עכשיו תיקחו את הדבר הזה, את כל הסיפורים האלה, ותעצימו אותם לתוך חברה דתית, שמרנית, שיש לה פסוק שמהדהד ועל הקיר בגדול שמדבר על משכב זכר.

<זהורית שורק: זו הסיטואציה של החברה שבה אני חיה, של החברה שהילדים אצלנו מתמודדים איתה.

<זהורית שורק: הפעילות שלנו בתוך ארגון שב"ל נעשית מאחורי הקלעים.

<זהורית שורק: בעברי, כשהייתי בחוש"ן והעברתי פעילויות חוש"ן ואז נפגשנו עם תלמידים, בציבור הדתי אנחנו לא מצליחים להגיע לבני הנוער.

<זהורית שורק: לא מצליחים לדבר איתם.

<זהורית שורק: אנחנו מדי פעם מדברים עם צוותים חינוכיים, עם רבנים, עם מכינות, עם שש"נ, אבל לא מצליחים להגיע לבני הנוער.

<זהורית שורק: כשאני יצאתי מהארון הייתי בת 29.

<זהורית שורק: הייתי כבר נשואה עם שני ילדים, בת 29, כשגיליתי על עצמי שאני לסבית.

<זהורית שורק: לא ידעתי את מי לשאול.

<זהורית שורק: אצלנו בציבור הדתי הולכים ושואלים רב, אבל לא חשבתי ללכת לשאול רב, כי זה היה נשמע לי לא הגיוני, אז שאלתי את הרב הכי קרוב שאני מכירה, וזה רב גוגל וכשהקלדתי בגוגל לסביות דתיות, הייתי בטוחה שגוגל יעשה לי כזה פחחח, נראה לך?

<זהורית שורק: אין דבר כזה בכלל.

<זהורית שורק: לשמחתי, גוגל ענה שיש דבר כזה.

<זהורית שורק: היה ארגון שהגעתי אליו לראשונה, ארגון בת קול, וזה הארגון שבתוכו צמחתי למה שאני היום.

<זהורית שורק: זה ארגון שנתן לי המון המון כוח וזה ארגון שבזכותו יכולתי להיות הרבה יותר חזקה, הרבה יותר במקום שבו אני נמצאת.

<זהורית שורק: ולכן הארגונים שלא נמצאים כאן ומדברים על חינוך, הם הארגונים שמעצימים את המקום שלנו.

<זהורית שורק: ואחר כך, לפני שמונה שנים הגעתי לשב"ל.

<זהורית שורק: אני אספר סיפור אחד על שב"ל, שבו נפגשתי.

<זהורית שורק: אני מעבירה המון המון פעילויות.

<זהורית שורק: בערך יוצא לי להעביר פעילות פעם בשבוע במשך שמונה שנים, תחשבו כמה פעילויות העברתי, כולל צוותים חינוכיים.

<זהורית שורק: הגעתי פעם אחת לפעילות, סיפרתי כמו תמיד את הסיפור שלי ואני רואה מישהי שזזה ככה בכיסא בחוסר נוחות, ממש.

<זהורית שורק: לקראת סוף הסיפור היא מתחילה לבכות.

<זהורית שורק: הבנתי.

<זהורית שורק: היום אני מבינה, הסיפור מרגש ובאמת ההתמודדות היא לא פשוטה.

<זהורית שורק: בסוף הפעילות היא ניגשת אלי ואומרת לי תגידי לי, את לא זוכרת אותי?

<זהורית שורק: אמרתי לה אני ממש מתנצלת, אבל לא.

<זהורית שורק: היא אומרת לי הייתי מורה שלך בבית הספר.

<זהורית שורק: אמרתי לה אני ממש מתנצלת, היא אומרת לי כן, הייתי מורה לאחד המקצועות, לא המחנכת.

<זהורית שורק: לא זכרתי אותה.

<זהורית שורק: ואז היא אמרה לי – אני כל כך מצטערת שנאלצת לעבור את כל הדרך חתחתים הזאת כדי להגיע ולהיות מי שאת.

<זהורית שורק: וזאת בדיוק הנקודה כאן.

<זהורית שורק: אנחנו נאלצים לעבור המון בדרך, רק כדי להגיד אנחנו מי שאנחנו.

<זהורית שורק: ובמקום הזה, אנחנו צריכים לבקש ממשרד החינוך עזרה גם להיכנס למוסדות חינוך דתיים.

<זהורית שורק: אז אני מבינה את הקושי, אני יודעת, בתוך עמי אני יושבת, אבל אם תהיה הנחיה שלכם, והאמת שכבר נפגשנו איתם פעם, נפגשנו עם חמ"ד עוד בתקופה ששנלר היה חבר כנסת.

<זהורית שורק: דיברנו, ביקשנו לדבר עם צוותים חינוכיים.

<זהורית שורק: מספיק לי שמחנך לא יעמוד בכיתה ויגיד שזה תועבה ודינו של אותו נער למות, להיסקל או כל צורת מוות אחרת שנוחה ככה לזרוק לחלל האוויר, זה יעשה את השינוי.

<זהורית שורק: אני ממש ממש אשמח לשתף פעולה.

<זהורית שורק: הארגון שלנו ממש ישמח לכתוב תכניות, להיכנס בפנים.

<זהורית שורק: תעזרו בנו, אנחנו פה, אנחנו מספיק חזקים כדי להגיד אנחנו פה ועכשיו גם אחרים צריכים לדעת את זה.

<זהורית שורק: תודה לך.

מירב בן ארי: תודה לך.

מירב בן ארי: חברת הכנסת יעל גרמן, בבקשה, אחת מיושבת ראש השדולה.

מירב בן ארי: ואני גם רוצה להגיד לך משהו, חברת הכנסת גרמן.

מירב בן ארי: לפני שהגעתי לכנסת אני ויעל עשינו פרויקט מדהים לנוער בסיכון, בהרצלייה, מרכז שאני הקמתי, ובאמת חברת הכנסת גרמן נתנה לי גב מלא להקמת המרכז, ובזכותה מאות נערים כבר מקבלים הזדמנות.

מירב בן ארי: למה אני מספרת את זה?

מירב בן ארי: כי לפני שהגעת, דיברו כאן על עיריית הרצלייה.

מירב בן ארי: מכיוון שאני משוחדת בכל מה שקשור לעיריית הרצלייה, חשוב לי שתדעי שהפרויקט היחיד בארץ שמסייע, אני אגיד לכם את כל מה שלמדתי מכם, שבעצם נתן תכנית לגננות, והנה את רואה, יש פה גם ספרים מאד יפים, הוא בעיריית הרצלייה בלבד.

מירב בן ארי: אז את יכולה להתגאות, כי זו העיר שלך.

מירב בן ארי: ראשת העיר.

מירב בן ארי: מהיכרות אני יודעת גם שעשית שם מהפיכה.

מירב בן ארי: אז ייאמר לזכותך, 130 גננות מעיריית הרצלייה, העיר היחידה בארץ שעשתה תכנית ליווי לגננות.

יעל גרמן: קודם כל תודה רבה על דברי הפתיחה המעודדים האלה.

יעל גרמן: אני מתנצלת, כי אני פותחת בעוד דקה את הישיבה בוועדת הפנים.

יעל גרמן: כמו שאתם יודעים, יש לנו היום שמונה ועדות, אבל אני רוצה להודות לך על כך שלקחת את היושבות ראש, ואני נורא מעריכה את חברי הכנסת שנמצאים כאן ואני כאן כדי לומר שזה יום היסטורי.

יעל גרמן: זה יום היסטורי, כי יושב ראש הכנסת והכנסת באה ואמרה שהיא מכירה ביום הזה.

יעל גרמן: פעם ראשונה שהכנסת באה ואומרת יש יום למען זכויות הקהילה הגאה.

יעל גרמן: וזה בעיני רגע פשוט אדיר, שאני חושבת שלפני שבע שנים, כאשר ניצן הורוביץ הקים את השדולה הראשונה, היא לא נקרא השדולה, היא נקראה השדולה נגד להט"בפוביה, נדמה לי זה היה השם שלה.

יעל גרמן: כשהוא הקים את זה, הוא לא היה מאמין שזה יקרה והוא יהיה היום.

יעל גרמן: אני משערת לעצמי שדיברו על מערכת החינוך ועל משרד החינוך.

יעל גרמן: אני רוצה לדבר אליכם, אל בני הנוער.

יעל גרמן: אתם שווים לכל דבר ועניין, וזה לא צריך לעניין אף אחד אם גבר אוהב גבר, אם אישה אוהבת אישה, אם גבר שנולד בגוף של גבר מרגיש כאישה או אישה שנולדה בגוף של אישה מרגישה כגבר.

יעל גרמן: זה לא משהו כהוא זה.

יעל גרמן: לא את הכישרונות ולא את יכולת ההצלחה ולא את טוב הלב ולא שום דבר.

יעל גרמן: ואנחנו כאן כדי לגרום לכך שכל החברה, גם בתוך מערכת החינוך וגם מחוץ לחינוך, יבינו שלא נטייה מינית ולא זהות מגדרית משנה את זהותו של האדם.

יעל גרמן: אז תהיו גאים במה שאתם ואנחנו מאחריכם.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: אני חרגתי מהרגלתי על מחיאות הכפיים, בגלל שהיא יושבת ראש השדולה.

מירב בן ארי: אני יודעת שאתם מעריכים את חברי הכנסת שנמצאים כאן, הערכתכם ברורה.

מירב בן ארי: בבקשה, חבר הכנסת אמיר אוחנה.

<אוחנה אמיר - הליכוד: בוקר טוב.

מירב בן ארי: כבוד בשבילי אגב גם, שאתה יושב פה.

<אוחנה אמיר - הליכוד: הכבוד כולו שלי.

<אוחנה אמיר - הליכוד: תודה גברתי יושבת הראש על ניהול הוועדה הזו.

<אוחנה אמיר - הליכוד: תודה לכם חברי, חברי הכנסת, חברות הכנסת המשתתפים והמשתתפות.

<אוחנה אמיר - הליכוד: אמר חברי הטוב, חבר הכנסת מאיר כהן, שהוא נזכר בימיו כמנהל בית ספר ו-20 שנה כלום לא השתנה.

<אוחנה אמיר - הליכוד: תראו, עברו הרבה מים בנהר ב-20 השנה הללו.

<אוחנה אמיר - הליכוד: כנס כזה לא יכול היה להתחולל לפני 20 שנה.

<אוחנה אמיר - הליכוד: למעשה, בכנסים הראשונים שהנהיגה אז שולמית אלוני, יעל דיין תיבדל לחיים ארוכים, היו מריבות וויכוחים לא בין קואליציה לאופוזיציה על מי עשה יותר למען הקהילה או מי יעשה יותר למען הקהילה, אלא בין גורמים מאד מאד להט"בפובים, לבין אותן חלוצות, שאת שמותיהן אמרתי וחלוצים נוספים שהצטרפו אליהן לאורך השנים.

<אוחנה אמיר - הליכוד: אם השיח בעבר היה, אני מצטט – נטפל בהם כמו בשפעת העופות – סוף ציטוט, היום אנחנו כמעט ולא שומעים דברים כאלה, בטח לא בכנסת.

מאיר כהן: זה לא אומר שזה לא נאמר.

מאיר כהן: הם מפחדים להגיד, אבל זה נאמר.

<אוחנה אמיר - הליכוד: אז קודם כל זה שהצלחנו להכניס את ההומופובים לארונות, זה כבר הישג.

<אוחנה אמיר - הליכוד: אנחנו עושים טיפולי המרה ללה"טבפובים על בסיס קבוע.

<אוחנה אמיר - הליכוד: אז כן, אני חושב שדברים השתנו.

מירב בן ארי: אתה יודע מה אומרים על ההומופובים הכי גדולים.

<אוחנה אמיר - הליכוד: אה, טוב זה, אני לא פסיכולוג.

מירב בן ארי: אני רק אומרת.

<אוחנה אמיר - הליכוד: אני לא פסיכולוג.

<אוחנה אמיר - הליכוד: אז כן דברים משתנים, למעשה לא רק בחקיקה אלא גם ביחס החברתי.

<אוחנה אמיר - הליכוד: אני זוכר את התקופה שבה אני הבנתי שאני נמשך לבני מיני.

<אוחנה אמיר - הליכוד: זה היה בסוף שנות ה-80, תחילת שנות ה-90 ואני נער צעיר.

<אוחנה אמיר - הליכוד: לא היה לי גוגל, לא הייתה לי ויקיפדיה.

<אוחנה אמיר - הליכוד: אפילו לא ידעתי שיש לזה שם, לא ידעתי שיש לזה מילה, למה שאני מרגיש.

<אוחנה אמיר - הליכוד: אני חושב שהיום בני נוער פחות ופחות נאלצים להתמודד עם חוסר הידע הזה.

<אוחנה אמיר - הליכוד: זאת אומרת לכל הפחות, אנחנו יכולים להגיד שאנחנו בוודאי פתוחים, חשופים יותר למידע, וזה נכון גם אלינו, בני ובנות קהילת הלהט"ב, וגם לזולתנו.

<אוחנה אמיר - הליכוד: ככה שהבורות הולכות ופוחתת, וכשהבורות הולכת ופוחתת, כך גם השנאה, כך גם הכעס, הזעם שהוא לפעמים, כמו שראינו בקיץ האחרון, עז עד מוות.

<אוחנה אמיר - הליכוד: כן, יש שינוי וכן יש עוד לאן ללכת.

<אוחנה אמיר - הליכוד: זה לא שהגענו למנוחה ולנחלה, בוודאי שלא.

<אוחנה אמיר - הליכוד: יש לנו עוד הרבה לאן להתקדם.

<אוחנה אמיר - הליכוד: אני חושב שהעובדה שהמילה הומו עדיין נאמרת כקללה, אם לא הקללה הכי נפוצה במרחב הציבורי – הומו, קוקסינל - שלל קללות שאנחנו מכירים מהרחוב, מבתי הספר, מהגנים, מהצבא, זה דבר שצריך לטפל בו, והדרך לטפל בו היא בעיקר בעיני נראות.

<אוחנה אמיר - הליכוד: העובדה שאנחנו, טרנסים, טרנסיות, הומואים, לסביות, בי, נמצאים כאן בפנים גלויות ולא תחת טשטוש ולא תחת הסוואה ומדברים על החיים שלנו, על מי שאנחנו, על מה שאנחנו רוצים, על מה שאנחנו מקווים, יש בה הרבה כדי לבער את הדעות הקדומות.

<אוחנה אמיר - הליכוד: יש בה הרבה כדי להביא את החברה למקום טוב יותר, מקום מבין יותר, מקום פתוח יותר.

<אוחנה אמיר - הליכוד: ואנחנו לא שוכחים, וזה בעיני אולי הנקודה הכי כואבת, את הנתון הנורא והמזעזע שכיום בקרב בני הנוער הלהט"בים, אחוז המתאבדים או המנסים להתאבד הוא גבוה פי שלושה משיעורם באוכלוסייה.

<אוחנה אמיר - הליכוד: בדבר הזה אנחנו חייבים לטפל.

<אוחנה אמיר - הליכוד: והדרך לטפל, אנחנו בוועדת החינוך כרגע, היא וודאי - ובכך אני מצטרף לדברים שנאמרו כאן כבר קודם - פשוט לדבר על זה ולהסביר מגיל צעיר, מגיל קטן, שיש אנשים שנמשכים לשאינם בני מינם ויש אנשים שנמשכים לבני מינם ויש אנשים, כמו שאמרנו, שנולדו בגוף של גבר אבל עם זהות נשית ולהיפך, וזה בסדר, וזה לא דבר שיש לתקן אותו, אלא זה דבר שצריך לקבל אותו ולאהוב אותו, כמו שאנחנו אוהבים את זולתנו.

מירב בן ארי: את החברה צריך לתקן.

<אוחנה אמיר - הליכוד: בדיוק, את החברה צריך לתקן, את הדעות הקדומות.

<אוחנה אמיר - הליכוד: כמו שאמרתי, את השנאה, את הדברים הללו צריך לתקן ורצוי מגיל כמה שיותר צעיר.

<אוחנה אמיר - הליכוד: זה לא צריך להיות עניין של חינוך מיני בהכרח לפני ההתפתחות המינית, אבל כן, חינוך, חינוך נקודה.

<אוחנה אמיר - הליכוד: אני מאד מודה לכם שטרחתם והגעתם הנה.

<אוחנה אמיר - הליכוד: זה באמת יום מיוחד ,זה באמת יום היסטורי.

<אוחנה אמיר - הליכוד: היו כנסים להט"בים בעבר, אבל יום כזה, שבו כמעט כל ועדות הכנסת מקיימות דיונים בתחומים הרלבנטיים גם לקהילת הלהט"ב וגם לאותה ועדה, זה דבר חסר תקדים.

<אוחנה אמיר - הליכוד: אני מודה גם ליושבות ראש השדולה הלהט"בית, שהחל מהשבוע שעבר באופן רשמי גם הצטרפה אליהן חברת הכנסת שרן השכל מהליכוד, וגם ליושב ראש הכנסת, שאיפשר את היום הזה.

<אוחנה אמיר - הליכוד: תודה לכם.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע את אודי לדרגור, יושב ראש עמותת אבות גאים.

מירב בן ארי: אוקיי.

מירב בן ארי: אייל מג'ר, מקים הפורום הגאה לאנשי ונשות חינוך פורמאלי, בוא תצטרף לשולחן.

מירב בן ארי: בבקשה.

<אייל מג'ר: שלום.

<אייל מג'ר: תודה רבה על הרשות לדבר.

<אייל מג'ר: אני אייל מג'ר, אני מורה ללשון, הבעה ותיאטרון בבית הספר הדמוקרטי יחד שבשכונת ג'סי כהן בחולון.

<אייל מג'ר: לפני כמעט שלוש שנים הקמתי פורום של מורות, מורים, סייעות, סייעים, מנהלות, מנהלים, שכולם להט"בים.

<אייל מג'ר: המטרה של הפורום הזה, בהתחלה זו הייתה קבוצה חברתית ואז לאט לאט גיבשנו כל מיני מטרות, שאחת מהן זה לקדם את הסבלנות, הקבלה של להט"בים בבתי הספר, וזה לא רק תלמידים.

מירב בן ארי: איפה אתה מלמד?

<אייל מג'ר: בבית הספר הדמוקרטי יחד שבשכונת ג'סי כהן בחולון.

מירב בן ארי: ואיך העבודה שלך מול משרד החינוך?

<אייל מג'ר: משרה קטנה מדי, אם את רוצה ממש לדעת.

מירב בן ארי: את מכירה אותו?

מירב בן ארי: נעים מאד, תכירו.

<אייל מג'ר: שלום, שלום.

<אייל מג'ר: להלן משרד החינוך.

מירב בן ארי: אגב, הרבה פעמים בוועדות אני יוצרת חיבורים בין ארגונים, אז קודם כל חשוב שתכירו.

מירב בן ארי: זה בתור התחלה.

מירב בן ארי: תמשיך בבקשה, אייל.

<אייל מג'ר: אז חלק מהעבודה של הפורום הזה, הייתה בעצם תחרות של מרכזי פסגה שהם לא קשורים לשפ"י.

מירב בן ארי: כן, כן, אנחנו מכירים.

<אייל מג'ר: נכון, נכון.

<אייל מג'ר: והגשנו את עצמנו לתחרות הזאת והתקבלנו לכתוב ולבנות בעצם השתלמות של 30 שעות של קורס הכשרה על הקהילה הגאה למורים ולמורות כלליים, כפיילוט בחולון.

<אייל מג'ר: מחמאות להרצלייה, מחמאות גם לחולון.

מירב בן ארי: קיבלת.

<אייל מג'ר: אז לפיכך, במהלך החודש הקודם נפגשתי עם הרבה מאד נציגים מהארגונים שהיו כאן, שוחחנו, דיברנו וגיבשנו בעצם תכנית של השתלמות, של טעימות מכל מיני חלקים בקהילה הגאה.

<אייל מג'ר: עכשיו, יחד עם זאת, חושבים שזה הרבה זמן, אבל זה מעט מאד זמן להספיק לעבור על כל הקהילה הגאה.

<אייל מג'ר: אבל בכל זאת בתוך צו השעה שאתם אומרים שצריך להכשיר וצריך להכשיר וצריך להכשיר, חשוב להגיד שזה נעשה, אבל ההכשרה לוקחת זמן.

<אייל מג'ר: ולכן אני חושב שהמקום של הפעילויות של חוש"ן ושל - - -

מאיר כהן: מה זה, זה נעשה?

מאיר כהן: אתה מדבר על משהו לוקאלי של עיריית חולון.

<אייל מג'ר: לא, לא, פסגה זה - - -

מאיר כהן: אני יודע מה זה פסגה.

<אייל מג'ר: כן, זה מרכז של משרד החינוך.

מאיר כהן: אבל מי משלם את זה, מי מטפל בזה?

<אייל מג'ר: משרד החינוך דרך - - -

מאיר כהן: משרד החינוך לחולון?

<אייל מג'ר: לא בדיוק.

מאיר כהן: אלא?

<אייל מג'ר: התקבלנו כפיילוט בחולון ואחרי שזאת תהיה הצלחה מסחררת, נעבור לכל הארץ.

מאיר כהן: אה, אוקיי, עכשיו עושים פיילוט.

<אייל מג'ר: שנה הבאה, שנת תשע"ז.

מירב בן ארי: אז בניגוד למה שראינו עד היום, שזה מול שפ"י, שגם מנדי דיברה על זה - - -

<אייל מג'ר: נכון.

מירב בן ארי: מה שאתם עושים, הנה, את רואה, זה דווקא משהו שהיה אידיאל שלך ושבסופו של דבר כך זה גם אמור להיות, זה לא חלק מהשירות הפסיכולוגי אלא מול משרד החינוך.

<אייל מג'ר: נכון.

מירב בן ארי: אז בהמשך למה שחבר הכנסת מאיר כהן אמר, מי מממן את הפעילות?

<אייל מג'ר: משרד החינוך.

מירב בן ארי: את כל הפעילות במאה אחוז?

<אייל מג'ר: פסגה ומשרד החינוך.

מירב בן ארי: ואיך זה יוצא מחוץ לחולון?

<אייל מג'ר: את זה נראה שנה הבאה, כאשר נעשה את ההשתלמות, נראה כיתות, ובהתאם לזה בשאר הפסגות.

<אייל מג'ר: פסגות זה המקומות שעושים את הפרויקט.

מירב בן ארי: מה אתה צריך כדי שהפעילות שלך תצא מחולון?

מירב בן ארי: זו ועדת החינוך.

מאיר כהן: לא, לא, הוא אומר שאם הפיילוט יצליח אז.

מאיר כהן: פסגה זה מקום שמכשיר מורים, שממומן על ידי משרד החינוך.

מירב בן ארי: כש-.

מאיר כהן: לכשהוא יצליח.

<מנדי מיכאלי: ויהיה תקציב לכל הארץ?

<מנדי מיכאלי: זה הובטח לך?

<אייל מג'ר: הבטחות?

מירב בן ארי: טוב, אנחנו כוועדה נעקוב אחרי הנושא הזה.

<אייל מג'ר: מעולה.

מירב בן ארי: אני רוצה לדעת לאן זה מתפתח.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: חבר הכנסת יואל חסון, בבקשה.

יואל חסון: תודה רבה, בוקר טוב לכולם.

יואל חסון: תודה רבה לך גברתי יושבת הראש על ניהול הישיבה.

יואל חסון: אני מאד שמח על הישיבה החשובה הזאת ואני שמח גם על היום הזה, שכמו שנאמר פה קודם, הוא היום נתפס ונראה גם בעיני רוב חברי הכנסת כדבר הגיוני, ראוי, לא ביג ניוז, וזה לא היה ככה לפני כמה שנים.

יואל חסון: והיה לי באמת את הכבוד להיות בין החברים הבודדים בשדולה הגאה הראשונה שהוקמה כאן בכנסת.

יואל חסון: זה היה לפני כמה שנים, וזה היה אז שדולה שהיה בא המון קהל, אבל מעט מעט חברי כנסת ואני שמח לראות היום שהמציאות כל כך השתנתה ואני חושב שזה דבר שאומר הרבה גם על החברה הישראלית וגם על המדינה, המדינה שלנו כמדינה ועל מה שאנחנו עוברים כחברה.

יואל חסון: זה לא אומר אגב, שאין עדיין בעיות.

יואל חסון: זה לא אומר שההומופוביה נעלמה לה מהעולם, זה לא אומר שאנשים באופן אישי לא ממשיכים לחוות חוויות מטרידות, קשות, פוגעניות.

יואל חסון: זה עדיין קיים, אי אפשר להתעלם מזה.

יואל חסון: מאמין ומקווה שלפחות במה שקשור למערכות של המדינה אנחנו מתקדמים קצת בעניין הזה, אבל, ופה אנחנו מדברים על העניין הזה, זה העניין של החינוך.

יואל חסון: הרי בסוף המדינה, בטח מדינה דמוקרטית, לא שולטת באנשים ולא אומרת להם מה לחשוב ומה להגיד.

יואל חסון: היא מנסה להסביר, היא מנסה לחנך, היא מנסה לכוון ואני חושב שהדיון הזה, על הכשרת צוותים חינוכיים במערכת החינוך, זה התחלה של התהליך.

יואל חסון: כי רוב האנשים שמגלים לראשונה את נטיית המין שלהם, זה קורה באמת בגיל הזה.

יואל חסון: זה קורה בגיל בית הספר, זה קורה בגיל התיכון בדרך כלל, אולי קצת לפני, אולי קצת אחרי, וזה קורה שהם תוך כדי מערכת החינוך והם שם והם מגלים את עצמם ונחשפים, והם מנסים להבין את עצמם.

יואל חסון: חלקם מבולבלים יותר, חלקם פחות.

יואל חסון: וזה הרגע בעיני קודם כל שאותה אחת או אותו אחד, צריכים לבוא ולהרגיש בטוח להתייעץ, לדבר עם הצוותים החינוכיים, להרגיש חופשי לעשות את זה, לדעת שמי שהם מדברים מולו הוא אדם שיוכל לתת להם את הכלים, יוכל לתת להם את הסיוע, יבין אותם, יידע להשתמש בכלים המקצועיים גם שלו וגם הכלים שמערכת החינוך נותנת.

יואל חסון: ולכן ההכשרה הזאת של הצוותים, בעיני זו אחת המשימות הלאומיות שלנו כמדינה, כי עם כל הכבוד לנו, חברי הכנסת ושרי הממשלה וכל הדברים האלה, אתם יודעים מה, אפילו בכירי משרד החינוך שיושבים כאן, בסוף זה מגיע לקצה.

יואל חסון: בסוף זה העובדת הסוציאלית בבית הספר, זה המורה, זה המחנך או המחנכת או המורה, זה מנהל או מנהלת בית הספר.

יואל חסון: אלה האנשים שבסוף נוגעים באותם ילדים, בני נוער ושם צריך לדעת שאנחנו מכשירים אותם באופן הנכון ביותר ובדרך הנכונה ביותר.

יואל חסון: ובעיני, מערכת החינוך ואנחנו נשמע את זה בדיון, ואני רוצה גם לומר לכם משהו, כי אם יש כאן אנשים שהם לראשונה בכנסת הם צריכים לדעת את זה.

יואל חסון: אנחנו חברי הכנסת, בטח ביום כזה, אבל בדרך כלל נאלצים לעבור מוועדה לוועדה ובאמת לא נשארים כל הזמן במהלך כל הדיונים, אבל זה לא אומר שאנחנו או הוועדה לא ממשיכה לעקוב אחרי הדברים.

יואל חסון: הכנסת תפקידה לפקח על עבודת הממשלה.

יואל חסון: ברגע שוועדת החינוך החליטה שהנושא הזה הוא על שולחנה, אז יתבצע כאן פיקוח ואנחנו נוודא שהמערכות משתפרות, מתקדמות ומסיימות ועושות את מה שצריך.

יואל חסון: לכן אני מקווה, ואלף המסר של הדיון הזה הוא כבר מסר חשוב, אבל הביצוע בשטח הוא יותר חשוב ואנחנו נמשיך לעקוב ולקוות שהדברים ילכו קדימה וישתפרו, ונמשיך גם ביום הזה להיות בעוד ועוד דיונים, בעוד נושאים שעולים על סדר היום, הם רבים ומגוונים ואנחנו נעשה את זה.

יואל חסון: תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה רבה חבר הכנסת חסון.

מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע אותך דווקא, מייקל.

מירב בן ארי: קודם כל אני רוצה להודות לך, אני חושבת שמה שעשית, ואני לא צופה בתכנית, אני מודה, אין לנו ממש חיים כאלה שאנחנו מגיעים בשמונה בערב ורואים טלוויזיה.

מירב בן ארי: אנחנו חושבים שכולם צופים בנו, אבל תדע לך שגם - - -

יואל חסון: אנחנו האח הגדול האמיתי.

מירב בן ארי: נכון, גם כאן זה האח הגדול.

יואל חסון: והיותר מעניין אגב, בטוח.

מירב בן ארי: לא, שם יותר מעניין.

יואל חסון: לא נכון.

מירב בן ארי: מה שכן, אחד הדברים החשובים בעיני בחשיפה שלך, שאני מניחה שהיא לא הייתה לך קלה, זה שפשוט את מה שעשית, החלפת סוג של מערכת החינוך.

מירב בן ארי: כי באת, נכנסת לטלוויזיה, לערוץ 2, לפריים טיים, ופשוט הראית לאנשים איך זה נראה, ואגב זה נראה מצוין, אז גם מחמאות בשבילך.

מירב בן ארי: כן חשוב לי שתאמר כמה מילים לוועדה, גם בגלל שאם תרצה או לא, קיבלת איזה שהוא תפקיד ציבורי.

מירב בן ארי: אז אנחנו חברי הכנסת נבחרנו על ידי הציבור, אתה נבחרת על ידי התקשורת, שאתה יודע, מישהו אמר פעם חיים ומוות בידי ערוץ 2 – הוא קצת נסחף – אבל יש משהו בתפקיד שלך ובחשיפה הציבורית שלך, שמביא הרבה הרבה חברה מכל הארץ, פריפריה, מרכז ,לא משנה, להבין איך הם בעצם חיים של טרנס ג'נדר.

מירב בן ארי: אז אני אשמח שתאמר כמה מילים לוועדה, בטח אחרי החוויה שעברת בתקופה האחרונה.

<מייקל אלרוי: קודם כל תודה רבה.

<מייקל אלרוי: האמת, אני אמור נראה לי לדבר בוועדה הבאה, אבל כן חשוב לי להגיד שהחלטתי להשתתף בתכנית למען המטרה הזאת, לא באמת בשביל החוויה האישית שלי, ונוכחתי לגלות שגם יצא סקר, שלפי מה שידוע לי העלה את המודעות ואת השיח ברשתות החברתיות ביותר ממאה אחוזים.

<מייקל אלרוי: התכנית שהשתתפתי בה היא תכנית ריאליטי, בסופו של דבר הם לא מחפשים יותר מדי דיונים שהם חשובים לחברה, הם יותר מחפשים בשר, אבל למזלי היו לי חברים טובים שצפו בערוץ 26, שזה בעצם ערוץ שפועל כל הזמן ותפסו כל מיני קטעים שכן דיברתי על הנושא וזה מה שהכי חשוב.

<מייקל אלרוי: ומלבד זה, כן פנו אלי לפייסבוק ובכל מיני דרכים אחרות, בני נוער ואנשים והורים ומפה לעד להודעה חדשה, שלרובם השתנתה התפיסה ועוד בני נוער שפנו אלי ואמרו לי שזה נתן להם מוטיבציה וכוח להמשיך.

<מייקל אלרוי: ואני לא רוצה לקחת את הקרדיט, אבל אני חושב שמבחינתי עשיתי את שלי.

<מייקל אלרוי: במובן הזה אני גם רוצה להגיד לכם שזו רק תכנית, אבל לא היה קל להיות שם 60 יום ובמיוחד בסופו של דבר כן לאבד את האנונימיות שלך לחלוטין למען המטרה הזאת, אבל האמת שעשיתי את זה בשביל זה.

<מייקל אלרוי: אני רק רוצה לומר משהו לגבי הדיונים האלה, כי בדרך לפה בעצם שאלתי את החברים שלי ברכב, אנחנו לא בעצם באים לפה לשכנע את המשוכנעים, כאילו, אנחנו יושבים פה ואנחנו דנים על הדברים האלה שהם מאד חשובים.

<מייקל אלרוי: השאלה היא האם בסופו של דבר באמת דברים ייצאו לפועל, זאת השאלה.

<מייקל אלרוי: ואני באמת, לדעתי הדברים קורים יותר כשזה מתחיל מלמטה, מהחברה.

<מייקל אלרוי: כאילו, בלי להעליב אתכם, אבל - - -

מירב בן ארי: בסדר גמור.

<מייקל אלרוי: אני חושב שאם השינוי בכל אדם מתחיל מעצמו וכן הרשתות החברתיות לדעתי, אלה כלים מאד חזקים שאנחנו יכולים להשתמש בהם לצורך העלאת המודעות והשינוי בחברה.

מאיר כהן: זה בשילוב חקיקה נכונה וטובה, יוצרים את השינוי הזה שעליו אתה מדבר.

מאיר כהן: כלומר, חלקה של הכנסת היא בכך שבסופו של דבר הכל מתנקז לכאן מבחינת חקיקה.

מאיר כהן: כל מה שקורה, בכל צומת של החיים שלנו.

מאיר כהן: לכן השילוב הזה הוא מצוין.

מאיר כהן: אתה צודק שזה מתחיל מלמטה, אבל כשאתם באים לכאן, אנחנו רוצים לשמוע מה.

מאיר כהן: אתם בעצם מניעים אותנו, זאת הסיבה.

מאיר כהן: זה לא שאנחנו מעמעמים את החשיבות שלכם.

מירב בן ארי: כן.

מירב בן ארי: אני גם רוצה שתגיד לי עוד משהו אחד לפני שאתה מסיים, כי בעיני, אני לא מסכימה לגמרי עם חבר הכנסת כהן.

מירב בן ארי: אתה יכול היום לחוקק חוקים ובסופו של דבר תשב אותה טרנסית ששמעתי בקריות לא מזמן, שזרקו עליה כוח לתוך העין רק בגלל שהיא דיברה.

מירב בן ארי: גם אם היה חוק שאומר שהטרנסים והטרנסיות הם - - -.

מירב בן ארי: לא יודעת.

מירב בן ארי: פחות.

מאיר כהן: חקיקה של זכויות, של שוויון זכויות, זה דבר מאד חשוב.

מירב בן ארי: חבר הכנסת מאיר כהן, חלילה, אני לא מזלזלת, אני רק אומרת שיש עוד דברים.

מירב בן ארי: לא מזלזלת.

מאיר כהן: אמרתי שזה - - -

מירב בן ארי: שנייה רגע.

מירב בן ארי: אני חושבת שבסופו של דבר, וזה גם מה שאמרתי בתחילת דברי, כשאנשים כמוך חושפים את עצמם, ואני שמחה שגם אמרת פה לוועדה שבאת מתוך תפקיד ציבורי, יש לזה בעיני כל כך הרבה ערך וכזו משמעות.

מירב בן ארי: חלילה, החקיקה היא דבר חשוב ואני חברת כנסת ואני יודעת כמה היא חשובה.

מירב בן ארי: אבל בסופו של דבר הדברים שאתה עושה והדברים שאתם עושים, בארגונים, בפעילות בבית הספר, זה שאת שמה את השלט של הומו זה לא קללה.

מירב בן ארי: זה שארגון כמו איגי או כמו מעברים, ודיברתי על המשרדון הקטן הזה, מקבל ונותן את החיבוק זה כל כך משמעותי.

מירב בן ארי: אני רק רוצה לשאול שאלה אחרונה כי אני רוצה להעביר את זכות הדיבור.

מירב בן ארי: מבחינת התגובות של עם ישראל, מאד מעניין אותי, זכית לחיבוק או זכית לתגובות שליליות?

יואל חסון: ברחוב אפילו.

מירב בן ארי: ברחוב.

מירב בן ארי: ספר לנו, כי מבחינתי זה שיש וכנסת ישראל מציינת בפעם הראשונה, באמת בשנת 2016, אז משהו השתנה בחברה.

מירב בן ארי: אז השאלה, בעיניים שלך, לפי מה שאתה רואה, לפי התגובות שאתה מקבל.

<מייקל אלרוי: אני אתייחס.

<מייקל אלרוי: עזבו את התכנית, הייתה עלי כתבה לפני מספר חודשים ואחרי הכתבה הזאת, שהיא אגב הייתה כתבה מאד מעולה לדעתי של הכתבת רותי שילוני שעשתה אותה.

<מייקל אלרוי: היו תגובות מטורפות עם המון אהבה, המון פרגון, מלא אנשים שבאו , וכמו שאמרתי שהם אמרו לי – עשית לי סוויץ' בראש.

<מייקל אלרוי: אבל גם היו כמה תגובות ברשת, למשל גועל נפש, לך תתאבד וכו' וכו'.

<מייקל אלרוי: דברים שבאמת לא מזיזים לי.

<מייקל אלרוי: מה שכן הזיז לי זה שאני למדתי בבית ספר דתי של בנות ושמעתי מתלמידות שלומדות שם כיום, שהמורות שלימדו אותי העבירו על זה ביקורת ו - - -

מירב בן ארי: בכיתה?

מירב בן ארי: בבית הספר?

<מייקל אלרוי: בבית הספר ובעצם עשו על זה שיחות בכיתה והמורות האלה גינו את זה, גינו את התופעה, ובשפה הכי פשוטה די לכלכו עלי אישית ועל כל העניין הזה, וזה דווקא מה שפגע בי.

<מייקל אלרוי: ואני חושב שעם כל הכבוד, אני אדם מאמין, אני שומר שבת, כשרות, אני מברך ומתפלל ואני בא מבית דתי.

<מייקל אלרוי: צריכים להתחיל גם לעשות שינוי שם.

<מייקל אלרוי: מישהו צריך לשים לזה סטופ, לעניין הזה שעם כל הכבוד, אי אפשר לתת למורים, במיוחד במגזר הדתי, פשוט להתבטא איך שנוח להם, כי באותן כיתות יושבים תלמידים ותלמידות שבסופו של דבר פשוט נכנס בהם פחד והם משתתקים.

<מייקל אלרוי: אני גם רוצה לומר בנימה זאת, שאף אחד לא יפחד כי אין ממה וממי לפחד.

מירב בן ארי: בית הספר שלך צריך להתגאות בך.

מירב בן ארי: בדיוק הפוך.

מירב בן ארי: ייקח להם קצת זמן.

מירב בן ארי: אני יכולה להגיד לך שבית ספר שמוציא אדם כמוך, שהוא אדם אמיץ, צריך לקחת את זה ולהתגאות ובטח ובטח, חס ושלום לא ללכלך עליך.

מירב בן ארי: זה בושה בשבילם, לא שלנו.

מירב בן ארי: בבקשה, חברת הכנסת רויטל סויד.

מאיר כהן: זה נאיבי.

מאיר כהן: זה בית ספר דתי, אל תשכחי.

מירב בן ארי: כן, כן, אמרתי.

מירב בן ארי: אמרתי, זה תהליך, אבל אני אומרת שצריך בטח לא ללכלך עליו.

מירב בן ארי: בבקשה, חברת הכנסת סויד.

רויטל סויד: בוקר טוב.

רויטל סויד: קודם כל צריך להצדיע על זה שיש היום יום של הקהילה הגאה, הקהילה הלהט"בית בכנסת - - -

מירב בן ארי: בפעם הראשונה.

רויטל סויד: שזה בכלל לא דבר טריוויאלי, זו פעם ראשונה.

רויטל סויד: זה בהחלט רגע מאד מכונן, היסטורי ומרגש.

רויטל סויד: ולכן, חייבים לראות את זה גם בצד החיובי של זה מחד.

רויטל סויד: מאידך, אנחנו מדברים פה על חקיקה.

רויטל סויד: מחר עולה הצעת חוק שלי לקריאה טרומית.

רויטל סויד: הצעת החוק שאני הגשתי, שעולה לקריאה טרומית, היא להכיר בהורים חד מיניים, בזוג חד מיני שכול כהורים שכולים שניהם, לא רק את ההורה הביולוגי.

רויטל סויד: הצעת החוק שלי, בחלק השני שלה, מדברת על כך שלהכיר בזוגות חד מיניים כאלמן או אלמנה לצורך שכול.

רויטל סויד: איזה נושא בקונסנסוס, שכול, טרור, הורים שמאבדים ילד, שלא נדע וחס וחלילה.

רויטל סויד: לכאורה דבר שהיינו צריכים לדעת שהקואליציה שלנו תצביע חד משמעית בעדו.

רויטל סויד: אני בכלל לא מדברת על מי שזרקו עליה כוס.

רויטל סויד: אני בכלל לא מדברת על נישואים אזרחיים, שבוודאי שאנחנו בעד זה, אבל אני לא מדבר על זה.

רויטל סויד: אני מדברת על הדבר הכי בסיסי במדינת ישראל – הורים שחס וחלילה, שלא נדע, מאבדים ילד.

רויטל סויד: אלמן או אלמנה שמאבדים בן זוג או בת זוג.

רויטל סויד: ואני רוצה לגעת, חברת הכנסת בן ארי, חברת הקואליציה, איך אתם תצביעו בעד החוק הזה מחר.

רויטל סויד: זה לא חכמה לעשות יום של קהילה גאה.

רויטל סויד: זה לא חכמה - - -

מירב בן ארי: אני לא אגרר לזה בכלל.

רויטל סויד: זה לא חכמה לעשות פה יום מיוחד - - -

יואל חסון: אין מה להיגרר, זאת התשובה.

רויטל סויד: איפה הקואליציה?

מירב בן ארי: אני גם לא צריכה לתת תשובה ואני אגיד בדיוק מה שאני חושבת.

רויטל סויד: איפה הקואליציה עצמה?

רויטל סויד: איפה הקואליציה תהיה כשמחר יצטרכו ל - - -, שזוגות חד מיניים הם גם הורים שכולים שניהם ולא רק ההורה הביולוגי.

רויטל סויד: אז בואו נצדיע ליום הזה.

רויטל סויד: הוא חשוב.

רויטל סויד: אבל מחר יש הצעת חוק.

מירב בן ארי: יש עוד דברים שחשובים.

מירב בן ארי: בהצלחה עם זה.

רויטל סויד: הצלחה תהיה בעזרתכם בקואליציה.

רויטל סויד: עכשיו בואו נראה - - -

יואל חסון: אולי ננצח אותם כמו שניצחנו אותם אתמול בלילה.

מירב בן ארי: קודם כל לא ניצחתם.

מירב בן ארי: תיקו זה לא ניצחון.

יואל חסון: סליחה?

יואל חסון: תיקו זה ניצחון.

רויטל סויד: אני לא מדברת פה על ניצחון.

רויטל סויד: חברה, אל תיקחו את זה ל - - -

מירב בן ארי: חברה, לא תיכנסו, לא, אבל את מביאה מראש את העניין הזה שהגעת לפה כדי להביך את הקואליציה עם חוק שאת יודעת שאנחנו - - -

יואל חסון: זה מחוץ לחוק להביך את הקואליציה?

יואל חסון: אני לא מבין.

מירב בן ארי: לא, חס וחלילה.

רויטל סויד: סליחה יואל ומירב, שניכם.

רויטל סויד: אני לא לוקחת את זה למקום הזה ולא - - -

מירב בן ארי: את לקחת את זה בדיוק עכשיו.

רויטל סויד: ולא להביך אותך ולא להביך אף אחד.

מירב בן ארי: לא משנה, זה לא - - -

רויטל סויד: זה לדבר על הזכויות שיש או שאין.

רויטל סויד: בואו ניקח את זה בדיוק למקום שאני רוצה שזה יהיה בו.

רויטל סויד: מצד אחד בואו נגיד תודה.

רויטל סויד: יש יום, באמת הגיע הזמן פעם ראשונה בכנסת ישראל.

רויטל סויד: מחד חברה, בואו לא נתרגש יותר מדי.

רויטל סויד: הזכויות עדיין אינן מגיעות.

רויטל סויד: הנה דוגמא לחוק שעולה מחר, עניין שבקונסנסוס, עניין שאין עליו מחלוקת במדינת ישראל, לצערי הרב זה שכול ואני רוצה לראות אם החוק הזה יעבור או לא.

רויטל סויד: ולכן אני אומרת את הדברים האלה.

רויטל סויד: גם כדי לחזק ובמה.

רויטל סויד: כי לצערי הרב אנחנו יודעים שמחר יהיה מאד קשה להעביר את החוק הזה.

רויטל סויד: למה אני אומרת את הדברים האלה?

רויטל סויד: אני אומרת את הדברים האלה כדי להבין שאנחנו בעידן של תהליך.

רויטל סויד: תהליך.

רויטל סויד: אתם ואנחנו בדור המעבר, דור המעבר מתקופה שלא הייתה שום הכרה, לדור שבעזרת השם יגיע ותהיה בו הכרה מלאה, עם שוויון זכויות מלא, ובדור הזה אנחנו עוברים תהליכים מורכבים, של מצד אחד יום בכנסת של הכרה בקהילה והצדעה לה, ומצד שני גם חוקים שאינם עוברים.

רויטל סויד: אז אתה מדבר על חקיקה ואני אומרת, הנה, אתה רואה איך היא מתקדמת.

רויטל סויד: היא לא.

מירב בן ארי: תודה רבה.

רויטל סויד: אבל בעצם העובדה שאנחנו פה ואנחנו מנהלים שיחה ואנחנו מדברים את הדברים ואנחנו אומרים אותם, בואו נראה גם את החיובי בזה.

רויטל סויד: הדור הבא אחרינו הוא כבר יהיה דור שיש לקוות שיהיה לו שוויון זכויות מלא.

רויטל סויד: תודה.

מירב בן ארי: אוקיי, תודה רבה חברת הכנסת.

מירב בן ארי: בל יצאה?

מירב בן ארי: היא דווקא ישבה כאן הרבה זמן.

מירב בן ארי: אם מישהו בקשר איתה ואתם יכולים לכתוב לה שתבוא ונשמור לה על זכות הדיבור שלה.

מירב בן ארי: אני מנסה לאזן בין כולם.

מירב בן ארי: רבקה, בבקשה.

מירב בן ארי: רבקה כהן?

<רבקה כהן: תודה.

<רבקה כהן: זה השם בפייסבוק, זה לא השם בתעודת הזהות.

<רבקה כהן: אני אמא לילדה טרנסית.

<רבקה כהן: אני משתמשת במונח הזה בזהירות, כי היא עוד ילדה.

<רבקה כהן: רציתי לדבר על ההתמודדות שלי מול מערכת החינוך והיחס שהבת שלי קיבלה.

רויטל סויד: בת כמה היא?

<רבקה כהן: 4.5.

<רבקה כהן: מערכת החינוך קיימת בין השאר כדי לתת להורים כלים להתמודד עם כל מיני דברים שצצים, שאולי אנחנו לא מוכנים אליהם.

<רבקה כהן: ככה מורה הצביעה לאמא שלי על כך שאני לא רואה טוב, ואני קיבלתי משקפיים, אבל כשזה מגיע לשונות מגדרית, הבורות מזעזעת.

<רבקה כהן: כשהבת שלי הכריזה במילים שהיא בת, מה שבדרך כלל נעשה בשלב הזה הוא לנסות ללמד אותה שהיא בן.

<רבקה כהן: אני ידעתי לא לעשות את זה, הודות להיכרות עם הקהילה, אבל אם הייתי תלויה בבית הספר שלי, שבו למדתי, המשפט היחיד שהייתי שומעת על הקהילה הגאה באופן כללי, היה – אם אחת מכן לסבית, שתבוא אלי, אנחנו יכולות לגמול אותה מזה.

<רבקה כהן: אז אני מכירה את הקהילה, אני מכירה גם את הקהילה הטרנסית ואני הייתי צריכה לגשת אל הגננות וללמד אותן איך הן צריכות להתייחס לבת שלי.

<רבקה כהן: עשרות ילדים בשנה עוברים אצלן.

<רבקה כהן: הן צריכות לדעת במה הן יכולות להיתקל, הן צריכות לדעת איך להתמודד עם הדברים האלה.

<רבקה כהן: הייתה לי בקשה אחת פשוטה, והן יצרו ישיבה שלמה עם מומחית, רכזת, יועצת חינוכית של הגן, ואני מעריכה את ההתייחסות הרצינית, אבל בסך הכל ביקשתי את תתקנו אותה כשהיא מדברת על עצמה בלשון שנוחה לה.

<רבקה כהן: לא לכל ההורים יש את המודעות שלי.

<רבקה כהן: לילדה שלי יש את הפריבילגיה של אמא שלא תכניס אותה לתוך ארון.

<רבקה כהן: ואם יש ילד שההורים שלו רק צריכים הכוונה כדי שיתנו לו בית, שבו לא רומסים את הזהות שלו, איזה שירות עושה לו מערכת שמתנהלת כאילו ילדים כמוהו לא קיימים?

<רבקה כהן: לא יתכן שהוא ימצא את עצמו בארון מהסיבה הפשוטה שאף אחד סביבו לא יודע שבגיל שלו זה בסדר לחוות את עצמו אחרת.

<רבקה כהן: באותה פגישה עם הגננות שלי, אני אמרתי שאני לא מוכנה להתעלם כשהבת שלי מדברת על עצמה ומספרת לי מה הזהות שלה.

<רבקה כהן: התגובה שקיבלתי, מה שנאמר לי היה – את לא בונה לה ארון אבל את בונה לה במה.

<רבקה כהן: אז אני לא בונה לה במה, אבל הציבור מתנהג כמו קהל בקרקס.

<רבקה כהן: אני רציתי לתת נתונים בנוגע ליחס לילדות כמו שלי, אבל פשוט אין.

<רבקה כהן: אני יודעת על חברות, אני מכירה אנשים שבגיל הזה כבר דיברו על עצמם, כבר אמרו שהם יודעים מי הם וכל הסביבה ביטלה את זה.

<רבקה כהן: פשוט לא ידעו שזה יכול לקרות בגיל הזה ולא יתכן שכל גורם שאני נתקלת בו, בכל המערכת הזאת, לא יודע איך לגשת ואיך להתייחס אל הבת שלי.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: מילים קשות שכאמא אני מרגישה שדרוש הרבה אומץ לבוא לפה ולהיחשף עם סיפור כזה רגיש.

מירב בן ארי: בל, בבקשה, קראתי לך, הלכת לי.

מירב בן ארי: בבקשה.

<בל אגם: ברחתי לך אבל חזרתי.

מירב בן ארי: לא, נורא, חזרת.

<בל אגם: אני מתנצלת על הבריחה.

<בל אגם: קודם כל אני רוצה להגיד בוקר טוב לכולם ושאני מברכת על היום המיוחד הזה, יום עם מלא עוצמה, יום שמביא לי הרגשה שהיום אני יותר שמחה לחיות במדינה הזאת, שיש לי, לבנות מיני, לקהילה שלי הרבה יותר מקום כאן, ואני מברכת על זה.

<בל אגם: המון פעמים בוועדות האחרונות שהיינו פה, התעסקנו כאילו בבתי ספר ובנוער טרנס ג'נדרי או באנשים גאים, הומואים, לסביות.

<בל אגם: על זה שמורים ומנהלים בבתי הספר לא יודעים בכלל איך להתייחס לילדים ונערים כאלה.

<בל אגם: לא יודעים איך להתייחס לא להומו או לא ללסבית או לטרנס ג'נדר או לטרנס ג'נדרית.

<בל אגם: ואני אספר לכם סוד קטן.

<בל אגם: אני בתקופה האחרונה יושבת כל הזמן בבית מול המחשב, מכינה איזה שהוא משהו שאני מקווה בקרוב להגיש לכם אותו.

<בל אגם: איזה שהוא רעיון.

<בל אגם: בואו נחשוב רגע על פנל, שבפנל הזה יושבת טרנסג'נדרית, טרנס ג'נדר, הומו ולסבית.

<בל אגם: פנל כזה שמשרד החינוך תומך בו, שהפנל הזה עובד תקופה מאד ארוכה ומכין מן מופע.

<בל אגם: מופע הרצאה שמספר את הסיפור של כל אחד מאיתנו.

<בל אגם: והמופע הזה, משרד החינוך לוקח אותו ושולח את כל המנהלים והמורים בבתי הספר בישראל, להופעה הזאת.

<בל אגם: היום יש את המופע בחולון וכל מנהלי בתי הספר בחולון והמורים והיועצות בחולון מגיעים להופעה הזאת.

<בל אגם: ואז בהופעה הזאת הם נחשפים לעולם שלנו.

<בל אגם: נחשפים לעולם שלי.

<בל אגם: נחשפים לעולם של הומו, של לסבית.

<בל אגם: מה זה להיות מישהי כמונו, מה זה להיות הומו, מה זה להיות לסבית, מה זה להיות טרנס ג'נדרית.

<בל אגם: תחשבו מה מופע כזה, שירוץ בכל הארץ, עם הסברה כזאת, איך יחזיר מורים הביתה?

<בל אגם: איך יחזיר מנהלים הביתה?

<בל אגם: איך למחרת שהם יגיעו לבית הספר ותשב שם נערה טרנסג'נדרית בכיתה, איך המורה תסתכל עליה פתאום בעין שונה.

<בל אגם: זה משהו שאני מתכוונת להגיש לכם בקרוב.

<בל אגם: אני מקווה שאתם תיענו לזה.

<בל אגם: מעבר לזה, אני רוצה להגיד משהו שאני תמיד חוזרת עליו כשאני מגיעה לכאן וזה מילה שאני בדרך כלל חופשת כשאני מגיעה לכאן וזה – חאלס.

<בל אגם: אנחנו לא חלשים, אנחנו לא מסכנים, לא חסר לנו שום דבר.

<בל אגם: אנחנו אנשים יפים, אנחנו אנשים חזקים, אנחנו אנשים שיש לנו עתיד ואנחנו רוצים לחיות במדינה הזאת בסך הכל בחופש שלנו.

<בל אגם: אנחנו לא פחדנים.

<בל אגם: מערכת החינוך פחדנית.

<בל אגם: אני לא פוחדת לחיות את החיים שלי כטרנסג'נדרית כאן.

<בל אגם: אתם פוחדים ממני.

<בל אגם: למה אתם פוחדים ממני?

<בל אגם: תודה רבה.

מירב בן ארי: עכשיו אתם יכולים למחוא לה כפיים.

מירב בן ארי: תדעי לך שאת משהו מיוחד ולא סתם קראתי לך וביקשתי, כי כל פעם שאת באה לפה לוועדה, את נותנת עוד כזה, עוד משהו.

מירב בן ארי: אני אפילו לא יכולה לתאר לך את זה במילים, את התחושות שאת מעבירה.

מירב בן ארי: כל הכבוד לך.

מירב בן ארי: אמרתי את זה ואני אומרת את זה להרבה חברה צעירים, אתם שליחים.

מירב בן ארי: אתם שליחי הציבור האמיתיים.

מירב בן ארי: תמשיכי ותביאי את ההצגה לוועדת החינוך.

מירב בן ארי: אני מבטיחה לך לפחות, אם תסכימי, נלך חברי הוועדה לראות את ההצגה.

<בל אגם: יאללה, סבבה.

<בל אגם: שורה ראשונה.

מירב בן ארי: מה זה, אני יושבת ורוצה לשמוע בדיוק הכל, שאני לא אפספס כלום.

מירב בן ארי: תודה.

<בל אגם: תודה רבה לך.

<בל אגם: תודה לכם.

<קריאה: אל תשכחי את הבי סקסואליים.

מירב בן ארי: לא נראה לי שהיא תשכח מישהו.

מירב בן ארי: נראה לי שהיא די בעניין.

<בל אגם: אני אוסיף עוד כיסא לפנל.

<בל אגם: באודישנים לזה אני אכתוב.

מירב בן ארי: חבר הכנסת מנואל טרכטנברג, תודה שהצטרפת אלינו, בבקשה.

מירב בן ארי: שלוש דקות בבקשה.

מנואל טרכטנברג: בסדר גמור.

מנואל טרכטנברג: בוקר טוב לכולכם.

מנואל טרכטנברג: זה יום גדול לכנסת.

מנואל טרכטנברג: אם אני מבין נכון זו פעם ראשונה שמתקיים יום כזה וזה אומר משהו על כך שהבשילו התנאים כדי שנפסיק לחשוב במונחים של יוצא דופן, של מאבק חסר סיכוי ונקבל את העובדה המשמחת, שסוף סוף אנחנו יכולים לשבת בכנסת ישראל ולדבר כן, על עוד פעולות שצריך לעשות, אבל כמעין תהליך הדרגתי, כמו שיש מאבקים על השכר של עובדי קבלן, או על עדיין מעמדן של נשים בחברה.

מנואל טרכטנברג: מאבקים ארוכי טווח, אבל לא יוצאי דופן.

מנואל טרכטנברג: לא מה זה הדבר הזה.

מנואל טרכטנברג: אז טוב שהגענו לנקודה הזאת.

מנואל טרכטנברג: זאת אמירה אחת.

מנואל טרכטנברג: אמירה שנייה שאני רוצה להגיד ואני מניח שהדברים נאמרו, אבל בכל זאת, אני רוצה להדגיש זאת.

מנואל טרכטנברג: נורא חשוב שהזהות המינית של כל אחד ואחד במדינת ישראל, אפשר יהיה לבטא אותה בשלב מוקדם מאד בחיים.

מנואל טרכטנברג: וככל שזה יקרה קודם, כך ייטיב עם כולם.

מנואל טרכטנברג: עם זה שרוצה להגדיר את הזהות המינית שלו בצורה זו או אחרת, וגם עם הסביבה שתלמד להכיל זאת ולקבל זאת.

מנואל טרכטנברג: והדבר השלישי, ואולי הוא החשוב מכולם.

מנואל טרכטנברג: תראו, ברה ישראלית היא חברה שמצטיינת ברב גווניותה.

מנואל טרכטנברג: אנחנו עושים לא רק שבטים שבטים, אלא רבדים רבדים ועולים וותיקים ופריפריה ומרכז ודתיים מכל הגוונים וכו'.

מנואל טרכטנברג: העניין של זהות – מי אני – זה דבר מאד מרכזי בחברה כל כך רב גונית.

מנואל טרכטנברג: ומה שאני רוצה להציע לכולנו, שהפן של הזהות המינית, שזה חלק אינטגראלי של איך אני מגדיר את עצמי, לא יהיה שונה מהזהות הדתית, מהזהות הלאומית, מהזהות האתנית, מאיפה אני בא, איזה אוכל אני אוהב ומה השירים שאני שר.

מנואל טרכטנברג: כלומר, חלק מזהות, עם אותה מידה של לגיטימיות, כמו זהות דתית שבאה לידי ביטוי בצורה של הכיפה שאני חובש.

מנואל טרכטנברג: לזה אנחנו צריכים לשאוף ואז הטיעון והקבלה ומה צריך לעשות, זה יהיה חלק מהדיון הכללי על זהות בישראל.

מנואל טרכטנברג: תודה.

מירב בן ארי: תודה רבה, חבר הכנסת טרכטנברג.

מירב בן ארי: גברת גורפינקל.

רויטל סויד: אני רק רוצה לומר תודה רבה.

רויטל סויד: זה יום מאד מאד אופטימי לכולנו פה ושיהיה לנו באמת יום מהנה ושיהיו לו תוצאות פוריות.

מירב בן ארי: אופטימיות.

רויטל סויד: פוריות בעזרת השם להבא.

רויטל סויד: זו חגיגה בכנסת לבוא ובאמת לציין יום כזה.

רויטל סויד: אין לכם מושג כמה זה חשוב.

רויטל סויד: תודה.

מירב בן ארי: תודה רבה חברת הכנסת סויד.

מירב בן ארי: ורד גורפינקל שמיר, מנהל עובדי הוראה.

<ורד גורפינקל שמיר: שמי ורד, אני קודם כל מורה בבית ספר.

<ורד גורפינקל שמיר: אני אמא לשניים, שזה גם לא פחות חשוב ואני עובדת במנהל עובדי ההוראה במשרד החינוך, כך שלא יושבים פה רק שפ"י, אלא גם יושב המינהל שלנו, שמתעסק ב - - -

מירב בן ארי: וטוב מאד שבאת, כדי להבהיר את זה, כי כל פעם בוועדות החינוך אני שומעת שפ"י, שפ"י, אבל זה מאד קריטי לנו העניין הזה.

<ורד גורפינקל שמיר: בשביל זה אנחנו פה.

מירב בן ארי: אז בואי תגידי לנו איך זה עובד.

<ורד גורפינקל שמיר: אז שנייה לפני שאני אגיד במה המנהל מתעסק, אני רוצה להגיד שזה ממש מרגש לראות את כמות האנשים שיושבים פה, שהנושא הזה חשוב להם ולהעריך באמת את כל מי שחשף ודיבר ואני באמת חושבת שזה יום מבורך, אני מסכימה.

<ורד גורפינקל שמיר: אני רוצה להגיד שהמנהל שלנו מתעסק בכל הנושא של הכשרת מורים, של פיתוח מקצועי של מורים, של הכניסה שלהם להוראה, של השלב של הסטאז' של הערכת מורים ושל כוח אדם בהוראה.

<ורד גורפינקל שמיר: זה בעיקרון המנהל.

מירב בן ארי: אני רוצה רגע להודות שקיבלתי סוף סוף סיכה.

מירב בן ארי: עכשיו אני אשים אותה.

מירב בן ארי: פשוט לא הביאו לי.

מירב בן ארי: עם הקואליציה, אין מה לעשות.

מירב בן ארי: תמשיכי.

<ורד גורפינקל שמיר: אז אני אגיד משהו על עניין ההכשרה שעלה פה כמה פעמים.

<ורד גורפינקל שמיר: אני רוצה לעשות הבחנה בין הכשרה באמת, שזה סטודנטים שלומדים להוראה לבין פיתוח מקצועי, שזה שלב שהוא האין סרוויס, שזה כבר מורים שהם בפועל.

<ורד גורפינקל שמיר: אני אגיד מילה על ההכשרה.

<קריאה: וגננות.

<ורד גורפינקל שמיר: וגננות, נכון.

<ורד גורפינקל שמיר: כשאני אומרת מורים הכוונה שלי לעובדי הוראה באופן כללי, אבל את צודקת.

<ורד גורפינקל שמיר: אז העולם של ההכשרה, אני מניחה שחלקכם מכירים, קיים דרך מתווה אריאב, שזה מתווה שהוא סגור וכרגע נכון לעכשיו זה לא משהו שאנחנו יכולים להכניס אותו כקורס חובה, ולכן הוא באמת נמצא כקורסי בחירה.

<ורד גורפינקל שמיר: אני רוצה להגיד באופן כללי שיש הרבה מאד דברים שאנחנו חושבים והיינו רוצים שייכנסו לתוך המתווה ויש הרבה מאד נושאים שמגיעים מעת לעת ואומרים חייבים שכל מורי מדינת ישראל ילמדו, וזה באמת נושאים שהם ראויים ומאד מאד חשובים והמשמעות היא, אני מניחה, להאריך להם מאד מאד את התואר, או לוותר על נושאים חשובים אחרים שנמצאים, אבל בכל אופן, המתווה הזה, ברור לנו שמשהו בנושא של שונות, מגדר וזהות מינית זה דברים שבאמת חשוב שמורי ישראל, אנחנו מסכימים איתכם, שמורי ישראל צריכים לדעת.

מירב בן ארי: איך זה קורה?

מירב בן ארי: בואי תגידי לנו, הזמן שלנו קצר.

<ורד גורפינקל שמיר: אז אני אומרת.

<ורד גורפינקל שמיר: מתווה אריאב - - -

מירב בן ארי: אין יותר נרשמים, חברה, אני לא אספיק, תראו מה יש לי פה.

מירב בן ארי: כבר אין לי מקום אפילו על השולחן.

מירב בן ארי: סליחה.

<ורד גורפינקל שמיר: אז מתווה אריאב אמור להיפתח בעיקרון השנה ואני מניחה שייכנסו אליו וידברו סביב נושאים כאלה ואחרים, בין השאר הנושא הזה, אבל דווקא הנושא שאני רוצה להתמקד בו זה העולם של הפיתוח המקצועי של מורים, שזה מורים שמכהנים, ואייל באמת הציג את זה מקודם כדוגמא שהוא עושה.

<ורד גורפינקל שמיר: אז ברור שיש לנו שם עוד הרבה מאד עבודה, אבל אני חושבת שיש היום מה שאמרו מקודם, רשת עתיד ומרכז פסגה, זה גופים של משרד החינוך, זה לא גופים שהם חיצוניים ואנחנו מאד מעודדים את העניין הזה של לעשות פיתוח מקצועי למורים סביב הדברים האלה ויש באמת יוזמות שגם באות מהשטח כמו היוזמה שלו.

<ורד גורפינקל שמיר: אנחנו בקשר עם - - -

מירב בן ארי: אם הארגונים החברתיים, שמאד מאד פעילים, האם הם קשורים לפסגה ולעתיד?

<ורד גורפינקל שמיר: יפה.

<ורד גורפינקל שמיר: אז עם איגי יצא לנו לשבת כמה פעמים.

מירב בן ארי: ו-?

<ורד גורפינקל שמיר: אז זה מה שאני אומרת, ואנחנו דיברנו על אפשרות, יש לנו מרכז לסימולציה למורים שאנחנו רוצים להקים סימולציות למורים שקשורות לזה, וכל הנושא של להוציא סרטון - - -

<קריאה: ומה עם חוש"ן?

<ורד גורפינקל שמיר: בסדר, אנחנו מזמינים אתכם גם להצטרף לעניין.

<ורד גורפינקל שמיר: בוודאי.

<ורד גורפינקל שמיר: וגם כל הנושא של לעשות איזה שהן סדרות עם מורים.

מירב בן ארי: סרטון.

<ורד גורפינקל שמיר: לא סרטון שהוא סרטון הסברה, אלא של המרכז לסימולציה.

<ורד גורפינקל שמיר: אם אתם רוצים אתם מוזמנים להיכנס ולראות את הסרטונים לדוגמא שהם עושים ולעשות שם ובאמת להכניס כל מיני תכנים בעולם של הפיתוח המקצועי.

<ורד גורפינקל שמיר: אנחנו חושבים שזאת הדרך שבאמת אנחנו נוכל להגיע למורי ישראל בנושא של - - -

מירב בן ארי: אז מתי זה יתחיל?

<ורד גורפינקל שמיר: אז שיתוף הפעולה שלנו עם איגי, ואני מזמינה עוד אנשים להצטרף ואנחנו באמת נדבר על זה גם במשרד וגם מחוצה - - -

<יהלי בן-עמי ויטנברג: אני חושבת שהיו צריכים לפנות אלינו ולא אנחנו צריכים לשמוע את זה בוועדה, אחרי 11 שנות שיתוף פעולה עם משרד החינוך.

<יהלי בן-עמי ויטנברג: זה מה שאני חושבת.

<אסנת בן פורת: זה דבר אחד.

<אסנת בן פורת: והדבר השני שאני רוצה להגיד לגבי השתלמויות, פשוט מתוך השטח, זה שהמורים מאד מוגבלים בהשתלמויות שלהם.

<אסנת בן פורת: במסגרת עוז לתמורה ואופק חדש, יש כל מיני חובות שמורים צריכים לעבור ובתי הספר לוקחים השתלמויות בית ספריות שהן לא בנושא הזה, ובצדק.

<אסנת בן פורת: זאת אומרת יש להם המון נושאים שבתי ספר צריכים לעבוד, דבר שמאד מגביל את האפשרות של מורה בכלל להגיע להשתלמות כזאת.

<אסנת בן פורת: אז מעט מאד, אם בכלל, מורים יבחרו להגיע לדבר כזה.

מירב בן ארי: את מכירה את חוש"ן?

<ורד גורפינקל שמיר: מעכשיו.

<ורד גורפינקל שמיר: אני מכירה את הגוף, אבל לא יצא לנו לשבת איתם.

<קריאה: ואת שב"ל?

מירב בן ארי: רגע, רגע, סליחה.

מירב בן ארי: הערות ביניים זה רק חברי כנסת או אני.

מירב בן ארי: בבקשה תדברו היום.

<ורד גורפינקל שמיר: בסדר גמור.

מירב בן ארי: אני אעקוב אחרי גם שיהיו שיתופי פעולה.

מירב בן ארי: רק תסיימי.

<ורד גורפינקל שמיר: אין בעיה.

<ורד גורפינקל שמיר: השורה התחתונה, מה שאני רוצה להגיד זה שאנחנו מעודדים את העניין הזה של להכניס את העולם הזה לעולם של הפיתוח המקצועי ובאופן כללי למורים, ושזה משהו שאנחנו עובדים עליו ואני מאמינה שאנחנו מתחילים לראות כבר, באמת עם אייל שמתחיל שנה הבאה לעשות איזה שהוא משהו, וזה דברים שאנחנו מתקצבים אותם.

<ורד גורפינקל שמיר: זאת אומרת זה לא דברים שבאים בלי.

<ורד גורפינקל שמיר: וחשובה לומר.

מירב בן ארי: יפה.

מירב בן ארי: אני מאד מאד מודה שהגעת והבהרת את הנקודה הזאת, היא הייתה לי קצת חסרה כאן.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: שתי דקות, ניתה?

מירב בן ארי: בבקשה.

מירב בן ארי: קצר, כי אנחנו חייבים להספיק כאן את כולם.

<מרגניתה קלאוזנר: שמי ניתה קלאוזנר, ארגון תהל"ה, תמיכה להורים בקהילה הגאה של הומואים, לסביות, ביסקסואליים, טרנסג'נדרים, כל הלהט"בים.

<מרגניתה קלאוזנר: אנחנו מארגנים 16 קבוצות תמיכה ברחבי הארץ, ביניהן שתי קבוצות שמיועדות להורים של טרנסג'נדרים וקבוצה אחת לאנשים של נשאי איידס.

מירב בן ארי: מטעם מי?

מירב בן ארי: אתם?

<מרגניתה קלוזנר: מטעמנו.

<מרגניתה קלוזנר: אנחנו עמותה.

<מרגניתה קלוזנר: חוץ מזה יש לנו מפעל שנקרא הורה בקפה שנמצא בארבעה מקומות בארץ, שבו הורים נמצאים ונפגשים עם ילדים שרוצים לדבר על הבעיות שלהם, הורים שלפעמים לא יכולים לדבר עם הילדים שלהם עצמם, או שעדיין לא מחוץ לארון ורוצים להתייעץ עם הורה אחר.

<מרגניתה קלוזנר: אנחנו גם מכשירים את כל האנשים - - -

מירב בן ארי: איפה נמצאים המקומות האלה?

<מרגניתה קלוזנר: יש לנו בירושלים, בתל אביב, בבאר שבע ועכשיו פתחנו לאחרונה בחיפה.

<מרגניתה קלוזנר: אני עצמי אשת שטח בחינוך, אני עובדת 17 שנה כמטפלת רגשית בחינוך המיוחד.

<מרגניתה קלוזנר: עבודת בבית ספר תורני לבנים.

<מרגניתה קלוזנר: אני מחוץ לארון בבית הספר, דבר שמקל על אנשים לפנות אלי.

<מרגניתה קלוזנר: בחדרי בבית הספר הדתי יש דגל גאווה.

מירב בן ארי: כל הכבוד.

<מרגניתה קלוזנר: כל המורים בבית הספר – חרדיים ודתיים – יודעים עלי.

<מרגניתה קלוזנר: אני אמא לשני בנים הומואים, הם יודעים את הסיפור שלי.

<מרגניתה קלוזנר: אני מופיעה בטלוויזיה, אני מופיעה בעיתונות, דבר שעוזר לאנשים לפנות אלי, בדרך כלל מאד בדיסקרטיות, אבל באים ומספרים לי את הסיפור שלהם, שואלים אותי שאלות, שואלים אותי לאן לפנות.

<מרגניתה קלוזנר: ומנהל בית הספר שלי, ששיתפתי אותו בזה שאני באה הנה לדבר, ברך אותי ואמר לי תדברי איתם על מעגלי שיח למנהלים, בעיקר בסקטור הדתי.

<מרגניתה קלוזנר: אז אני אומרת לכם את זה, כי זה בא מתוך השטח ומתוך המנהלים.

<מרגניתה קלוזנר: הוא אמר תתחילו מלמעלה, המנהלים בבתי הספר הדתיים זקוקים למעגלי שיח, אנחנו כבר נדאג להוריד את זה למחטה למורים.

מירב בן ארי: יפה מאד.

<מרגניתה קלוזנר: אז זה מאד חשוב וככל שאנחנו משתפים יותר ויוצאים מהארון יותר, יותר אנשים יפנו אלינו וידברו אלינו.

<מרגניתה קלוזנר: יושב כאן נער אחד שעד היום לא פגשתי אותו, שאבא שלו עובד איתי, וכשהוא יצא מהארון אבא שלו פנה אלי, כי הוא ידע עלי והיום פגשתי את הבן.

<מרגניתה קלוזנר: אז אני לא מוציאה אף אחד מהארון היום, אני לא אומרת שמות, אבל שתדעו שזה היה מאד מרגש בשבילי לפגוש את הנער הזה פה.

מירב בן ארי: תודה, תודה רבה.

מירב בן ארי: חבר הכנסת טרכטנברג רק מילה אחת.

<מרגניתה קלוזנר: רק רציתי להוסיף.

מירב בן ארי: לא, אני ממש מתנצלת, יש כאן לפחות עוד שמונה ויש לי 13 דקות.

<מרגניתה קלוזנר: אבל לא דיברו פה על - - -

מירב בן ארי: לא, סליחה גברתי, אין לי זמן, אני מתנצלת.

מירב בן ארי: תאמיני לי, אני מנסה להיות פה בצדק עם כולם.

מירב בן ארי: אין לי זמן.

מירב בן ארי: בבקשה, חבר הכנסת.

מנואל טרכטנברג: מילה אחת.

מנואל טרכטנברג: שאלה, רעיון לבתי הספר.

מנואל טרכטנברג: האם יש בבתי הספר מישהו שמופקד על הנושא הזה באופן קבוע, והאם יש בסמינרים, במכללות - - -

מירב בן ארי: מכללות למורות.

<אסנת בן פורת: התשובה היא לא.

מירב בן ארי: היה לנו דיון על זה, לפני שהגעת.

מנואל טרכטנברג: אוקיי, אז אני מציע, כי זה נורא חשוב.

מירב בן ארי: כן, כן, אני יוצאת עם זה, עם המכללות למורות, בסדר גמור.

מירב בן ארי: תודה רבה חבר הכנסת טרכטנברג.

מירב בן ארי: שרון דפט?

מירב בן ארי: כבר נפגשנו.

מירב בן ארי: ממש ממש דקה, למרות שזה סיפור הוא מאד חשוב.

מירב בן ארי: אני ממש מתנצלת, אין לנו זמן.

מירב בן ארי: ותדעו שזה לא עניין של-.

מירב בן ארי: זה מאד מעניין אותי, זה חשוב לי, אבל אנחנו חייבים בשעה 11 לצאת מפה.

מירב בן ארי: בבקשה.

<שרון דפט: את הסיפור שלי את מכירה.

מירב בן ארי: היטב.

<שרון דפט: אני לא אחזור עליו, אבל אני כן אוסיף - - -

מירב בן ארי: אבל תגידי כמה מילים על עצמך, שיידעו.

<שרון דפט: אני מורה טרנסג'נדר.

מירב בן ארי: מורה, סליחה.

<שרון דפט: יצאתי מהארון בפני המנהלת שלי.

<שרון דפט: התחלפו מנהלות, המנהלת החדשה – יצאתי מהארון בפניה באוגוסט 2014.

מירב בן ארי: מאיפה אתה בארץ, תזכיר לי?

< שרון דפט: מרמת גן, עובד ביפו ד'.

מירב בן ארי: כן, רק כדי שנדע קצת.

<שרון דפט: אני מורה מין המניין מזה 25 שנה בבית הספר איתמר בן אב"י ביפו ד'.

<שרון דפט: יצאתי מהארון מול המנהלת, הצגתי את הדברים וביקשתי מול הצוות לצאת מהארון בצורה מסודרת.

מירב בן ארי: נכון, סיפרת לנו.

<שרון דפט: לא כמו מר שמועתי.

<שרון דפט: ונתקלתי בחומה מטעם משרד החינוך, עכשיו, אני לא המורה היחיד במערכת החינוך שהוא מתוך הקהילה הגאה.

<שרון דפט: יש המון מורים, גננות, גננים, מנהלי בתי ספר ואפילו מפקחים.

<שרון דפט: והחומה הזו של חס וחלילה, רק שיידעו, והפחד הכי גדול של משרד החינוך זה ההורים של התלמידים.

מירב בן ארי: דיברת אז על משהו שהיית בסכנת פיטורין משהו?

<שרון דפט: אני עדיין.

<שרון דפט: אני בשנת שבתון מאונס.

מירב בן ארי: כן, זהו, אני זוכרת את זה.

<שרון דפט: אני אמור לחזור למערכת.

מירב בן ארי: אתה תחזור למערכת.

<שרון דפט: המערכת הציבה תנאי שאני אמור להגיע עם תעודת זהות אחרי שתעבור את התיקון שהיא צריכה לעבור, ולבית ספר אחר.

<שרון דפט: אני ציינתי בפני אותה מערכת - - -

מירב בן ארי: שאתה רוצה לחזור לאותו בית ספר?

<שרון דפט: אלף אני מעדיף לחזור לאותו בית ספר כי גם מכירים אותי, מכירים את דרך העבודה שלי, אני לא צריך להתחיל לבנות את עצמי מחדש, זה אחד.

<שרון דפט: שניים, לא משנה לאיזה בית ספר תעבירו אותי, הרב גוגל יספר לכל הורי בית הספר ולתלמידי בית הספר את האינפורמציה עלי.

<שרון דפט: זאת אומרת, להתחבא בתוך ארונות לא יפתור את הבעיה, זה יצוף.

<שרון דפט: וכשזה יצוף רב סרן שמועתי יבוא לבקר.

מירב בן ארי: בסדר.

מירב בן ארי: בגלל שהזמן שלנו קצר ואני מכירה את הסיפור, אני רוצה - - -

<שרון דפט: אני רק רוצה להגיד - - -

מירב בן ארי: אוקיי, אז משפט אחרון ואני אגיד לך משהו.

<שרון דפט: בסופו של דבר משרד החינוך כן אישר הרצאה מסודרת בבית הספר שלי.

<שרון דפט: במהלך אותה הרצאה עוד מורים שאני ידעתי עליהם, יצאו מהארון.

<שרון דפט: עכשיו, זה עצוב שבמאי 2016, מורים, מנהלים, מפקדים, עדיין בארון.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד לך משהו, שרון.

מירב בן ארי: בגלל שאני גם מכירה את הסיפור שלך כבר זמן מה, כשנגיע לרגע מול משרד החינוך, אם יהיה לך קושי, תשתף אותי אישית, אני אעזור לך.

מירב בן ארי: זה רשום וידוע.

מירב בן ארי: נדב מחברותא.

מירב בן ארי: דקה, בבקשה.

מירב בן ארי: אני מתנצלת, אבל נתתי לך את יומך.

מירב בן ארי: בבקשה.

<נדב שורץ: אין בעיה.

<נדב שורץ: תודה.

<נדב שורץ: ספר משלי אומר חנוך לנער על פי דרכו, ויש כאלה שמפרשים את זה על פי הדרך שלו, ויש כאלה שאומרים שזה על פי בהתחלה כמו פי הבאר.

<נדב שורץ: אנחנו מדברים על ההתחלה של ההכשרה של הסטודנטים, שכמו שחבר הכנסת פה אמר, לא נעשית.

<נדב שורץ: סטודנטים היום, עשיתי סקר קטן בקרב סטודנטים דתיים להוראה, שאומר – הם חושבים שלא היה להם בכיתות להט"בים.

<נדב שורץ: הם גם מסתכלים סביבם וחושבים שפחות מ-50% מהסטודנטים מוכנים למצב שבו תלמיד להט"ב ייגש אליהם.

<נדב שורץ: אני כן רוצה לציין לטובה את היחידה למיניות בשירות הפסיכולוגי ייעוצי.

<נדב שורץ: במיוחד את עדי פישמן, אשר מרכזת את היחידה הדתית.

<נדב שורץ: דווקא מן הדתיים תצא הבשורה.

<נדב שורץ: אנחנו עובדים איתה צמוד בחברותא, שב"ל.

<נדב שורץ: שב"ל הולכת לבתי ספר דתיים בדומה לחוש"ן.

<נדב שורץ: לעומת זאת, אני אישית בתור מורה פוטרתי כשנשמות טובות החליטו לגלות להם את נטייתי המינית.

<נדב שורץ: כן.

<נדב שורץ: תלמידים בבתי ספר דתיים ניתנים להם אופציות – או שתעזוב את בית הספר או שאנחנו מגלים להורים שלך.

מירב בן ארי: שמעתי את זה בוועדת החינוך הקודמת.

<נדב שורץ: תעזוב את בית הספר או שתעבור טיפול המרה.

<נדב שורץ: יש עוד מה לעשות.

<נדב שורץ: המצב הוא יותר טוב מבעבר, אבל איך אומרים – יום שוויון?

<נדב שורץ: בואו נעבור מדיבורים למעשים.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: עמית, בבקשה, דקה.

מירב בן ארי: אלישע, הוא במקומך.

מירב בן ארי: אני יודעת שהוא חשוב לך.

<עמית חכמון: שלום, קוראים לי עמית חכמון.

<עמית חכמון: אני לומד עכשיו בכיתה י"ב בבית ספר עירוני א' במודיעין.

<עמית חכמון: אני נער טרנסג'נדר.

<עמית חכמון: בכיתה י"א חזרתי כגבר לבית הספר.

מירב בן ארי: אחרי החופש הגדול?

<עמית חכמון: כן.

<עמית חכמון: כאילו עברתי את השינוי בחופש הגדול שבין י' ל-י"א'.

<עמית חכמון: מסיבה לא ברורה, אני לא יודע למה דווקא אני, אבל אני פשוט בורכתי.

<עמית חכמון: בורכתי במשפחה שקיבלה אותי מהרגע הראשון, בסביבה ובחברים שלרגע לא פקפקו בי, ותמיד עמדו שם לצידי.

<עמית חכמון: גם בבית הספר אני דוגמא יוצאת מן הכלל, לפי דעתי, לפי מה שאני שומע וזה עצוב מאד, שבית הספר שלי עמד לצידי מהרגע הראשון.

<עמית חכמון: לא חוויתי שום טרנס פוביה בחיים שלי, לפחות לא מול הפנים.

<עמית חכמון: אולי מאחורי הגב, אני לא יודע, אבל שום דבר רע אלי לא הופנה ואני רוצה להגיד שאם בית הספר שלי לא היה מתנהג איך שהוא התנהג, אני לא הייתי נמצא פה היום.

<עמית חכמון: אני לא הייתי איפה שאני היום ואני לא הייתי מצליח להמשיך בחיים שלי ולהגיע למקום שמח, כי אני באמת מאושר היום, לפחות מהבחינה הזאת.

<עמית חכמון: אני עומד לסיים בית ספר עוד כמה חודשים, אני עומד להתגייס לצה"ל ליחידה מובחרת.

<עמית חכמון: אני מתעסק במחשבים ואני פשוט לא הייתי איפה שאני נמצא היום.

<עמית חכמון: זה מאד חשוב.

<עמית חכמון: בית הספר מהווה את הבסיס של כל נערה ונערה בישראל, ומאד חשוב שדווקא במקום הזה, משם נוכל להתפתח.

<עמית חכמון: שם הכי יבינו אותנו, שם הכי יעמדו לצידנו, כי לפעמים משפחה לא עומדים.

<עמית חכמון: מספיק ששם דווקא כן.

מירב בן ארי: נכון.

מירב בן ארי: קודם כל תודה רבה.

מירב בן ארי: נתת לנו אופטימיות לקראת הסוף, אבל תראו כמה משמעותי בית הספר.

מירב בן ארי: כמה בעיצוב האישיות שלך וכמה בעתיד שלך, זה בית הספר.

מירב בן ארי: טוב, אין לך ברירה, שתי דקות, בבקשה.

<איריס מנדה בן יעקב: חשבתי 10.

מירב בן ארי: לא.

מירב בן ארי: רציתי.

מירב בן ארי: זה במצב אופטימי.

מירב בן ארי: אבל אל תדאגי, את יודעת, אני כל הזמן בנושא הזה.

<איריס מנדה בן יעקב: אז קודם כל מברכת על היום הזה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: תציגי את שמך ותפקידך לפרוטוקול.

<איריס מנדה בן יעקב: איריס מנדה בן יעקב, מנהלת היחידה למיניות ומניעת פגיעה בילדים ובני נוער, בשפ"י – זה שירות פסיכולוגי ייעוצי במשרד החינוך.

<איריס מנדה בן יעקב: אני רוצה להגיד רק בהערת סוגריים שכייף לכם שיש לכם, וזה באמת, אני לא אישה פוליטית, אבל באמת אני רואה את הפעילות של מירב בן ארי, שהגיעה עד אלינו לשפ"י, כדי לקדם נושאים של הקהילה וזה ממש מחמם את הלב וזו אמירה.

<איריס מנדה בן יעקב: היום הזה זו אמירה והפגישה איתך, זאת אומרת לכתת רגליים ולא רק לעשות את זה כאן אלא גם מאחורי הקלעים, זה חשוב.

<איריס מנדה בן יעקב: אני רוצה להגיד שבימים אלה אנחנו עסוקים במשרד החינוך, לראות איך אפשר להרחיב את העשייה מעבר לגבולות שפ"י.

<איריס מנדה בן יעקב: השירות הפסיכולוגי ייעוצי זה שירות שבאמת, לשכנע את המשוכנעים, כמו שמייקי אמר, כי היועצות שלנו עוברות הכשרות כל הזמן.

<איריס מנדה בן יעקב: הן הרפרנטיות בבתי הספר לנושא.

<איריס מנדה בן יעקב: זאת אומרת גם אם עובדי ההוראה לא עוברים הכשרה מסודרת, בבתי הספר אנחנו מזמינים את הארגונים.

<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו התחלנו עם חוש"ן, יש לנו היסטוריה מאד מאד ארוכה עם חוש"ן.

<איריס מנדה בן יעקב: אסנת ואני אפילו לפני כמה שנים ישבנו וכתבנו את היחידות ואת פרק כישורי חיים המפורסם.

מירב בן ארי: כן, כן.

מירב בן ארי: את אחראית על זה.

<איריס מנדה בן יעקב: היא ואני, סליחה, היחידה.

מירב בן ארי: היחידה זו אני.

<איריס מנדה בן יעקב: ישבנו וכתבנו את הפרק בכישורי חיים ואנחנו הזמנו לשולחן העגול, זאת אומרת אנחנו עושים שולחן עגול עם כל הארגונים, גם עם הארגונים הערבים.

<איריס מנדה בן יעקב: עם אסווד הצלחנו להביא אותם אלינו, ועם כל מיני רפרנטים בתחומים שונים, אזרחות, מדעי החברה, חינוך גופני, מנהלי הקדם יסודי, היסודי, העל יסודי, כדי לחשוב איך מרחיבים את העשייה, כי אין ספק שזה לא מספיק.

<איריס מנדה בן יעקב: מודה.

<איריס מנדה בן יעקב: זה לא מספיק.

<איריס מנדה בן יעקב: יחד עם זאת, כן נעשית עשייה.

<איריס מנדה בן יעקב: זאת אומרת לצד הסיפורים, ובאמת, מאד כאב לי לשמוע על הסיפורים הקשים ושמחתי לשמוע גם את הסיפור של עמית.

<איריס מנדה בן יעקב: כי אני בטוחה שלצד הסיפורים המאד מאד קשים של אמירות קשות, יש גם סיפורים שמחממים את הלב והם יכולים להוות באמת דוגמא למודל של ליווי הקהילה בבתי הספר.

<איריס מנדה בן יעקב: אז יש באמת הכשרות אמרנו של היועצות החינוכיות, יש ימי עיון שאנחנו מזמינים גם את המנהלים, גם יועצים, לכל הקשת, את הארגונים, את חוש"ן, את איגי, שיספרו את הסיפור האישי שלהם.

<איריס מנדה בן יעקב: זה תמיד עובד.

<איריס מנדה בן יעקב: זה נכון שהכשרה ארוכה היא בעצם המפתח.

<מרגניתה קלאוזנר: שתפי גם אותנו ההורים, בבקשה.

<מרגניתה קלאוזנר: יש לנו צד בזה.

מירב בן ארי: כן, רק בואי תסיימי, כי אני חייבת לעשות סיכום.

מירב בן ארי: אני תיכף אגיד לך גם, כי אני עוד לא סיימתי.

מירב בן ארי: רגע, אדוני, אל תפריע, תן לי, באמת, אני קצת מבינה בחומר.

מירב בן ארי: לא סתם ישבתי עם משרד החינוך לפני כן.

<איריס מנדה בן יעקב: אז גם אם לא נעשית הכשרה של 30 שעות, יש בבתי הספר נגיעה בנושא, של הארגונים שמגיעים ומספרים את הסיפור האישי שלהם ואין כמו החוויה, כי באמת צריך לעבוד על העמדות של אנשי החינוך, והעמדות של אנשי החינוך משקפות את החברה כולה, הם לא משקפים רק את מערכת החינוך.

<איריס מנדה בן יעקב: אז אני חושבת שיש גם עוד אנשים לא רק במערכת החינוך, שהם חוששים לצאת מהארון וצר לי, ואנחנו רוצים לשמור עליהם ולראות איך אפשר לעזור להם.

<יהלי בן-עמי ויטנברג: ארגונים שמספרים סיפור אישי.

מירב בן ארי: אין לי זמן לזה, יהלי, תסלחי לי.

מירב בן ארי: משפט אחרון, אני חייבת לסכם כי כל הסדרנים פה מסתכלים עלי ובצדק.

<איריס מנדה בן יעקב: גם בחמ"ד אנחנו מתחילים להיכנס.

<איריס מנדה בן יעקב: אנחנו מכשירים את הלבבות עם מנהלי חמ"ד ולאט לאט גם ניכנס לשם.

<קריאה: מה זה חמ"ד?

מירב בן ארי: חמ"ד זה מינהל החינוך הדתי.

<קריאה: מירב, רק חבל שאת לא מדברת עם הסטודנטים.

מירב בן ארי: לא, אדוני, אני גם במקרה יושבת ראש השדולה להשכלה גבוהה.

מירב בן ארי: אני מתנצלת.

מירב בן ארי: דיבר כאן ובצדק יפה מאד גם המנהל של - - -.

מירב בן ארי: אין לי זמן.

מירב בן ארי: הזמן קצר.

מירב בן ארי: חברים, היה כאן דיון מצוין, בואו נתמקד באמת בדברים החשובים ולא בהתלהמות.

מירב בן ארי: אני רוצה לסכם ולומר כמה דברים.

מירב בן ארי: אחד, אני רוצה להודות לכל מי שהגיע לכאן.

מירב בן ארי: אני מתנצלת אם היו כאן שניים או שלושה שלא הספיקו לדבר, אני פועלת משיקולי זמן ובאמת השתדלתי לשמוע את כולכם.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד משהו אחד.

מירב בן ארי: אני מלווה את הארגונים, את איגי, את חוש"ן ואת מעברים מיום כניסתי לכנסת.

מירב בן ארי: פגשתי אותם אצלם ואני אמשיך ללוות אותם.

מירב בן ארי: העבודה כאן בוועדה, ואלף אתם גם צריכים להתחבר ביניכם, מה שקורה כאן, וגם אני אישית, בלי קשר לוועדה, אני אישית אבדוק.

מירב בן ארי: אני בקשר איתם כל הזמן, אני אוודא שהדברים קורים.

מירב בן ארי: כל הזמן, לא רק מתוך מחויבות שלי כוועדה, אלא כחברת כנסת.

מירב בן ארי: אני רוצה משהו אחד לסיום.

מירב בן ארי: אני יודעת שבתוך הקואליציה יש, גם בתוך האופוזיציה, וגם הגיע חבר הכנסת כבל.

מירב בן ארי: בוא, בוא, שב לידי.

מירב בן ארי: אתה יודע שזה יזרז אותי.

מירב בן ארי: אני יודעת שהעניין של החקיקה הוא עלה והוא היה כאן השולחן ואמרה את זה חברת הכנסת סויד, ואני אומרת בכנות, אני לא מתכוונת להתגונן, אני מודעת לבעייתיות.

מירב בן ארי: אבל למרות הבעייתיות שיש לנו כעת בקואליציה, אני פועלת ואני אמשיך לפעול לטובת הארגונים ועם משרד החינוך ו - - - כי גם ישבתי שם.

מירב בן ארי: במקביל, חשוב לי שתדעו, לא היה לי זמן להתייחס לזה, אבל אנחנו הולכים להקים שלטר שהוא המשך של בית דרור, שזה מגיל 18 עד גיל 30, עם אותם חברה שמסיימים את בית דרור וזו יוזמה שלי.

מירב בן ארי: אני יודעת שזה נורא קשה, תודה רבה, אבל הולך לקום שלטר לצעירים חסרי בית.

מירב בן ארי: והנה, אני גם אומרת לכם שאתמול פניתי לשישה ראשי ערים במדינת ישראל, לבקש מהם שיקימו אצלם הוסטל שיקומי ללהט"ב.

מירב בן ארי: זאת אומרת אותו חסר בית להט"ב, שבא אל השלטר ואומר אני עכשיו בתקופת שיקום.

מירב בן ארי: פניתי אל ראשי הערים – קחו ותקימו את ההוסטל אצלכם.

מירב בן ארי: לכן יש דברים שנעשים כאן ואני מבטיחה לכם ובאמת, זה לא מס שפתיים.

מירב בן ארי: אני עומדת לטובת הקהילה תמיד, לכל דבר שתצטרכו.

מירב בן ארי: גם שרון, עם העניין האישי, אם צריך וגם ברמה המערכתית.

מירב בן ארי: בגלל שאין לי זמן, אני אוציא סיכום מסודר לוועדה.

מירב בן ארי: אני מאד מודה לחבר הכנסת איתן כבל שנתן לי שתי דקות מזמנו.

מירב בן ארי: תודה רבה.