ועדת המשנה לטיפול בצעירים וצעירות חסרי בית, כנסת 20, פרוטוקול מספר 4, 2016-03-09 09:00

מירב בן ארי: שלום לכולם, היום 9 במרס 2016, כ"ט באדר א' תשע"ו.

מירב בן ארי: ישיבה של ועדת המשנה של ועדת העבודה, הרווחה והבריאות לטיפול בצעירים ובצעירות חסרי בית.

מירב בן ארי: היום אנחנו נתעסק בנושא של דיור תחילה ודירות המעבר.

מירב בן ארי: לפני הכל אנחנו נתחיל עם עדכונים חשובים ולאחר מכן נשמע את שמוליק.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד שני דברים.

מירב בן ארי: אחד, על הנושא של חיפה.

מירב בן ארי: הנושא של חיפה הוא נושא שחייב להיפתר ואני אמרתי משהו אחד וחשוב שיהיה ברור גם לפרוטוקול.

מירב בן ארי: אנחנו רוצים למצוא פתרון ביחד עם העירייה, כי בסוף העובד הסוציאלי שיפגוש את הילד או הצעיר שנמצא ברחוב, חסר בית, משוטט, הוא צריך להפנות אותו.

מירב בן ארי: והוא צריך להפנות אותו לבית ולכן זה חייב להיות.

מירב בן ארי: אני מצפה, ומומי יודע את זה ואנחנו דיברנו גם עכשיו, שיתנו פתרון.

מירב בן ארי: הבית שם צריך לזוז.

מירב בן ארי: ואם יש התנגדות כששוב פעם, לא תשכנעו אותי, חבל.

מירב בן ארי: זה סתם התנגדות.

מירב בן ארי: בשום עיר אחרת לא נתקלנו בהתנגדות כזאת, להיפך.

מירב בן ארי: יש ראשי ערים שהולכים גם לסקווטים ולזולות ומדברים עם הילדים ומעבירים אותם.

מירב בן ארי: לכן ההתנגדות היא לא, אבל אני לא רוצה להילחם.

מירב בן ארי: הילדים חשובים לי, וגם לכל מי שנמצא כאן ממשרד הרווחה מבין שהילדים הם-.

מירב בן ארי: ואם יימצא הבית בהדר עליו, ואני אני אומרת לך מומי או במקום אחר, כל עוד יוציאו אותם מהסיבה הפוגענית הזאת - שלא משנה כמה אלפי שקלים ראש העיר שם בהדר - יש בעיה.

מירב בן ארי: ומעבר לזה, גם פיזית, אין שם אפילו חצר לילדים לשחק ומדובר על ילדים בני 14-15 שצריכים מקום מלטף, נעים, אוהד.

מירב בן ארי: אז אני דיברתי עם עמותות אותות, תיכף אתם תתייחסו בכמה מילים, ואני יודעת שכולנו פה רוצים למצוא פתרון.

מירב בן ארי: גם אתה מומי, תאמר על ההתייחסות הזאת של חיפה.

מירב בן ארי: ולכן אני אומרת גם לוועדה וגם לאנשי המשרד והעמותות, אנחנו חייבים למצוא פתרון ובסוף אפריל גם נגמר שם החוזה, אז אני רוצה לקבל עדכון גם מאותות וגם מחיפה לפני שאני עוברת הלאה.

מירב בן ארי: התחלתי מהמשהו הלא טוב ותיכף אנחנו נעבור גם לדבר הטוב.

מירב בן ארי: נתחיל עם אותות.

מירב בן ארי: דבר איתנו, אני יודעת שהיו לכם פגישות אתמול, שלשום, אני יודעת שיושבת ראש העמותה הייתה בפגישה אצל ראש העיר.

מירב בן ארי: אהלן יגאל, בוא תצטרף.

מירב בן ארי: כן, אסף.

<אסף שמול: אהלן, אסף מעמותת אותות.

<אסף שמול: אני אומר בקצרה שאכן הייתה פגישה, מה שהיה בתוך הפגישה אנחנו נשאיר בתוך הפגישה.

<אסף שמול: כפי שאומרת חברת הכנסת, אנחנו מצפים להבין, מעבר לזה שהסיפור הוא לא שכונת הדר אלא רחוב שפירא והרחוב עצמו, לדעת כל הגורמים באשר הם, הוא רחוב שאינו מתאים.

<אסף שמול: זה היבט אחד.

<אסף שמול: ההיבט השני שאמרה חברת הכנסת, הוא הבית.

<אסף שמול: והבית עצמו לא מתאים.

<אסף שמול: צריך להבין, מדובר על בית שהוא שונה מכל מבנה כזה או אחר שאנחנו לוקחים עבור 30 המסגרות האחרות שאנחנו מפעילים.

<אסף שמול: מדובר לבית על 24 צעירים בנים ובנות, הדבר הזה מחייב מבנה רחב הרבה יותר.

<אסף שמול: אנחנו מדברים על תכנית של הקמת בית ספר בתוך המסגרת, כחלק מהתפיסה האידיאולוגית הטיפולית - - -

מירב בן ארי: איפה זה עומד מבחינת העמותה?

מירב בן ארי: הבנתי שאתמול ישבתם.

מירב בן ארי: דיברתי אתמול בערב עם תמר.

מירב בן ארי: יום ראשון היה ועד.

מירב בן ארי: הבנתי שהייתם גם אצל ראש העיר.

מירב בן ארי: אגב, הקטע הזה של לקחת להם טלפונים בכניסה לישיבה – ברצינות.

מירב בן ארי: מה זה?

<נמרוד שיין: אני חייב לומר ואני מתנצל, כל הישיבות אצל ראש העיר, במשך 12 השנים האחרונות, כל הישיבות, כל המוזמנים, כל מי שנכנס – משאיר את הטלפון שלו בכניסה.

<נמרוד שיין: זה לא מחשש להקלטה, מי שרוצה להקליט יכול להקליט דרך משקפיים.

<נמרוד שיין: הטלפון הוא כדי לכבד את הישיבה ולהיות מרוכזים בה.

מירב בן ארי: מי אדוני?

<נמרוד שיין: שמי נמרוד שיין, אני עוזר בכיר לראש העיר.

<נמרוד שיין: אני ניהלתי את הישיבה.

מירב בן ארי: יופי, קודם כל אני שמחה שבאת לוועדה, באמת.

מירב בן ארי: לאור העובדה שגם הייתי חברת מועצת העיר תל אביב יפו לפני שהגעתי, לא היה לי מצב, ואולי גם את תאירי את עינינו, כי אני מניחה שעשית הרבה פגישות, נכון?

מירב בן ארי: מריה?

מירב בן ארי: אני מניחה שעשית הרבה פגישות עם ראשי ערים בנושאי רווחה.

מירב בן ארי: האם אי פעם כשנכנסת לפגישה לקחו לך את הטלפון?

מירב בן ארי: לא, נכון?

מירב בן ארי: את יכולה להגיד למיקרופון.

<מריה פודגייצקי: לא, לא לקחו לי.

מירב בן ארי: אוקיי, הערה.

מירב בן ארי: מה זה להתרכז?

מירב בן ארי: בוועדת חוץ וביטחון אני משאירה את הטלפון שלי בחוץ.

<נמרוד שיין: אני מניח שזה לא נושא הוועדה, נכון?

מירב בן ארי: אני מניחה שאתה לא תגיד לי מה נושא הוועדה.

מירב בן ארי: בבקשה, אסף.

<אסף שמול: טוב, נשלים ונאמר שכרגע אין התקדמות.

<אסף שמול: הבתים שהוצעו, התחלנו לראות אותם.

<אסף שמול: זה בתים שכרגע לא מתאימים.

<אסף שמול: ראינו גם את הבית - - -

מירב בן ארי: שבו סביב לשולחן, זה בסדר.

<אסף שמול: ראינו מספר בתים.

<אסף שמול: הבית במסדה, גם דיברנו.

<אסף שמול: בשלב זה אין התקדמות, אבל אני מאד מאד מקווה שהעירייה תציע אכן בתים שיהיו מתאימים.

<אסף שמול: התחלתי ואמרתי לפני זה, צריך מבנה שהוא שונה ולא עוד וילה.

<אסף שמול: צריך מבנה מוסדי, גדול הרבה יותר.

<אסף שמול: הבתים האלה מצומצמים.

<אסף שמול: בכל המקומות האחרים שאנחנו מפעילים – ירושלים, תל אביב ובאר שבע – העיריות נרתמו, נתנו או שטחים או ממש מבנה כמו בתל אביב.

מירב בן ארי: ברור.

<אסף שמול: אנחנו מצפים שעיריית חיפה תיתרם ותעזור.

<אסף שמול: לעיריית חיפה יש את המשאבים שלנו אין, ולכל היותר או לכל הפחות – זה תלוי מאיזה כיוון מסתכלים על זה – שלא ישימו לנו רגליים כאשר אנחנו מוצאים מבנים שהם מתאימים.

<אסף שמול: אנחנו מקווים שרוח הדברים שאת אומרת כרגע ונאמרו בפגישה אצל ראש העיר, תהיה בכיוון הזה.

מירב בן ארי: כן, עיריית חיפה, התייחסות שלכם בבקשה.

<מומי אלמוג: קודם כל אני הייתי בפגישה.

<מומי אלמוג: אסף לא היה.

<מומי אלמוג: הייתי עם תמר - - -

מירב בן ארי: כן, אני יודעת.

<מומי אלמוג: מה שחשוב באמת זה הילדים חסרי קורת הגג.

<מומי אלמוג: לא אנחנו ולא העמותות ולא שום דבר, ואנחנו מאד מאד נהיה קשובים לצרכים של הילדים.

<מומי אלמוג: לא יהיה בחיפה, וכמו שכל עוד אני מנהל מחלקה 36 שנים ואני הקמתי את הפרויקט ואני יזמתי אותו ומאד חשוב לי שילדים לא יהיו ברחוב, אז מאד חשוב לנו שאנחנו ניתן את המענים הכי טובים שיש.

מירב בן ארי: מה הפתרון שאתם מציעים היום?

<מומי אלמוג: מה שהצענו, ראינו, ועוד אני, כשקלטתי את מנהל הבית היום, את שרון, חיפשנו גם לפני זה מקומות ומטיילים ביחד כדי לראות דברים שמתפתחים, כי בסופו של דבר אנחנו רוצים לתת את הדברים הכי טובים לילדים.

<מומי אלמוג: ראינו בהדר עליון, ברחוב ירושלים, מבנה שמאד מאד בנינו עליו, שאם בעל הבית יסכים.

<מומי אלמוג: היינו עם תמר, היינו עם המנכ"לית החדשה והיינו עם היועץ המשפטי שלנו שם.

<מומי אלמוג: הבניין משופץ, חבל על הזמן.

<אסף שמול: זה בניין שמחולק לדירות - - -

<מומי אלמוג: רגע, שנייה, אתה לא היית שם.

<אסף שמול: אני ראיתי את הבית.

מירב בן ארי: אני דיברתי עם תמר אתמול – הבית לא מתאים.

<אסף שמול: הבית מחולק לדירות.

מירב בן ארי: הבית מחולק לדירות.

מירב בן ארי: אני אוציא את בעלי הדירות כדי להפוך אותם לחסרי בית?

<מומי אלמוג: בסופו של דבר אנחנו הולכים לצד הזה שמחפשים.

<מומי אלמוג: תוך מספר ימים ראינו כבר חמישה בתים, בתים בודדים.

<מומי אלמוג: התחלנו לחפש, בית אחרי בית, זו השאיפה שלנו למצוא מקום נהדר, מקסים, שיהיה מקובל על כולם.

<מומי אלמוג: וכמובן לא לשכוח, שמי שאמור בסופו של דבר לחתום הבית ועל איך הוא נראה זה משרד הרווחה.

<מומי אלמוג: כשאנחנו בדקנו את הבית, משרד הרווחה יש לו מודל כמו שיושבת פה מריה, היא תגיד לך.

<מומי אלמוג: יש תקנון לבתים וכתוב בת"ס איך בנוי בית לחסרי קורת גג, איך בנוי בחסות הנוער.

<מומי אלמוג: זה לא משהו שהעמותה ממציאה.

<מומי אלמוג: כשבנינו את הבית בחיפה ובהדר, זה רק על פי המודל שכתוב במשרד הרווחה, כי מדובר פה על בטיחות של הילדים, על ביטחון של הילדים ולא על איזה עמותה שאומרת.

<מומי אלמוג: העירייה היא זאת שצריכה לפקח ומשרד הרווחה צריך לפקח, וללא הדברים הקבועים - - -

מירב בן ארי: ראה מומי, אני מניחה שכשימצא הבית המתאים, האחרונים שיטרפדו זה משרד הרווחה.

מירב בן ארי: האחרונים.

מירב בן ארי: הבית שצריך להימצא, אלף חייב להיות בבניין שמן הסתם לא גרים בו אנשים.

<אסף שמול: שרק חשוב להבהיר, המשרד מממן את כל ה - - -

מירב בן ארי: ברור, ולכן המשרד הוא אחרון שיטרפד.

מירב בן ארי: תיכף גם מריה תתייחס לזה.

מירב בן ארי: אני רוצה להבהיר משהו אחד.

מירב בן ארי: סליחה אדוני, תסיים את הדברים ואז אני אבהיר.

מירב בן ארי: תגיד לנו מה.

<מומי אלמוג: אז אני אומר שאנחנו עושים המון מאמצים וטוב שאסף אומר, אנחנו מחפשים ביחד וחשוב שיש שיתוף פעולה שלנו לחפש את המבנה האידיאלי, הטוב ביותר שיתאים לצרכים של הנערים, וכמובן כל האזור שלנו מתפתח מרכס בני הדר, כרמל, רמת הדר, בכל הדר אנחנו מחפשים כדי שיהיה מקום באמת טוב, וטובת הנערים היא בראש מעיינינו.

<מומי אלמוג: ראש העיר הצהיר את זה ואמר, אין שום בעיה.

<מומי אלמוג: הדר היא ענקית - - -

מירב בן ארי: ההצעות של ראש העיר, זה לא מה שהוא אמר, אבל בסדר.

מירב בן ארי: ההצעות שלך, מה שאמרת לוועדה, זה מקובל עלינו.

מירב בן ארי: מריה, את רוצה להתייחס לסיפור בחיפה?

<מריה פודגייצקי: תראי, אני לא יכולה להתייחס לסיפור בחיפה, כי אני פחות יודעת מה הולך עם נוער בסיכון ספציפית וציפי לא נמצאת.

מירב בן ארי: כן.

מירב בן ארי: רוחה של ציפי פה.

<מריה פודגייצקי: אבל אני רוצה לשתף אתכם במשהו שהוא קצת יתחבר.

<מריה פודגייצקי: אתמול בשש בערב אני קיבלתי טלפון מעיריית באר שבע, ממנהלת מחלקה הרווחה בעיריית באר שבע שלקח להם בדיוק שבוע להתלבט אחרי ההצעה שביקשתי מהם לפתוח בית משותף לדרי רחוב, לפי המודל שמתקרב לדיור תחילה, ואני חושבת שזו רוח הדברים.

<מריה פודגייצקי: איך צריך לעשות את זה, מה הפרקטיקה, איך אנחנו רצים - - -

מירב בן ארי: שבוע.

<מריה פודגייצקי: ואני מברכת גם אותה וגם את עיריית תל אביב, שהיו בסיור בחדרה בשביל ללמוד את המודל.

מירב בן ארי: כן, שמעתי על זה.

<מריה פודגייצקי: אני חושבת שחיפה אולי ככה הצטרפו לרוח הדברים, כי אנחנו צועדים היום קדימה ואנחנו מתאימים את עצמנו ללקוחות שלנו.

<מריה פודגייצקי: לא יעזור אם - - -

<מומי אלמוג: אני אגיד לך שיש בחיפה - - -

מירב בן ארי: רגע, אדוני, אל תפריע.

מירב בן ארי: אני שמרתי על זכות הדיבור שלך.

<מריה פודגייצקי: אני איתך, אני אומרת שהתקנות, אנחנו בודקים גם את עצמנו, האם התנאים הפיזיים והתקנות מתאימות.

<מריה פודגייצקי: צריך לבדוק וכל דבר אנחנו שמים עם סימני שאלה, אבל המטרה שלנו משותפת.

<מריה פודגייצקי: אני עובדת עם מומי ואני יודעת, הם גם עכשיו השקיעו כדי להקים משהו.

<מריה פודגייצקי: אני חושבת שיצאנו לאיזו שהיא דרך ואנחנו שמים סימני שאלה ואם המבנה לא מתאים אז בודקים.

<מריה פודגייצקי: יכול להיות שגם התקנות לא תואמו במאה אחוז וגם את זה נבדוק.

מירב בן ארי: אני לא חושבת שאתם אלה שתעצרו מבנה טוב מלצאת לדרך.

מירב בן ארי: אוקיי, בואו נעשה סיכום.

<נמרוד שיין: סליחה, ברשותך, אני יכול להתייחס לדברים שהגברת אמרה?

<נמרוד שיין: יש איזו תחושה של איזו שהיא אווירה של כאילו תראו איזה יופי תל אביב ובאר שבע ואולי לחיפה יש מה ללמוד.

<נמרוד שיין: אז כמה נתונים, ברשותכם, כותרת – את הפרויקט הזה הקימה עיריית חיפה.

<נמרוד שיין: יונה יהב היה בצוות שהקים את הפרויקט הזה לפני כ-20 שנה.

<נמרוד שיין: הפרויקט הזה היה פורץ דרך בישראל, ראשוני בארץ.

<נמרוד שיין: בזמן ש - - -

מירב בן ארי: כן.

מירב בן ארי: מי שהקים את הבית ברחוב חיים זה חקל, יושב ראש ועדת החינוך לשעבר, זה חבר הכנסת עמרם מצנע, אז בוא.

<נמרוד שיין: מי שהיה בסבב שהחל את הכל - - -

<אסף שמול: יחד עם משרד ה - - -

מירב בן ארי: נכון, יחד עם - - -

<נמרוד שיין: אני לא אמרתי שהוא היה ראש העיר.

<נמרוד שיין: בואי, אם את רוצה להתווכח עם עובדות, יש לי את העובדות.

מירב בן ארי: תאמין לי, את העובדות שלכם אני קראתי ושמעתי והבנתי גם שאתם מסלפים את הדברים שלי.

<נמרוד שיין: תראי - - -

מירב בן ארי: לא, ואני רוצה להבהיר לך משהו, אדוני.

מירב בן ארי: לא, לא, אני אתן לך זכות דיבור, אבל בוא, אל תתבלבל.

מירב בן ארי: אני יושבת ראש הוועדה, כך שאני יכולה, היחידה שיכולה לשאול ולהעיר הערות, מה לעשות?

מירב בן ארי: אתה יודע, זה חלק מהתפקיד שלי, אבל אני אשמור על זכותך לזכות הדיבור.

מירב בן ארי: אם מדי פעם אני מעירה לך הערות, כי אני יודעת בעצמי וגם שמעתי, אגב, גם מחברי כנסת אחרים וגם משרים, שגם סילפתם את דברי.

מירב בן ארי: ולכן אני אומרת לך, למרות הדברים שאמרתם, אני אתן לך את זכות הדיבור כי זו זכותך, אבל עם כל הכבוד, אני יכולה להעיר לך הערות תוך כדי שאתה מדבר, אדוני.

מירב בן ארי: בבקשה.

<נמרוד שיין: בזמן שהשרה גמליאל הגיעה לבקר בבית שאנחנו הקמנו ואנחנו ליווינו ואנחנו ניהלנו, צריך רק למי שלא מכיר את העובדות, העמותה שעליה אנחנו מדברים, עמותת אותות, זו עמותה שמנהלת את הבית מזה מספר חודשים בלבד והבית - - -

מירב בן ארי: נו, ברצינות, אדוני.

<נמרוד שיין: רגע, רגע.

מירב בן ארי: אתה לא יכול לומר כאן דברים לא נכונים לוועדה הזאת.

<נמרוד שיין: סליחה - - -

<אסף שמול: אני ניהלתי את הבית 15 שנה - - -

מירב בן ארי: 15 שנה עמותת אותות מנהלת את הבית ברחוב חיים, עם כל הכבוד, ראש עיריית חיפה לא בנה את הבית הזה.

מירב בן ארי: מי שבנה את זה זה עמרם מצנע ובאמת, וגם לבוא על סחלב גם?

<אסף שמול: יחד עם מומי, חשוב להגיד.

<אסף שמול: מומי היה חלק מהסיפור.

מירב בן ארי: כן, אבל מומי פה, אבל מומי ישמור על זכות השתיקה מן הסתם, כדי לא לפגוע בראש העירייה.

<מומי אלמוג: סליחה, אבל אני הקמתי את זה, אני עירייה, אני - - -

מירב בן ארי: עם מי?

מירב בן ארי: עם יונה יהב הקמת את הבית ברחוב חיים?

<מומי אלמוג: התחלתי עם מ - - -

מירב בן ארי: הקמת את הבית ברחוב חיים עם יונה יהב?

<מומי אלמוג: התחלתי עם ראש העיר מצנע, ללא ספק - - -

מירב בן ארי: יפה.

<מומי אלמוג: אבל עדיין זה עיריית חיפה.

מירב בן ארי: אבל איך אתה אומר שזו עמותה שמפעילה כמה חודשים בעוד היא 15 נמצאת שם.

<מומי אלמוג: אבל הוא צודק, הדובר וסגן ראש העיר.

<מומי אלמוג: מה שמדברים פה, מי שהקים אותם זה עמותת קשת.

<מומי אלמוג: זה שהחליפו את השם ועושים מה שאמנון - - -

מירב בן ארי: החליפו את השם, זה אותו - - -

<מומי אלמוג: לא, אבל זה לא אותה עמותה.

<מומי אלמוג: עמותת קשת יש לה חברים אחרים ועמותת אותות זו עמותה חדשה, שלושה חודשים רק.

מירב בן ארי: טוב, בואו נשמע את הדברים.

<מומי אלמוג: זה העובדות.

<מומי אלמוג: בואו נשים את זה על השולחן.

<נמרוד שיין: בזמן שהשרה גמליאל ביקרה, ביקרו כאן בכנסת כדי לקבל אות הוקרה והצטיינות העובדים הסוציאליים של עיריית חיפה, שהצטיינו בזכות פרויקט יוצא דופן ופורץ דרך קהילתי בשכונת הדר.

<נמרוד שיין: אז קודם כל, זכותי לבקש להפסיק את ההטפה וללמד אותנו.

<נמרוד שיין: עיריית חיפה היא מודל לכל מה שקשור בטיפול בנוער, בנוער קצה, בנוער במצוקה, איך שלא תקראו לזה.

<נמרוד שיין: אפשר לבוא אלינו, אל עיריית חיפה וללמוד קצת.

<נמרוד שיין: את תטיפו.

<נמרוד שיין: זה דבר ראשון.

מירב בן ארי: אל תדאג, אנחנו בספק אם נבוא ללמוד מכם.

<נמרוד שיין: דבר שני, לגופו של עניין, יש מאות עמותות שפועלות בעיר חיפה.

<נמרוד שיין: העיר חיפה היא העיר השלישית בגודלה בישראל, אנחנו צמאים לסייע לעמותה, מבקשים לעזור להם.

<נמרוד שיין: לנו יש אמירה בתור עיר, כמו שהמלונות, משרדי העירייה, משרדו של יונה יהב, המוזיאונים, כל המוזיאונים העירוניים, התיאטרון העירוני, הבית הזה, לשכת הגיוס, כל משרדי הרווחה, הכל מצוי בהדר.

<נמרוד שיין: לכן, בשיקול שהעירייה לוקחת על עצמה, האם להוציא מוסדות ציבוריים או להשאיר מוסדות ציבוריים ובאיזה שכונה והאם היא מקבלת אמירה של עמותה שקובעת שזו שכונה מסוכנת, זו שכונה לא ראויה, לנו יש גם משהו קטן לומר בעניין.

<נמרוד שיין: אנחנו רוצים לעזור לעמותה, אנחנו נחפש.

<נמרוד שיין: אנחנו כרגע עוסקים כסוכני נדל"ן של העמותה הזו, שזה לא תפקיד שלנו.

מירב בן ארי: נכון, אם הייתם נותנים את הבית, לא היית צריך לעשות את כל סוכנות הנדל"ן.

מירב בן ארי: היה כבר בית.

מירב בן ארי: הבית הזה אפילו לא שלכם, הוא של קרן רוטנברג.

<נמרוד שיין: הבית היה - - -

מירב בן ארי: אם לא הייתם מתערבים, אדוני - - -

<נמרוד שיין: בית - - -

מירב בן ארי: אם לא היית מתערב בבית, לא היית מגיע למצב של סוכן נדל"ן.

<נמרוד שיין: אבל אלו לא העובדות.

מירב בן ארי: אה, כי אתה יודע את העובדות.

<נמרוד שיין: אלה לא העובדות, אני יודע את העובדות.

<נמרוד שיין: יש התנהלות של למעלה משלוש שנים עם בית רוטנברג, כי אנחנו צריכים את הנכס הזה לגני ילדים לטובת תושבי שכונת הכרמל, שלא ישלחו את הילדים שלהם לגנים בשכונה אחרת ואלה הצרכים שלנו ואנחנו כעירייה יש לנו say.

<נמרוד שיין: אנחנו מוכנים לעזור לעמותה, למעלה מלשתף פעולה עם העמותה.

<נמרוד שיין: אנחנו כולנו פנויים כדי שהילדים האלה, שחשובים לנו ואף אחד לא ישכנע אותנו שהם חשובים לנו פחות משהם חשובים לעמותה - - -

מירב בן ארי: אתה תשכנע את ראש העיר.

<נמרוד שיין: יקבלו את המקום הטוב ביותר.

<נמרוד שיין: אני רק מזכיר שכמעט 20 שנה זה היה בית בלי חצר, אז פתאום בשלושה חודשים נאי ויללה איך אין להם חצר ואנחנו רוצים להקים בית ספר.

<נמרוד שיין: הכל בסדר.

<נמרוד שיין: בואו, תשבו, תדברו.

מירב בן ארי: אז זה העניין, שאני חצי שנה דיברתי עם ראש העיר שלך.

מירב בן ארי: אגב, לא ראיתי אותך אף פעם.

מירב בן ארי: הייתי אצלו בלשכה, בטלפונים, שלא תתבלבל.

מירב בן ארי: זה שבסופו של דבר - - -

<נמרוד שיין: אז זה פרסונאלי.

מירב בן ארי: אדוני, אין פה עניין פרסונאלי, אני לא מכירה אותו בכלל, באמת.

מירב בן ארי: אני לא מכירה את הבן אדם.

מירב בן ארי: אתה יודע, אפילו אומרים שהוא איש כולנו, אפילו בקמפיין לא נתקלתי בו.

מירב בן ארי: אני לא מכירה את יונה יהב, בוא.

מירב בן ארי: אין פה שום דבר פרסונאלי.

<נמרוד שיין: עכשיו את מכירה.

מירב בן ארי: אני יושבת ראש ועדת המשנה לחסרי בית.

מירב בן ארי: אגב, גם היום אני לא מכירה אותו.

מירב בן ארי: אני לא מכירה אותו.

מירב בן ארי: אני מכירה את האדם ואת ההתנהלות איתו.

מירב בן ארי: את רון חולדאי אני מכירה.

מירב בן ארי: אפילו את ברקת אני לא מכירה, ני דיברתי איתו פעמיים.

מירב בן ארי: אני רוצה להסביר לך משהו - - -

<נמרוד שיין: יש עמותה - - -

מירב בן ארי: אדוני, אני מסיימת את הדיון ואני מודיעה לכם במפורש, ועדת המשנה הזאת תתכנס ב-23 לחודש הקרוב, זה מספיק זמן.

מירב בן ארי: אם אתה סוכן נדל"ן או לצורך העניין אתה רוצה לעזור לעמותה, תדאגו - - -

<נמרוד שיין: העמותה צריכה להתחיל - - -

מירב בן ארי: אדוני, אין עמותה באמת שהגיעה, תאמין לי, אתמול אני דיברתי עם המנכ"לית והיא ישבה אצלכם במשרד.

<נמרוד שיין: גם אני דיברתי איתה.

מירב בן ארי: יפה.

מירב בן ארי: והם באים בלב פתוח.

מירב בן ארי: יותר מזה, אני אומרת לך – טרפדתם את הבית ברחוב רוטנברג, עזוב - - -

<נמרוד שיין: לא טרפדנו.

מירב בן ארי: עזוב, אתם - - -

<נמרוד שיין: לא טרפדנו.

מירב בן ארי: עזוב, אל תיכנס.

מירב בן ארי: אם אני אגיד לך את שיחת הטלפון שלא הקלטתי את הדברים שראש העיר אמר, תאמין לי, אנשים כאן, משרד הרווחה, התגובה שלהם הייתה הרבה יותר קשה ואני לא אגיד.

מירב בן ארי: עכשיו אל תפריע לי אדוני ותקשיב טוב למה שאני אומרת.

מירב בן ארי: אני רוצה למצוא פתרון, לא בגללך, אלא רק בגלל הילדים האלה.

<נמרוד שיין: גם אנחנו.

מירב בן ארי: אם אתה רוצה למצוא פתרון, יש לך מספיק זמן עד ה-23 לבוא לוועדה הזו ולהגיד מה הפתרון שמצאתם.

מירב בן ארי: טרפדתם - - -

<נמרוד שיין: יד ביד - - -

מירב בן ארי: אל תפריע לי בבקשה.

מירב בן ארי: טרפדתם את הבית ברחוב הנשיא, תמצאו - - -

<נמרוד שיין: זה לא נכון.

מירב בן ארי: אם אתה תפריע לי עוד פעם אני אוציא אותך החוצה, אל תתבלבל.

מירב בן ארי: תפסיק להפריע לי.

מירב בן ארי: תפסיק.

מירב בן ארי: קריאות ביניים זה שמור לי, לא לך.

מירב בן ארי: אתם טרפדתם ושייאמר לפרוטוקול – אני הייתי בתהליך הזה ארבעה חודשים.

מירב בן ארי: אתם רוצים לתת בית אחר, בבקשה, כולנו פה, גם אני, גם בעמותות אורות וגם במשרד הרווחה מחכים.

מירב בן ארי: אין בעיה.

מירב בן ארי: תן לנו בית אחר, בבקשה.

מירב בן ארי: לא נלך לרב, לא נריב, אבל תיתן.

מירב בן ארי: תוציא את הילדים האלה.

מירב בן ארי: ובאמת, עם כל הכבוד להשקעה שלכם בהדר, ואני לרגע לא חושבת שאתם לא משקיעים בשכונה הזו, אנחנו והילדים האלה והעמותה - כשאני אומרת אנחנו זה עמותות אותות – רוצים לצאת משם.

מירב בן ארי: יכול ראש העיר להזמין את השרה, לא לבוא איתי במשא ומתן כי הוא פגוע מזה שהקלטתי אותו, אני מקבלת את זה.

מירב בן ארי: ראית, גם לא נדחפתי לביקור עם השרה, זה לא עניין שלי.

מירב בן ארי: אוקיי?

מירב בן ארי: אבל אני רוצה פתרון ואתה יודע מה, אני אפילו סומכת על מומי שימצא פתרון.

מירב בן ארי: ואם הנושא חשוב ללבך ואם חסרי הבית הצעירים האלה, ה-20 ילדים האלה בני ה-15 חשובים, אז בבקשה, צאו לדרך ותבואו לוועדה עם פתרון.

מירב בן ארי: נראה לי שגם אני יצאתי איתכם מספיק בסדר כדי לבוא ולהפסיק את המלחמות והורדנו את התקשורת.

מירב בן ארי: כל זה כדי למצוא פתרון.

מירב בן ארי: אבל, ואל תטעה, אם לא יהיה שום פתרון והילדים האלה יישארו שם, אנחנו נמשיך במאבק, כי הילדים צריכים לצאת, ואני מניחה שאתה רוצה שנמצא פתרון, נכון?

מירב בן ארי: זה מה שאתה רוצה?

מירב בן ארי: אתה רוצה למצוא פתרון?

<נמרוד שיין: אני לא צריך שידחפו אותי לזה.

מירב בן ארי: אני לא אדחוף אותך.

מירב בן ארי: אתה פשוט צריך לעשות את הפתרון הזה, וחבל שלא עשיתם את זה כבר לפני שבועיים, כשכל הפרשייה הזאת הגיעה למימדים האלה.

מירב בן ארי: כי אני עם ראש העיר שלך כבר חצי שנה בסיפור הזה.

מירב בן ארי: סיפרתי את הדיון בבית ברחוב חיים בחיפה.

מירב בן ארי: אני רוצה לעבור הלאה.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד משהו אחד טוב בכל הסיפור הזה כדי שתדעו, כי יש פה אנשים שעובדים קשה מאד בשביל הצעירים חסרי הבית, וזה בנפשם.

מירב בן ארי: אז שתדעו שהשבוע סגרנו סופית, אחרי עבודה של שלושה חודשים, שצעירים וצעירות חסרי בית במדינת ישראל יוכלו לקבל סיוע בשכר דירה בלי לעמוד בקריטריונים של משרד הרווחה.

מירב בן ארי: אין יותר את כל הקריטריונים האלה של התמכרויות, מכור, גמור, איך שאנחנו קוראים.

מירב בן ארי: מגיל 18, זה פיילוט של 200 צעירים.

מירב בן ארי: אם תמלאו את כל ה-200 גם יהיו 400.

מירב בן ארי: רק תתנו, זה תקציב שמוערך ב-2.2 מיליון שקלים.

מירב בן ארי: כל צעיר כזה ימלא טופס של משרד השיכון, תוך חודש הטפסים יהיו מוכנים, הובטח לי על ידי רות מנע, העובדת הסוציאלית, בחוט, בדיורית.

מירב בן ארי: זה בדיוק מה שאני ואת ישבנו שם אצלך.

מירב בן ארי: אני מאד מאד גאה בזה.

מירב בן ארי: אסף באותות, כל עמותה שעובדת עם צעירים וצעירות חסרי בית, יקבלו את הטפסים.

מירב בן ארי: ציפי מעודכנת על זה, באמת ייאמר לזכותה שהיא ניסתה שנים לדחוף ואני חושבת שזה מאד מרגש.

מירב בן ארי: אין יותר את הקריטריונים הקשים.

מירב בן ארי: אותם צעירים שהומלצו על ידי העובדים הסוציאליים יקבלו סיוע בשכר דירה ממדינת ישראל.

מירב בן ארי: נתחיל עם 200, אם נמלא, אני מבטיחה לכם שאנחנו נרחיב את התכנית הזאת.

מירב בן ארי: אז לפחות משהו טוב לפני.

מירב בן ארי: אני שמחה גם.

מירב בן ארי: תגידי גם לריאנה, מהבית - - -

<טלי מאור: היא תשמע על זה והיא תשמח מאד מאד מאד.

מירב בן ארי: תגידי לה שאנחנו לא יכולים לשכוח אותה.

מירב בן ארי: בסוף הוועדה הזאת באמת, חוץ מלהעלות את הנושאים של חסרי הבית, באמת יוצאים מפה דברים טובים.

מירב בן ארי: זה מה שחשוב.

מירב בן ארי: אתמול הייתי בהלל והיה לי ביקור מקסים בערב, בשמונה וחצי, ישבתי עם הצעירים.

מירב בן ארי: גם הצוות, גם הבית, בכלל, לשמוע את החברה האלה שבאים ואומרים.

מירב בן ארי: אתה רואה חברה ממש שנראים טוב ועובדים והם לא עומדים בקריטריונים של דר רחוב, שמכור.

מירב בן ארי: והוא רוצה סיוע ומגיע לו, כי אין לו לאן ללכת.

מירב בן ארי: אין לו בית.

מירב בן ארי: אז אני שמחה שמשרד השיכון ומשרד הרווחה לקחו את זה.

מירב בן ארי: תוך חודש, טפסים, אתם בינתיים יכולים להכין את חוות הדעת של העובדת הסוציאלית.

מירב בן ארי: ציפי מכירה את זה, אתם מכירים את ציפי, אנחנו נצא לדרך.

מירב בן ארי: כמובן, אם משהו לא זה, אני כאן, אבל אין סיבה שלא.

מירב בן ארי: כולם מעודכנים ויש גם כסף לטובת הסיפור הזה.

מירב בן ארי: אז זה חשוב מאד.

מירב בן ארי: בבקשה, בנימה אופטימית זו אני שמחה להציג את ד"ר שמוליק שיינטוך.

מירב בן ארי: אחרי זה כמובן התייחסויות שלכם, רק אני רוצה לתת לשמוליק את הזמן.

מירב בן ארי: אמרתי אתמול לחברה מהלל עליך, שמאד מאד חשובה לי הזווית האקדמית פה ושמוליק הוא המומחה בתחום.

מירב בן ארי: אז ביקשתי שהוא יבוא לפה ויציג לנו את הדיור תחילה.

מירב בן ארי: ספר לנו, שמוליק, אתה יודע.

<שמוליק שיינטוך: טוב, אז דבר ראשון תודה רבה מירב, על ההזמנה להציג כאן את דיור תחילה.

<שמוליק שיינטוך: אני פגשתי במודל לראשונה בשנת 2008, כשהתבקשתי על ידי משרד הרווחה לכתוב מסמך על מדיניות כלפי אנשים חסרי בית, וכבר אז המלצתי על המודל ובדצמבר 2011 היו יומיים סמינר שמשרד הרווחה יזם ורחל אבידן, שהייתה המפקחת הארצית ויעל הרמל, מנהלת פרט ומשפחה לשעבר, שתיהן גם רצו לאמץ את המודל.

<שמוליק שיינטוך: למיטב ידיעתי בזמנו הוא נעצר על ידי הרפרנט של משרד האוצר, אבל מבחינה מקצועית, כן היה רצון של משרד הרווחה להפעיל את המודל הזה.

<שמוליק שיינטוך: בעצם כל מי ששומע על המודל נשבה בקסם שלו, וכנראה שלא סתם.

<שמוליק שיינטוך: זה קשה שלא לרצות לקחת בו חלק - - -

מירב בן ארי: החברה בעמותות, יגאל, טלי, אני רוצה אחרי זה שתתייחסו לזה.

מירב בן ארי: בבקשה שמוליק.

<שמוליק שיינטוך: קשה שלא לרצות לקחת חלק במודל שבעצם מאפשר 85% הצלחה בעבודה עם חסרי בית.

<שמוליק שיינטוך: כל מי שעובד פה עם חסרי בית יודע שהאחוזים האלה הם מאד גבוהים.

<שמוליק שיינטוך: קשה גם שלא לרצות להפחית עלויות ממשלתיות ועירוניות – יש פה גם ממשלה וגם עיריות, כולם רוצים להפחית עלויות והמודל הזה עושה את זה.

<שמוליק שיינטוך: קל מאד גם לרצות להיות חלק מגל של פיילוטים במאות ערים ברחבי העולם שכבר מאמצות את ההצלחה הזאת של מודל דיור תחילה, ודבר ראשון קשה לעמוד בפני חסר בית שנכנס למקלחת, יצא, אתה יושב מולו ובעצם יש לו את המפתח של הבית שלו יום אחרי שהוא היה ברחוב.

<שמוליק שיינטוך: אז זה גורם בעצם לכל אחד לרצות לקחת חלק בהצלחה.

<שמוליק שיינטוך: והיום אני רוצה להציג מודל שעדיין לא קיים בארץ ואנחנו כן רוצים להכניס אותו, והוא בעצם ברחבי העולם היום המודל המוביל בתכניות שמובלות דיור לאנשים חסרי בית.

<שמוליק שיינטוך: אנשים חסרי בית צריכים שני דברים בסיסיים – דיור ותמיכה.

<שמוליק שיינטוך: למעשה כולנו צריכים את זה, אבל אצל אלה מאיתנו שגרים בבית, אז דיור ותמיכה הם צרכים ממומשים ואצל אנשים חסרי בית, השילוב של שני הצרכים האלה, כאשר הוא לא מתממש - שיש להם גם דיור וגם תמיכה - הם בסופו של דבר מגיעים לרחוב.

<שמוליק שיינטוך: מה שדיור תחילה מציע בשורה התחתונה, זה דיור מיידי, דיור קבוע, מיידי לאורך זמן ותמיכה של 24/7.

<שמוליק שיינטוך: המודל התחיל בעצם בניו יורק בשנת 1992.

<שמוליק שיינטוך: הוא התחיל על ידי עמותה שעבדה ביחד עם הממשלה ובסופו של דבר אחרי מחקר של 4 שנים, כולם הבינו שהמודל הזה עובד וזה התחיל לרוץ ולמעשה עד שנת 2007 הוא כבר נכנס לרשימת המודלים מבוססי הממצאים בארצות הברית.

<שמוליק שיינטוך: בשנת 2008 אנחנו כבר רואים יותר מ-100 ערים בארצות הברית והוא מתפשט מעבר לארצות הברית.

<שמוליק שיינטוך: בשנת 2009 התחיל פיילוט של 5 שנים בקנדה, בשנת 2011 פיילוט של שנתיים באירופה, כשלמעשה שנת 2013 הייתה השנה ששני הפיילוטים האלה הסתכמו בדו"חות מאד חיוביים, שהמליצו למעשה לאמץ את התכנית בערים הרלבנטיות האלה.

<שמוליק שיינטוך: מה שחשוב להדגיש בבסיס של הדיון, זה שהדבר הבסיסי שעומד בבסיס התכנית הזאת, זה שדיור היא זכות אדם בסיסית.

<שמוליק שיינטוך: אנחנו לא מתנים את זה בשום דבר, לא מתנים את זה בטיפול, לא מתנים את זה בזה שאנשים מפסיקים להשתמש בסמים או שהם מפסיקים להיות בזנות או שהם מפסיקים לשתות.

<שמוליק שיינטוך: דיור – זכות אדם בסיסית ומגיע להם דיור.

<שמוליק שיינטוך: ההצלחה נובעת גם בגלל השקופית הזאת – העלויות האלה הן בארצות הברית, זה עלות ללילה לשיכון בכל אחד מהמוסדות האלה.

<שמוליק שיינטוך: מצד ימין יש אשפוז פסיכיאטרי.

<שמוליק שיינטוך: לילה בניו יורק עולה 1,185 דולר.

<שמוליק שיינטוך: אחר כך חדר מיון – 519 דולר.

<שמוליק שיינטוך: לילה בכלא עולה 164 דולר, לילה בשלטר עולה 73 דולר ודיור תחילה, עם העלות הכי נמוכה.

<שמוליק שיינטוך: אז כמו שאנחנו יכולים לראות באופן גרפי מאד טוב כאן, למעשה למרות שאנחנו מדברים על תכנית שמספקת דיור קבוע לאנשים והרבה אנשים חושבים רגע, אם אנחנו מספקים דירות אז זה נהיה נורא יקר, בסופו של דבר אנחנו רואים שהתכנית הזאת מוזילה עלויות.

<שמוליק שיינטוך: איך התכנית עובדת: בעצם התכנית עובדת באופן הכי פשוט שאפשר.

<שמוליק שיינטוך: פוגשים חסר בית, מציעים לו דיור קבוע שהוא מקבל תוך כמה ימים.

<שמוליק שיינטוך: אם הדירה לא מרוהטת, אם עדיין לא גרו בה, אז התכנית עוזרת לחסר הבית לרהט את הדירה ומהרגע הראשון הוא למעשה מקבל ליווי ותמיכה של 24 שעות, 365 ימים בשנה, מה שאומר שיש - - -

מירב בן ארי: איך זה מתנהל, שמוליק, הליווי והתמיכה אם הוא גר בבית לבד?

<שמוליק שיינטוך: הליווי והתמיכה מתנהלים על ידי צוות רב מקצועי, שבנוי מאנשים שאחראים על דיור, זאת אומרת מחפשים את הדירות, מישהו שמסתובב בשטח, זאת אומרת פוגש את האנשים ברחוב, וגם אחרי שהם נכנסים לדירה, מסתובב בדירות, בין פעם ביום לפעמיים בשבוע ויכול לפגוש את האנשים בדירה.

<שמוליק שיינטוך: אבל מעבר לזה, אם את נתקעת בלי מפתח באמצע הלילה בגלל שאת לא רגילה שיש לך מפתח וכל הדברים שלך לא בהכרח איתך ביום יום, אז את נתקעת בלי מפתח, את תרימי טלפון לאותו בן אדם, גם בשלוש בלילה, ולאותו בן אדם יש מפתח ספייר, הוא יבוא ויעזור לך להיכנס לדירה.

<שמוליק שיינטוך: אם יש לך התקף פסיכוטי באמצע הלילה, את יכולה להרים טלפון, יש פסיכיאטרית שנמצאת בצוות הרב מקצועי הזה ויתנו את התמיכה שצריך באותו הזמן.

<שמוליק שיינטוך: ככה מתנהלת התמיכה ולמעשה מדובר בצוות רב מקצועי, ככה שזה לא בן אדם אחד שנמצא איתך בקשר וצריך להיות 24 שעות כל הזמן, אז מדובר בצוות רב מקצועי אז זה מתפזר.

<שמוליק שיינטוך: הדבר החשוב בתכנית זה שאנחנו מדברים על זה שאין תנאים מוקדמים.

<שמוליק שיינטוך: אין תנאים מוקדמים, אני יודע שחלקנו מתנועעים בחוסר נוחות בכיסא כשאנחנו שומעים על תכנית בלי תנאים מוקדמים לאנשים חסרי בית, אבל זה עוד יחזור שאנחנו נזוז קצת בחוסר נוחות על הכיסא.

<שמוליק שיינטוך: בסופו של דבר, אנחנו קצת צריכים לשנות דיסקט כשאנחנו מדברים על דיור תחילה.

<שמוליק שיינטוך: התכנית לא דורשת הימנעות משימוש בסמים, אלכוהול.

<שמוליק שיינטוך: התכנית לא מחייבת צריכת תרופות פסיכיאטריות.

<שמוליק שיינטוך: כמובן שמי שרוצה לצאת לגמילה או מי שרוצה לשתות מתדון, סבוטקס, מוזמן.

<שמוליק שיינטוך: מי שרוצה להיות בקשר עם הפסיכיאטרית וכן לקחת את התרופות הפסיכיאטריות – מוזמן, אבל לא חייבים לקבל טיפול.

<שמוליק שיינטוך: ולמעשה מה שהתכנית הזאת מצאה, זה שגם אנשים חסרי בית לא חייבים לקבל טיפול כלשהו כדי לחיות בדירה.

<שמוליק שיינטוך: מה כן חייבים?

<שמוליק שיינטוך: התכנית דורשת תשלום של 30% מההכנסות.

<שמוליק שיינטוך: זאת אומרת, אם אני יחיד ואני מקבל 1,600 שקלים הבטחת הכנסה, אני אשלם שליש מזה, קצת יותר מ-500 שקלים לתכנית.

<שמוליק שיינטוך: אם אני מקבל יותר מזה, אני אשלם יותר, בהתאם להכנסה.

<שמוליק שיינטוך: התנאי השני הוא שהצוות של התכנית יכול לבקר בדירה בכל שלב.

<שמוליק שיינטוך: בדרך כלל זה יהיה בתיאום, אבל בגדול, הצוות של הדירה יכול לבקר בכל שלב בדירה.

מירב בן ארי: זאת אומרת שאם העובד הסוציאלי מגיע ורואה אותו נגיד, ובזה אני אקשה עליך פה, כי גם הקשיתי עליך בפגישה שלנו, שתסביר.

<שמוליק שיינטוך: כן, בהחלט.

מירב בן ארי: רואה את אותו חסר בית מזריק הרואין בדירה, והלכתי עכשיו למקרה הקיצוני, תכלס, מה הוא עושה?

מירב בן ארי: כי הוא לא מוציא אותו, כי אנחנו אומרים שזה הימנעות.

מירב בן ארי: השאלה מה הוא עושה?

מירב בן ארי: איך אנחנו באמת - - -

<שמוליק שיינטוך: אני אחזור לעבודה שלי בתור עובד רחוב בירושלים, תל אביב ואשדוד, גם בעמותת על"ם וגם בתכנית להחלפת מזרקים של משרד הבריאות והרשות למלחמה בסמים.

<שמוליק שיינטוך: אם הייתי פוגש מישהו שמזריק הרואין בדירה נטושה או ברחוב, מה שהייתי עושה זה הייתי יוצר איתו קשר לאורך זמן ופורש בפניו את האפשרויות שקיימות – מגמילה, דרך שתייה של מתדון, דרך הפחתת נזקים בזה שהוא יקבל מזרקים שמשרד הבריאות והרשות למלחמה בסמים נותנים וספונג'טות וכל הדברים שיאפשרו לו להזריק באופן בטוח, וזאת תכנית ממשלתית.

<שמוליק שיינטוך: ובעצם, מה שאנחנו עובדים איתו כאן זה הפחתת נזקים.

<שמוליק שיינטוך: אנחנו מתייחסים לבן אדם כמי שאנחנו רוצים ליצור איתו קשר ולראות איך דרך הקשר הזה, אולי אנחנו נוכל להתקדם.

<שמוליק שיינטוך: אז אותו דבר בדירה.

<שמוליק שיינטוך: בעצם אני לאורך זמן אצור איתו את הקשר הזה ואוכל אולי באיזה שהוא שלב לאפשר לו להזריק עם מזרקים נקיים.

<שמוליק שיינטוך: באיזה שהוא שלב אולי לשתות מתדון, ואולי באיזה שהוא שלב ללכת לגמילה.

<שמוליק שיינטוך: אבל אף אחד מהדברים האלה הוא לא הכרחי.

<שמוליק שיינטוך: ההבדל בין זה שאני עושה איתו את זה ברחוב או בזולה לבין כשהוא בדירה, מתבסס על זה שדיור זה זכות אדם בסיסית.

<שמוליק שיינטוך: אז אני מעדיף לעשות את זה איתו בדירה מאשר ברחוב.

מירב בן ארי: תמשיך.

<שמוליק שיינטוך: הרבה מחקרים בדקו את התכנית הזאת ובעצם מה שהם מצאו, וזה יכול להפתיע חלק מאיתנו, אבל מה שהם מצאו זה שגם אנשים חסרי בית, שהיו ברחוב 5, 10 ו-20 שנה, לא צריכים לבנות יכולות דיור.

<שמוליק שיינטוך: מה שעצם קורה היום, זה שרוב התכניות בעולם, כולל תקנות העבודה הסוציאלית לדרי רחוב, מובלות על ידי רצף הטיפול.

<שמוליק שיינטוך: רצף הטיפול אומר שאנחנו מתחילים את העבודה ברחוב, עוברים לשלטר, עוברים לדירות מעבר ואז אנשים עוברים לדיור בקהילה.

<שמוליק שיינטוך: ככל שמתקדמים ברצף הזה, התמיכה קטנה, ובסופו של דבר, מה שהמודל הזה מראה, מה שהמחקרים שליוו את המודל מראים, זה שאנשים יכולים לקיים חיים עצמאיים בקהילה, גם בלי לקבל טיפול.

<שמוליק שיינטוך: זה מה שהמחקרים מראים.

מירב בן ארי: זאת אומרת, אני לא מצליחה להבין אותך.

מירב בן ארי: מה זאת אומרת לא לקבל טיפול?

מירב בן ארי: מהתחלה?

<שמוליק שיינטוך: לא, כשאני מדבר על טיפול - - -

מירב בן ארי: או אחרי?

<שמוליק שיינטוך: שאלה טובה.

<שמוליק שיינטוך: כשאני מדבר על טיפול אני מדבר על זה שהם לא חייבים לקבל טיפול לשימוש בסמים, הם לא חייבים לקבל טיפול לבעיות הפסיכיאטריות, הם לא חייבים לקבל עזרה בענייני הזנות.

<שמוליק שיינטוך: הם בטח שיכולים, אבל הם לא חייבים.

<שמוליק שיינטוך: התכנית מציעה את כל האפשרויות האלה, היא מציעה את כל הטיפול, אבל היא פשוט לא מחייבת.

<שמוליק שיינטוך: זה ההבדל בין רצף הטיפול לבין דיור.

מירב בן ארי: כולם פה זזים באי נוחות, אבל אחרי זה אני אתן לכולם להתייחס.

מירב בן ארי: בסדר גמור.

<שמוליק שיינטוך: אני הבטחתי ש - - -

מירב בן ארי: בוא, שמוליק, תתקדם, כי אני רואה שיש פה אנשים שגם להם יש מה לומר, אבל חשוב לי שאתה - - -

<שמוליק שיינטוך: בשמחה.

<שמוליק שיינטוך: אני רוצה להגיד מה שמונת העקרונות בעצם שמבססים את התכנית, שבלעדיהם אי אפשר לקרוא לתכנית דיור תחילה.

<שמוליק שיינטוך: אז הראשון הוא באמת התייחסות לדיור כזכות אדם בסיסית.

<שמוליק שיינטוך: השני, התייחסות בכבוד, בחום ובחמלה למשתתפים, שזה דבר שקורה גם כמובן בתכניות אחרות.

<שמוליק שיינטוך: דבר נוסף, אם אנחנו עוד פעם רוצים לזוז בחוסר נוחות בכסא – התחייבות לעבוד עם המשתתפים כל זמן שיידרש, לפעמים מדובר בשנים ארוכות.

<שמוליק שיינטוך: זאת אומרת, התכנית בניו יורק וברחבי העולם אומרת שאנחנו הולכים לעבוד עם האנשים האלה, עד שהם יגידו – הספיק לי, או שעד שהם נפטרים בשיבה טובה.

<שמוליק שיינטוך: אנחנו לא אומרים שהתכנית היא לחצי שנה, שנה או שלוש שנים.

<שמוליק שיינטוך: אנחנו מכניסים אנשים לתכנית ואנחנו מאפשרים להם לחיות בכבוד, כל זמן שהם צריכים את העזרה של התכנית.

<שמוליק שיינטוך: דיור מבוצר בקהילה אומר שאנשים בעצם לא חיים בשלטר או בבניין שהוא כולו לחסרי בית, ולכן אם בעצם אנחנו פוגשים בעל בית שיש לו יותר מדירה אחת בבניין, אנחנו לא נרצה שיותר מ-20% מהדירות בבניין יוקדשו לאנשים של התכנית, כדי באמת לא ליצור מקומות שבהם יש מקבץ של מה שיכול להיתפס כמו שלטר.

<שמוליק שיינטוך: העיקרון החמישי הוא העיקרון של ההפרדה ואי התלות בין דיור לבין תמיכה, שזה אומר שאנחנו לא אומרים – או שאתה מקבל את התמיכה או שאתה לא גר בדירה.

<שמוליק שיינטוך: כמו שאמרתי קודם, אין תנאים שאומרים שצריך לעמוד באיזה שהוא משהו שצריך לקבל טיפול לסמים או לזנות או לבעיות הפסיכיאטריות כדי לגור בדירה.

<שמוליק שיינטוך: דבר נוסף ומאד חשוב, זה שהתכנית מאמינה שגם לאנשים חסרי בית צריכה להיות בחירה עצמאית, ובעצם האנשים בוחרים באיזו דירה לגור, איזה איזור לגור.

<שמוליק שיינטוך: האנשים בוחרים האם הם מפסיקים להשתמש בסמים או ממשיכים להשתמש בסמים וכו'.

<שמוליק שיינטוך: בתכנית יש הכוונה ואוריינטציה של החלמה וכמו שאמרתי קודם, הפחתת נזקים בכל מה שקשור לעניינים של סמים, בריאות הנפש, זנות וכו'.

<שמוליק שיינטוך: בשילוב של ממצאים ממחקרים רבים, מה שאנחנו רואים - - -

מירב בן ארי: בגלל קוצר הזמן, אני רוצה שתיתן לוועדה, לאור העובדה שרובנו כאן זזים באי נוחות, את אחוזי ההצלחה של התכנית, הדבר הכי חשוב, כי הבנו את התכנית.

מירב בן ארי: ספר לנו מה קורה, כי אתה אומר שבארצות הברית זה חזק, ובאירופה.

מירב בן ארי: ספר לנו איך זה הצליח.

<שמוליק שיינטוך: אחוזי ההצלחה כבר יותר מ-20 שנה עומדים על 85%, של אנשים שנשארים לאורך זמן בדירות.

מירב בן ארי: אבל מה ההצלחה שלך?

מירב בן ארי: שאדם נשאר בדירה או שאדם באמת עבר תהליך וחזר לחברה?

<שמוליק שיינטוך: אז הנה, אני בדיוק מגיע לזה.

מירב בן ארי: כי אם הוא נשאר בדירה והוא ממשיך בעצם לעשן סמים עד שהוא נפטר, אז מה ההצלחה שלי פה?

מירב בן ארי: שסידרתי לו בית?

<שמוליק שיינטוך: מחקרים מראים שהתכנית, מה שהיא עושה זה את הדברים הבאים: היא משפרת איכות חיים, שיקום ורווחה.

<שמוליק שיינטוך: היא מהווה דרך אפקטיבית ליציאה ממצב של חסרות בית.

<שמוליק שיינטוך: היא מגבירה יציבות בדיור לאורך זמן.

<שמוליק שיינטוך: היא מספקת מדדי עלות חיוביים ובסוף היא מפחיתה הוצאות שקשורות בבריאות ובמערכת אכיפת החוק.

<שמוליק שיינטוך: אז בתשובה לשאלה שלך, משפרת איכות חיים, שיקום ורווחה, שזה אומר שהרבה מהאנשים כן דווקא בוחרים כן לקבל טיפול, כן להפסיק להשתמש או לשתות מתדון, כן להיעזר בפסיכיאטרית.

<שמוליק שיינטוך: זה פשוט לא חובה, אבל הרבה מהאנשים כן בוחרים לעשות את זה; ו-85% בעצם זה אחוז שאני מניח שכולכם יודעים שהוא אחוז מאד גבוה של הצלחה.

<שמוליק שיינטוך: ברצף הטיפול האחוזים עומדים על 40% מבחינת ההצלחה.

<שמוליק שיינטוך: אני רוצה להראות שקופית אחרונה, רק לדבר על אתגרים, כי אתם לא היחידים שזזים בחוסר נוחות, גם אני זז קצת בחוסר נוחות ויש כמה דברים שמהווים אתגרים במודל הזה.

<שמוליק שיינטוך: אחד זה שהתכנית היא לא מניעתית.

<שמוליק שיינטוך: בעצם, אם אנחנו מדברים על מניעה ראשונית שהיא למנוע מאנשים להגיע לרחוב, אז התכנית הזאת לא עושה את זה.

<שמוליק שיינטוך: התכנית עוזרת לאנשים שכבר הגיעו לרחוב.

<שמוליק שיינטוך: בעולם אנחנו רואים שהתכנית לא מספיק מטפלת בעניינים של בדידות.

<שמוליק שיינטוך: אנחנו מכניסים אנשים לקירות, ארבעה קירות, אחרי שהם היו ברחוב, אם לא דואגים באיזו שהיא צורה לעניינים של בדידות, אז יש איזו שהיא בעיה באמת ביום יום של האנשים.

<שמוליק שיינטוך: מה שראו זה שלצד שמונת העקרונות שהראיתי קודם כדי שהתכנית תעבוד, ראו שבמדינות שבהן יש קצבאות נמוכות, התכנית פחות עובדת.

<שמוליק שיינטוך: מבחינת ישראל, אז מחירי הדיור בארץ הם מאד גבוהים.

<שמוליק שיינטוך: אני תמיד אומר שגם בניו יורק המחירים מאד גבוהים, אבל אין ספק שהמחירים בארץ היום גבוהים ויש לנו משבר דיור וזה בעייתי.

<שמוליק שיינטוך: אנחנו היום מאד מדברים, אנשי המקצוע, כולנו, מאד מדברים על רצף הטיפול וכן נצטרך לעשות איזה שהוא שינוי דיסקט כדי להגיע למודל דיור תחילה.

<שמוליק שיינטוך: ותופעת נימבי, נראה לי שהתחלנו את הפגישה בזה, לא צריך להרחיב בזה.

<שמוליק שיינטוך: זהו.

<שמוליק שיינטוך: תודה רבה.

<שמוליק שיינטוך: אני כן אשמח לשאלות.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: בסדר גמור.

מירב בן ארי: אני רוצה גם התייחסות של אנשי המקצוע וגם של המשרד וגם של העמותות.

מירב בן ארי: נתחיל עם מריה, בבקשה.

מירב בן ארי: אני גם רוצה שתתייחסי לדירות המעבר.

מירב בן ארי: טלי, גם את אחרי זה תדברי, כי הנושא של הוועדה הוא באמת דיור תחילה.

מירב בן ארי: אני שמעתי את התכנית הזאת כבר פעמיים.

מירב בן ארי: אני מודה גם לרעות גיא מעל"ם.

מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע אתכם.

<מריה פודגייצקי: אני נמצאת הרבה בדיונים האלה מול שמוליק ואני גם מוזמנת פעם בשנה לדבר מול סטודנטים וקצת להראות את הצד השני.

<מריה פודגייצקי: חשוב להבהיר, זה לא שאני אומרת שדיור תחילה זה לא רעיון טוב, אבל אני חוזרת ואומרת ואני מסבירה את זה גם לשמוליק וגם לכולם, צריך להבין מה זה דיור תחילה, כלומר לבדוק את התכנית הזאת ולבדוק גם מה נעשה במדינת ישראל.

<מריה פודגייצקי: קודם כל, דיור תחילה זה משהו שמיושם חלקית או אפילו באופן מלא בסל שיקום שלנו, בסדר?

<מריה פודגייצקי: גם פרופיל האוכלוסייה שמטופל בדיור תחילה בארצות הברית, זה חלק מהאוכלוסייה הזאת, שמבחינתנו הם באמת חיים במודל מאד דומה לזה בסל שיקום.

<מריה פודגייצקי: עכשיו, יש פה כמה סתירות שאני חייבת להבהיר אותן.

<מריה פודגייצקי: קודם כל, במדינת ישראל שלטר לא עולה, כמה?

<מריה פודגייצקי: 57 דולר לאדם, אלא 90 שקלים ליום לאדם.

<מריה פודגייצקי: זה מה שמדינת ישראל משלמת היום על שלטרים עבור דרי רחוב.

מירב בן ארי: דרך אגב, אצלי כתוב שהלנת חירום, אני עשיתי מחקר של מרכז המחקר והמידע של הכנסת ואני גם את לכם וגם אשלח למי שרוצה, שהלנת חירום עולה למדינת ישראל ליום – 290 שקלים.

מירב בן ארי: יש לך את זה גם?

מירב בן ארי: זאת אומרת השמת צעיר בהלנת חירום עולה 8,600 שקלים לחודש, ליום 290 שקלים.

מירב בן ארי: נראה לי ש-90 זה - - -

<מריה פודגייצקי: במבוגרים זה מחירים ש - - -

מירב בן ארי: נמוך יותר בגלל הקורות - - -

<מריה פודגייצקי: לא, לא, זה הכסף שמשלמים, אפילו טיפה יותר גבוה.

<מריה פודגייצקי: זה 8,933 שקלים, אבל זה מה שמשלמים עבור אוכלוסייה מורכבת רפואית, תחלואה כפולה.

מירב בן ארי: תחלואה כפולה בשלטר, אבל.

<מריה פודגייצקי: לא, זה מסגרת תמיכה רפואית.

<מריה פודגייצקי: שלטר, הלנה בלבד, כזה הלנה, ארוחה ומזעור נזקים - - -

מירב בן ארי: כן, כמו רק קורת גג.

<מריה פודגייצקי: תלוי, זה יכול לנוע מ-2,700 שקלים בחודש לאדם ובנשים בזנות המחירים גבוהים יותר, כי שם יש תמיכה, אז זה בסביבות ה-5,000 שקלים.

<מריה פודגייצקי: אז קודם כל באמת זה לא התמחור שלנו במדינת ישראל, בואו נדבר על זה.

<מריה פודגייצקי: דבר נוסף שאני רוצה שתשימו לב, 30% השתתפות המטופל, ואתה דיברת על קצבאות נמוכות מהבטחת הכנסה, זה לא ריאלי.

<מריה פודגייצקי: עוד דבר שצריך לקחת אותו בחשבון, שאנחנו, ואני שוב מסייגת את זה קצת לצעירים ובוגרים, אבל אנחנו עובדים עם אוכלוסייה מאד מאד פגועה וחולה ואני תוהה עם עצמי מה המשמעות.

<מריה פודגייצקי: עכשיו, זה לא שמתנים מתן שירות בגמילה, אלא זה אנשים לא משתמשים בסמים, אלא מכורים פעילים, אנשים במצבים מאד מאד קשים פיזית, גופנית, נפשית.

<מריה פודגייצקי: אני לא ממש יורדת לסף דעתו של שמוליק, כי שוב, זה מצד אחד.

<מריה פודגייצקי: זה לבוא לאנשים האלה ולתת להם מפתח ולהגיד בוא תחיה ואנחנו נתמוך בך.

<מריה פודגייצקי: אני באמת לא רואה איך זה קורה.

<מריה פודגייצקי: אולי באמת עם בודדים זה נכון, אבל כשיטה, אני לא בטוחה שאנחנו יכולים לתת.

<מריה פודגייצקי: לעומת זאת, אני כן חושבת – ועל זה דיברתי עם שמוליק רבות – שהנושא של רצף טיפולי, אי אפשר להתעלם מזה שזה לא כל כך מוכיח את עצמו עם האוכלוסייה הזאת.

<מריה פודגייצקי: כי אם אנחנו מדברים ברצף טיפולי על הצלחה של 40% ובדיור תחילה על 85% - נכון, זה לא בדיוק אותה אוכלוסייה וצריך לסייג – אבל יש פה איזה משהו שצריך לשים אליו לב.

<מריה פודגייצקי: ולכן משרד הרווחה היום הולך לכיוון של הקמה של בתים משותפים לאוכלוסייה, שאנחנו מזהים שהיא כמו - - -

מירב בן ארי: זה כמו מה שיש בחדרה?

<מריה פודגייצקי: כמו מה שיש בחדרה, באשדוד.

<מריה פודגייצקי: כמו שאמרתי באר שבע קמים עם זה עכשיו ואני גם מאמינה שעיריית תל אביב, אני מאד מקווה ילכו עם זה.

<מריה פודגייצקי: אנחנו בעצם מדברים פה על בתים משותפים לדרי רחוב שעברו ניסיון שיקומי כזה או אחר או פשוט לא משתפים עם זה פעולה, לא מסוגלים, לא מתאים להם היום.

<מריה פודגייצקי: אנחנו מכבדים כל - - -

מירב בן ארי: רגע, אבל תחדדי לנו את העניין הזה.

מירב בן ארי: כשאותו אדם מגיע לפרויקט הזה בחדרה, הוא כבר אחרי תהליך של שיקום?

מירב בן ארי: זאת אומרת הוא לא יושב בדירה נגיד ומשתמש בסמים?

<מריה פודגייצקי: שאלה נהדרת.

<מריה פודגייצקי: בגלל שאנחנו רק מתחילים עם זה יחד עם משרד השיכון, אנחנו מנסים להבין.

<מריה פודגייצקי: אז בהתחלה פנינו לאלה שכבר טיפלנו בהם וכביכול הצלחנו בטיפול, רק נכשלנו בתוצאה הסופית כי פגשנו את הבן אדם הזה ברחוב שוב, אחרי שהוא סיים את כל הטיפול שלו.

מירב בן ארי: בגלל שלא היה לו איפה לגור.

<מריה פודגייצקי: כי הוא לא הסתדר.

<מריה פודגייצקי: כי לא היה לו איפה לגור, הוא לא הצליח לעבוד, הוא צריך תמיכה.

<מריה פודגייצקי: ופנינו בהתחלה ולקחנו את האנשים האלה דווקא, אלה שכבר טיפלנו בהם, מה שנקרא לא ברי שיקום.

<מריה פודגייצקי: אני אומרת תמיד אנחנו לא ברי שיקום, לא הם.

<מריה פודגייצקי: אנחנו צריכים לשקם את עצמנו ולראות איך אנחנו עושים את זה טוב יותר.

<מריה פודגייצקי: אז לקחנו אנשים נורא מורכבים וניסינו איתם לבנות את הדבר הזה וראינו שזה עובד עם אוכלוסייה הכי מורכבת.

<מריה פודגייצקי: כלומר, אלה שבאמת הוגדרו כלא ברי שיקום.

<מריה פודגייצקי: עכשיו אנחנו בניסוי וטעייה, אנחנו רק בודקים את עצמנו וככה חשוב לחדד את זה.

<מריה פודגייצקי: יכול להיות שנלמד תוך כדי, אבל כל מקום כזה שקם, אנחנו רואים שזאת הצלחה פשוט מסחררת.

<מריה פודגייצקי: אני רוצה לציין פה עוד משהו לגבי הדירות העצמאיות.

<מריה פודגייצקי: יושב פה מומי וזה מאד חשוב לי.

<מריה פודגייצקי: אני מבקשת כל פעם שיש אירוע מוות של דר רחוב לדווח לי, כי זה משהו שמבחינתי זה סממן הכי קיצוני שיש ואני מקבלת הרבה מאד דיווחים על דרי רחוב ששוקמו ועברו לדירות עצמאיות ואני מקבלת כל מיני עדכונים מהסוג של טבע באמבטיה, החליק מהחלון.

<מריה פודגייצקי: האנשים האלה הם אנשים מאד בודדים שסובלים מדיכאון עמוק.

<מריה פודגייצקי: הלבד הזה, וזה לא קשור לכמה פעמים העובדת הסוציאלית או מדריך ייכנס – פעם בשבוע, שלוש פעמים, שמוליק.

<מריה פודגייצקי: אנחנו מדברים על אוכלוסייה שצריכה הרבה מעבר לזה.

<מריה פודגייצקי: אין להם שום קבוצת שייכות ואני רוצה לחדד לכם פה שאותם אנשים, דרי רחוב שאנחנו מטפלים בהם במסגרות הארציות, עוברים תהליך שבו במהלך השנה 30 איש כל בוקר אומרים להם אוהבים אותך, אוהבים אותך, רואים אותך, אוהבים אותך.

<מריה פודגייצקי: אחרי שהם מסיימים טיפול ומגיעים לפסגה בטיפול ויש להם דירה משלהם ואפילו עבודה, הם באים הביתה ואין אף אחד שמכיר אותם או יודע או איכפת לו.

<מריה פודגייצקי: ואז הם מרימים טלפון לאותה מסגרת טיפולית שטיפלה בהם, רק הצוות התחלף שם ואף אחד לא זוכר אותו כבר שם.

<מריה פודגייצקי: ואחר כך אני מקבלת הודעה שהוא טבע באמבטיה או שהוא החליק מהחלון.

<מריה פודגייצקי: ולכן אני רוצה להגיד לכם, וכואב לי לדבר על זה, אבל כמה מהמטופלים שלנו ששוקמו וטופלו והגיעו לפסגה של הדיור העצמאי ושם הם הבינו שהחיים שלהם כבר לא שווים.

<מריה פודגייצקי: ולכן אנחנו פועלים לדיור תחילה לא כי זה פתרון מותאם למדינת ישראל ולא כי זה פתרון - - -, אלא גם בגלל שאנחנו מבינים שהאנשים האלה צריכים לחיות עם עוד אנשים, כי הלבד הוא הדבר המפחיד ביותר.

<מריה פודגייצקי: ואני בדיוק עכשיו מחדירה לצוותים המקצועיים שלנו את כל הנושא של דיכאון אצל גברים וכל מיני דברים.

<מריה פודגייצקי: מה זה פוסט טראומה מתמשכת.

<מריה פודגייצקי: אתם יודעים מה המשמעות של בן אדם ששוכב ברחוב במהלך היום ואנשים עוברים?

<מריה פודגייצקי: אתם יודעים מה זה חרם?

<מריה פודגייצקי: ילד בבית ספר שחווה חרם יומיים, אחרי זה בטיפולים פסיכולוגיים - - -

מירב בן ארי: שנה.

<מריה פודגייצקי: שנה לפחות.

<מריה פודגייצקי: האנשים האלה שוכבים ברחוב ואנשים עוברים לידם ולאף אחד לא מפריע.

<מריה פודגייצקי: ותנסו לבדוק כל אחד שיושב פה, שישכב 5 דקות ברחוב, כמה אנשים ייגשו לשאול אותו מה קרה לו.

<מריה פודגייצקי: אליהם לא ניגשים.

<מריה פודגייצקי: זה חרם.

<מריה פודגייצקי: זה אנשים עם פוסט טראומות עמוקות, מופנמות, שאנחנו צריכים המון המון שנים להיות לידם שם, לתמוך במה שאפשר.

<מריה פודגייצקי: אתה מדבר איתי על אם אנחנו מתנים את זה בכן גמילה או לא גמילה?

<מריה פודגייצקי: זה בכלל לא השיח היום.

<מריה פודגייצקי: אנחנו לא שם, ואני אומרת, מי שצריך להחליף קסטה זה כולנו ולא רק-.

<מריה פודגייצקי: כולנו.

<מריה פודגייצקי: שמוליק, כשאתה אומר מול סטודנטים שנים את אותו דבר, אני אומרת צרך להחליף קסטה.

<מריה פודגייצקי: אנחנו מטפלים באוכלוסייה מאד מאד פגועה וחולה.

<מריה פודגייצקי: מאד.

<מריה פודגייצקי: ואני רוצה לתת גם למומי להתייחס, כי מומי מכיר את זה ויודע על מה אני מדברת.

<מומי אלמוג: חוץ מהפן של הנוער אני גם אחראי על הסמים, על דרי רחוב, על אסירים ואני גם ותיק כמוך, 36 שנים וגם חיית רחוב, כי אני מכיר את הרחובות.

<מומי אלמוג: מה שקורה זה שמצד אחד בן אדם שבגילופין, אם באלכוהול ואם בסמים, אנחנו כמטפלים צריכים לסייע לו למה שהוא זועק לעזרה אחרי הקשר שאנחנו עושים איתו ובאים אליו ומחזרים אחריו.

<מומי אלמוג: והוא זועק לעזרה.

<מומי אלמוג: הוא אומר לי קח אותי.

<מומי אלמוג: עכשיו, קח אותי זה לא לזרוק אותו למקום בודד באיזו דירה ולהגיד לו דיור תחילה.

<מומי אלמוג: בהחלט לא.

<מומי אלמוג: אני בגישה אחרת שאומרת – אם תהיה לי מיטה בשבילו במקום שנותן לו קודם כל גמילה בזמן שהוא שוהה במקום, אני אהיה בהרבה יותר שמח כי המטרה שלי לקחת אותו לתוך האוטו שלי, בוא, סע איתי.

<מומי אלמוג: מקום, קח 21 יום, אתה נגמל, אחרי זה אתה חוזר אלי ואז אני אתן לך את הדירה ואתן לך את הכל.

<מומי אלמוג: ואז הוא אומר לי הצלת את החיים שלי, וזה קרה לי המון.

<מומי אלמוג: ומה שקורה, כשאני מגיע למקומות שאין מיטה, הוא אומר לי מומי - העירייה לא שריינה מיטה חמה אז אין לי - כשאני מגיע לאיזו קריה או משהו ואומרים לי אבל אין לי מקום, אף אחד לא דיבר איתי, וזה אחת הבעיות העיקריות שלנו.

<מומי אלמוג: כי אנחנו רוצים גמילה ודיור.

<מומי אלמוג: אבל דיור ולהשאיר בחור עם תחלואה כפולה, עם בעיה נפשית, שאחרי שאני מסייע לו בדיור הוא חוזר לרחוב ואני אומר לו למה אתה ברחוב?

<מומי אלמוג: הוא אומר לי – מה אני אעשה בבית?

<מומי אלמוג: יש לי פחדים.

<מומי אלמוג: אני פוחד מארבעה קירות.

<מומי אלמוג: אני אמות.

<מומי אלמוג: תעזור לי.

<מומי אלמוג: ויש לנו דירה שפתחנו אני ומריה, עם 12 מיטות יפיפיות באזור הדר, מקום מאד יפה אחרי שהוא גם עבר את האישור, ואנשים שם שצריכים וכבר קיבלו את הסיוע בשכר דירה לא רוצים לצאת.

<מומי אלמוג: הם פוחדים לצאת.

<מומי אלמוג: הם אומרים לי מומי, אבל אתה זורק אותי.

<מומי אלמוג: אני אומר לו אני לא זורק אותך, אתה עצמאי.

<מומי אלמוג: אבל אני עוד לא מוכן.

<מומי אלמוג: אנחנו מבינים אותו, כי הוא אומר אין לי משפחה.

<מומי אלמוג: אין לי משפחה, וזו אחת הבעיות העיקריות שלהם.

<מומי אלמוג: מה שהוא מדבר על צוות רב מקצועי של פסיכיאטרים וזה, איפה?

<מומי אלמוג: זה עולה מיליונים.

<מומי אלמוג: הלוואי שהיה לי כזה דבר.

<מומי אלמוג: בקושי העובדת הסוציאלית מגיעה לפעם בשבוע ורואה אותו לשלוש שעות אולי, ואולי הוא ייתן לו שיחה, כי הוא עמוס, איך הוא יכול לתת לו את המשפחתיות או את היחס הזה?

<מומי אלמוג: הלוואי שהיה לי את זה.

<מומי אלמוג: זה לא נכון.

<מומי אלמוג: זה נכון קודם כל לגמול אותו מהסמים, כי זה דבר שקודם כל בן אדם שנמצא בקריז, ואני גמלתי המון אנשים בידיים שלי, אדם שנמצא בקריז ומשתמש עם קבוצה בתוך דירה שלו, לי קשה בתור עובד סוציאלי להיכנס, כי אני בעצם מסכן את עצמי במקום כזה.

<מומי אלמוג: אחד עובר קריז, אחד אומר לי תעזוב אותי בשקט, אחד זה, כולם ביחד, אני האובייקט.

<מומי אלמוג: לא יהיה כזה דבר, כי השימוש הזה גורם להם להתלכדות סביב מקרה, סביב נושאים לא נכונים של טיפול.

<מומי אלמוג: אני מעדיף שתהיה לי מיטה חמה במקום שב-21 יום של קורת הגג מיידית, לא עם הקריטריונים, שזה אחד הדברים שמעצבנים אותי.

<מומי אלמוג: כדי להתקבל לכל מיני מקומות לגמילה, כמו באוניברסיטה – קריטריונים, מגמות, למה?

<מומי אלמוג: אם הוא היה עומד הוא לא צריך אותי ואותך.

<מומי אלמוג: מה זה תעשה את הבדיקות, כך וכך, תיקח אותו, תלין אותו וחלק מזה תבדוק אותו, קח אותו לבדיקות שתן, תראה מה הוא צריך, תגמול אותו.

<מומי אלמוג: למה אני צריך להפוך אותו לאחד נקי נקי נקי ואחר כך לשלוח אותו?

<מומי אלמוג: כי יותר נוח לך לא להתמודד איתו בגילופין כשהוא משתמש?

<מומי אלמוג: וזו אחת הבעיות שלו.

<מומי אלמוג: במרכזי גמילה זה המקום לגמול את האנשים.

<מומי אלמוג: אלכוהול, סמים והכל, וזה עד התקופה הראשונה של הדיור, שצריכים לדעתי שכל רשות מקומית תקנה מיטה, שתי מיטות חמות, שאנשים נכנסים ויוצאים, נכנסים ויוצאים וזה הפתרון קודם כל לגמילה.

<מומי אלמוג: דבר שני זה ללא ספק דיור, אחרי שהם גמרו את התהליך, מיד לדיור.

<מומי אלמוג: כי אחת הבעיות שלנו במדינה זה הרצף הטיפולי.

<מומי אלמוג: אין לנו רצף טיפולי.

<מומי אלמוג: גומר את הכלא, השקיעו בו 3 שנים.

<מומי אלמוג: עבד בכלא, מצטיין, יוצא – מחכה האסיר בחוץ אומר, אבל עבדתי בגינון, למה לא לוקחים אותי?

<מומי אלמוג: כי אותו קבלן אומר לא לא, הקבלן בשב"ס הוא לא הקבלן בחוץ.

<מומי אלמוג: הוא עובד רק בשב"ס, - - - אל תעבוד יותר בגינון.

<מומי אלמוג: אז הוא אומר לי אבל עבדתי שלוש שנים, אני מכיר רק את המטבח, או רק את זה.

<מומי אלמוג: לא מסדרים.

<מומי אלמוג: ואני מתריע ואני אומר רבותי, אתם פשוט פושעים.

<מומי אלמוג: מביאים מעסיקים שירוויחו על אסירים בתוך הכלא וכשהוא משתחרר אין רצף טיפולי?

<מומי אלמוג: שיחזור למקום העבודה בגינון שלו כי הוא מכיר את זה.

<מומי אלמוג: הוא מכיר הכל, הרגלתם אותו.

<מומי אלמוג: לא.

<מומי אלמוג: אין רצף טיפולי.

<מומי אלמוג: אצלנו בשב"ס גמרו, הוא אסיר משוחרר, זהו.

<מומי אלמוג: מה זה?

<מריה פודגייצקי: אני בטוחה יותר מזה.

<מריה פודגייצקי: אסיר שמשתחרר שזכאי לסיוע בשכר דירה, הוא מתחיל את התהליך כשהוא משתחרר.

<מריה פודגייצקי: אי אפשר לעשות את זה בכלא.

<מריה פודגייצקי: אז כלומר אנחנו מדברים על לפחות חודש שאותו אסיר משוחרר ימתין בחוץ.

<מריה פודגייצקי: אין מה לעשות, וצריכים להיות פתרונות.

מירב בן ארי: למה לא מתחילים את זה כבר לפני שהוא משתחרר?

<מריה פודגייצקי: שאלה מצוינת.

<מריה פודגייצקי: אני שואלת אותה כבר שנתיים וחצי.

מירב בן ארי: בסדר, אני אשאל את השאלה הזאת.

<מומי אלמוג: לא, יש, אני יושב עם השב"ס בקהילה, אנחנו עושים.

<מומי אלמוג: אחת הבעיות שהוא אומר לך תקשיב, על הדקה ה-90 - - -

<טלי מאור: אני העברתי סדנאות הכנה לקראת שחרור בשב"ס בתוך הכלא לנשים.

מירב בן ארי: אין בעיה, אבל אפשר לשאול.

<טלי מאור: לא לעשות פה שחור ולבן.

<מומי אלמוג: לא, זה לא שחור ולבן.

<טלי מאור: אני עבדתי הרבה שנים עם הרשות לשיקום האסיר.

<טלי מאור: אתם לא מדייקים.

<מומי אלמוג: נכון, אני גם עבדתי עם הרשות לשיקום האסיר, תאמיני לי שאני עושה - - -

<טלי מאור: לא, אבל לדייק בפרטים זה חשוב.

<מומי אלמוג: לא דיברו שלא מכינים, דיברו שזה בכלל לא עלה, דיברו האם - - -

<טלי מאור: זה לא שחור ולבן.

<מומי אלמוג: דיברו האם משרד השיכון, ואת לא מייצגת את משרד השיכון.

<טלי מאור: בסדר.

<מומי אלמוג: משרד השיכון אומר לך דבר פשוט, אני לא נכנס לכלא עד שבן אדם לא מגיע פיזית לבצע את הפעולה.

<מומי אלמוג: הבנק מחכים לו, הטפסים מחכים לו, תעודת הזהות שלפעמים לא נמצאת, שהוא לא עשה אותה, ואת כל הדברים האלה צריכים לפתור.

<מומי אלמוג: עכשיו, גם מנהל הכלא אומר לך דבר פשוט, אתה יודע שעד הדקה ה-90 הוא יכול להיכנס לצינוק ולהמשיך לו את הארכה?

<מומי אלמוג: הוא דקר מישהו, עשה משהו, מה אתה מסייע לו עוד לפני שהוא משתחרר.

מירב בן ארי: אני אבדוק את העניין הזה.

מירב בן ארי: יגאל מהחוט המשולש, רצית להתייחס, בבקשה.

<יגאל גולדשטיין: שלום לכולם, יגאל מהחוט המשולש.

<יגאל גולדשטיין: אני לא יודע אם כולם יודעים, אבל בשנת 2006 פתחנו משהו שקיווינו שיהיה דומה לתכנית הזאת, עם קצת יותר הרחבה, עם מנחם וגשל בזמנו.

<יגאל גולדשטיין: זה היה בעצם ההוסטל לדיור חירום ראשון בארץ בגילאים 18 עד 25, זה היה פורץ דרך מבחינתנו, מבחינת המשרד.

<יגאל גולדשטיין: העיקרון של העמותה היה קצת יותר רחב מזה, זה לתת לאדם את הזכות לבית, שזה יותר מדיור.

<יגאל גולדשטיין: שיהיה לו את הבית משלו, שמגיע לכל אדם.

<יגאל גולדשטיין: זה היה במרכז ירושלים, ממש ליד רחוב יפו, מקום ל-16 דיירים.

<יגאל גולדשטיין: הנתונים הראו אחרי שנתיים, ואני רוצה להתייחס לנקודה של ה-85%.

<יגאל גולדשטיין: אם אנחנו מחליטים שאנחנו רוצים שלא יהיו דרי רחוב, אז אני מסכים עם הנקודה של ה-85%, שזו תהיה ההצלחה.

<יגאל גולדשטיין: כי גם אצלנו זה היה.

<יגאל גולדשטיין: זאת אומרת היו תמיד את ה-15% שהעדיפו להיות ברחוב.

<יגאל גולדשטיין: גם כשאתה נותן להם את הבית, בית אמיתי, הם מעדיפים להיות ברחוב כי כרגע הם נמצאים במוד של הרחוב.

<יגאל גולדשטיין: וה-85% זה נכון למניעה, באמת, שלא נראה, שלא נלך ברחוב ונרגיש שיש.

<יגאל גולדשטיין: כך אנחנו התחלנו.

<יגאל גולדשטיין: היינו רואים את החברה ברחוב, מסבירים להם.

<יגאל גולדשטיין: המקום היה פתוח בשעות היום, היינו באים בבוקר, רואים אותם ישנים בכניסה לבית החם שלנו.

<יגאל גולדשטיין: אז אמרנו טוב ובאמת המשרד נרתם בזמנו והתחלנו את הנקודה.

<יגאל גולדשטיין: מה שכן אבל ראינו בתופעה וגם הדרישות היו מאד נמוכות ולא היו צריכים לחכות כמה ימים, הייתה דלת פתוחה.

<יגאל גולדשטיין: אל תישן ברחוב, בוא תיכנס.

<יגאל גולדשטיין: אז ה-85% היה נכון לעניין של המניעה, אבל לנושא של שינוי לאורך זמן או שינוי מהותי, הנתונים הראו על בסביבות 20-30%.

מירב בן ארי: מה?

מירב בן ארי: שינוי?

<יגאל גולדשטיין: מה קרה איתם.

<יגאל גולדשטיין: קודם כל אצלנו זה לא היה לאורך שנים, זה היה תקופה של שלושה חודשים, משתנה.

<יגאל גולדשטיין: זאת אומרת הוא יכול להישאר עד שנה, אבל כל שלושה חודשים הייתה ועדה שבודקת למה אתה נשאר.

<יגאל גולדשטיין: גם מי שנשאר שנה, אם בתקופה הזאת הוא לא הסכים לעשות גמילה, אם הוא לא הסכים לעשות איזה שהוא שינו יותר מהותי, טיפול יותר מהותי בחיים שלו, הוא חזר לאותו מקום וראינו שהדלת מסתובבת והם יוצאים ונכנסים, כי בעצם הם בעצם לא-.

<יגאל גולדשטיין: ניסינו לתת להם את המרחב הכי נוח לעשות שינוי.

<יגאל גולדשטיין: השינוי, עוד הפעם, מה זה דרי רחוב?

<יגאל גולדשטיין: אם הוא רק לא ישן ברחוב והוא ישן בבית, אני מסכים עם הנתון הזה – 85% - וזה מצוין ואפשר להחליט שזה מה שרוצים.

<יגאל גולדשטיין: אם רוצים לעשות שינוי קצת יותר מהותי, אז התכנית הזאת בעיני לא מספיקה, כי אנחנו חייבים לדחוף אותם ולתת להם כלים לעשות שינוי.

מירב בן ארי: חסר לך שם.

<יגאל גולדשטיין: כלים לעשות שינוי יותר משמעותי.

<יגאל גולדשטיין: יש כאלה שזה לא חלק של גמילה, אבל וודאי מי שבסמים חייב את הנושא של הגמילה.

<יגאל גולדשטיין: מי שלא בסמים חייב את הנושא של טיפול.

מירב בן ארי: תראה, בגלל שהדיון הזה גם עוסק בדירות מעבר וגם הייתי אצלכם בהוסטל, שהוא בעצם דירה.

מירב בן ארי: קשה לי לקרוא לזה הוסטל, כי הייתי בדירה מקסימה.

<יגאל גולדשטיין: לא, היית בבית.

מירב בן ארי: כן, אני אומרת שקשה לי לקרוא לזה הוסטל, כי זה פשוט בית.

מירב בן ארי: אתה יודע, כשאתה חושב על הוסטל זה נראה לך משהו אחר.

מירב בן ארי: אז נגיד בבית, אצלכם, אתה רואה את השינוי בגלל שהם כל הזמן מוקפים?

<יגאל גולדשטיין: נכון, אבל זו אוכלוסייה אחרת, כי מי שהוא דייר רחוב הוא לא יכול להיכנס לתוך בית כזה, כי מי שהוא דייר רחוב, מי שנמצא ב - - -

מירב בן ארי: מי שמסתובב אצלך בחוץ שם במרכז אז - - -

<יגאל גולדשטיין: לא, מי שנמצא בעיר אז הוא דייר רחוב, אבל הוא לא יגיע להוסטל, כי בהוסטל זה דורש שינוי.

<יגאל גולדשטיין: זה דורש איזה שהוא רצון מינימאלי לעשות שינוי תהליכי.

<יגאל גולדשטיין: ואז הם באים לשנה, שנה וחצי, אז הם עושים שינוי משמעותי ואת יכולה לראות את השינוי.

<יגאל גולדשטיין: זו בדיוק הנקודה.

מירב בן ארי: ובעצם מהדירה הזאת, מההוסטל, הם יוצאים לדירה שלהם.

<יגאל גולדשטיין: כן.

מירב בן ארי: הבנתי.

מירב בן ארי: אוקיי, טלי, בבקשה.

מירב בן ארי: אני רוצה שאת - - -

<טלי מאור: טוב, אז קודם כל אני מאד - - -

מירב בן ארי: תציגי את התפקיד שלך לפרוטוקול.

<טלי מאור: טלי מאור, מנהלת הדיורית, עמותת אותות.

<טלי מאור: אני מאד שמחה על הבשורה המשמחת של סיוע בשכר דירה, פורום ארגוני צעירות עבד על זה קשה וזה מאד משמח.

<טלי מאור: אני באתי לפה עם צוות וחשוב לי, וגם עם נוי שהייתה דיירת בדיורית וסיימה תהליך של שנה.

<טלי מאור: מאד חשוב לי שתשמעו אותה וגם יש לה יום הולדת היום.

מירב בן ארי: מזל טוב.

<טלי מאור: מזל טוב מחברי כנסת, זו הבטחה של יום הולדת.

<טלי מאור: כמה מילות התייחסות.

מירב בן ארי: היא חוגגת בכנסת.

<טלי מאור: חוגגת בכנסת.

<טלי מאור: אני חושבת שזה מקסים.

<טלי מאור: כמה מילות התייחסות לשמוליק שמלווה אותי ברמה האישית.

<טלי מאור: אני מודה לך שמוליק על הליווי הצמוד.

<טלי מאור: הדיורית קמה לפני כ-14 חודשים.

<טלי מאור: ב-14 החודשים האלה פנו אלינו בסביבות 100 צעירות לקבלת דיור, שזה מספר לא מבוטל, בייחוד שזה עוד לא עשה איזה שהוא תהליך של שיווק.

<טלי מאור: זאת אומרת רק פתחנו והמספרים עצובים.

<טלי מאור: גרו אצלנו עד היום 24 צעירות, 10 מהן סיימו תהליך של שנה.

<טלי מאור: הדיורית אינה דיור תחילה, אני חייבת להגיד - - -

מירב בן ארי: כן, ברור.

<טלי מאור: אבל יש לה אלמנטים שהם כן נמצאים שם, שזה באמת קודם כל הזכות לדיור, שזה זכות בסיסית מבחינתנו.

<טלי מאור: אין תנאי קבלה, ואומר יש צעירות שעוסקות אצלנו בזנות, משתמשות בסמים.

<טלי מאור: אין לנו חובת טיפול, הן לא מחויבות לטיפול, הן יכולות להיות משתמשות ועדיין להתגורר אצלנו, והתהליך קורה לאט לאט.

<טלי מאור: וחייבים להחליף דיסקט.

<טלי מאור: אני כל פעם שומעת פה אמירות - - -

מירב בן ארי: יש פה קסטה, דיסקט.

מירב בן ארי: לאט לאט אנחנו מתקדמים לשנת 2016.

<טלי מאור: זו תכנית שיש בה סוג של הפחתת נזקים, כי אנחנו כן מכניסים צעירות חסרות בית וחסרות עורף משפחתי לדיור.

<טלי מאור: אנחנו כן מתמודדים עם דברים שאנחנו לא חשבנו שנתמודד, אם זה מקלחת, וכל מי שעוסק עם דרי רחוב כן מכיר את המיומנויות וחיים בסיסיים, בישול, שריפה.

<טלי מאור: קנינו מטף כיבוי אש, כי מישהי ניסתה לבשל.

<טלי מאור: זאת אומרת הדברים ידועים לנו.

<טלי מאור: אני מאד שמחה לספר שהשבוע נפתחה דיורית ירושלים לחרדיות ודתיות בירושלים.

<טלי מאור: אנחנו מרחיבים את זה, יש לנו 16 מיטות.

מירב בן ארי: הדיורית של החרדיות היא גם של עמותת אותות, נכון?

<טלי מאור: נכון.

מירב בן ארי: ואל תשכחו שאתם לא עובדים הרבה זמן.

<טלי מאור: אז אנחנו לא הרבה זמן.

<אסף שמול: אנחנו רק שלושה חודשים.

מירב בן ארי: אוקיי, אז הדיורית הזאת של החרדיות בירושלים, כמה?

<טלי מאור: גם 16 מיטות ובימים אלה אנחנו מצטיידים שם וזה מאד משמח אותנו.

<אסף שמול: במעונות לסטודנטים.

<אסף שמול: אחד העקרונות זה ש - - -

מירב בן ארי: כן, גם בתל אביב זה במעונות סטודנטים.

<אסף שמול: סטודנטים בתל אביב ובירושלים במעונות הסטודנטים בירושלים, בהר הצופים.

<טלי מאור: אני כן רוצה לתת הזדמנות, יושבת איתי כאן עדי נגידה, שהיא צוות אצלנו.

<טלי מאור: הדיור אצלנו הוא דיור שיש ליווי ותמיכה והמודל הוא מודל רזה.

<טלי מאור: הלוואי והיו לנו האמצעים של דיור תחילה ובפסיכיאטרים ואיזה שהוא משהו שהוא הרבה יותר רחב.

<טלי מאור: יש התאמות כל הזמן.

<טלי מאור: אנחנו כל הזמן חיים בסימני שאלה.

<טלי מאור: זה חלק מההתחלה של כל דבר ואנחנו מתקדמים תוך כדי תהליך, אבל מה שקורה ואי אפשר להתעלם מזה – האם אני אסתכל על אלה שסיימו וזו התחלה וזה פיילוט ואנחנו בתקופת פיילוט וכבר יש לנו אישורים.

<טלי מאור: אז זה ארבעה מתוך אלה שסיימנו נכנסו לדירות שכורות.

<טלי מאור: אחת נכנסה לאיזה פתרון דיור מוזל, יש עוד ארבעה שעברו לסוג של דירות, הוסטלים, שהם היו צריכים יותר מעטפת בריאות נפש ויש אחת שחזרה הביתה.

<טלי מאור: זאת אומרת אף אחד לא ברחוב, שזה מדהים.

<טלי מאור: נכון, זה רק 24 צעירות בינתיים, נכון, זה 10 שסיימו.

<טלי מאור: אף אחד לא חזרה לרחוב ואין אפשרות לערער על הנתון המדהים הזה.

<טלי מאור: זאת אומרת מבחינתי כל מי שבדיור אצלנו עובדת - - -

מירב בן ארי: גם ראיתי אותן, הן נראות טוב.

<טלי מאור: אני רוצה לפנות את המקום לנוי, שיש לה יום הולדת ושהיא תספר.

מירב בן ארי: כן, נוי, בבקשה, בת כמה את היום?

<נוי שהינו: היום אני בת 22.

מירב בן ארי: מזל טוב.

<נוי שהינו: אני ככה בגיל, ואני אספר את זה ממש בקצרה, בגיל 14 יצאתי מהבית, הגעתי לאשפוז בגהה, במחלקה הפסיכיאטרית.

<נוי שהינו: הייתי שם משהו כמו שנה בערך, שנה פלוס.

<נוי שהינו: משם הגעתי להוסטל שנקרא בית גאיה באשקלון.

<נוי שהינו: סיימתי את ההוסטל והתחלתי שירות לאומי במשך שנה.

<נוי שהינו: זה לקח לי קצת יותר, כי באמצע הייתה הפסקה.

<נוי שהינו: את השירות לאומי עשיתי בפנימית עלומים בכפר סבא.

<נוי שהינו: התחלתי חודשיים, כך שהיה לי איפה לגור.

<נוי שהינו: גרתי בתוך הפנימייה, בעלומים, במשך השירות לאומי ונוצר מצב רציתי להפסיק את השירות.

<נוי שהינו: לא היה לי לאן ללכת.

<נוי שהינו: הייתי ישנה אצל חברים, כל מיני כאלה, עד שבאמת מצאתי באמצעות תכנית המנטורינג, אם מישהו מכיר - - -

מירב בן ארי: כן, אני מכירה, מאוניברסיטת תל אביב.

<נוי שהינו: אז באמצעות תכנית המנטורינג, שליוותה אותי גם דרך השירות הלאומי, מצאתי מקום אחר לעשות בו את השירות הלאומי וככה עדיין לא היה איפה לגור ותוך כדי קניתי אופנוע, קניתי טוסטוס בכסף שחסכתי.

<נוי שהינו: עבדתי כברמנית כמה חודשים, קניתי אותו במזומן – 13,000 שקלים.

מירב בן ארי: כל הכבוד.

<נוי שהינו: עבדתי ממש קשה.

<נוי שהינו: ובסוף יצא מצב שעדיין לא היה לי איפה לגור וכל הדברים שלי היו על האופנוע במשך כמה חודשים.

<נוי שהינו: אתמול טלי הזכירה לי את זה וזה צבט לי להיזכר בזה.

<נוי שהינו: במשך כמה חודשים פשוט גרתי שם.

מירב בן ארי: מה זאת אומרת?

מירב בן ארי: גרת על האופנוע?

<נוי שהינו: כאילו, היו לילות שהייתי ממש ישנה עליו ולפעמים גם אצל חברים כזה.

<נוי שהינו: זה לא הכי נעים להתנחל בבית של מישהו וכבר יוצא מצב שכאילו הוא כבר רוצה שתלך וזה, אז לא הייתה לי ברירה.

<נוי שהינו: ואז שוב, פניתי לתכנית המנטורינג שכבר הכל כזה התפוצץ ולא יכולתי יותר, ומצאו לי דירה של בנות דתיות שעושות שירות לאומי, משהו שלא קשור לשום דבר כאילו.

<נוי שהינו: אז ככה הגעתי לשם.

<נוי שהינו: גרתי בדירה הזאת במשך כמה חודשים, בדירה של בנות דתיות שעושות שירות לאומי שאני לא קשורה אליהן.

<נוי שהינו: גרתי שם.

מירב בן ארי: מי מצא לך את זה?

שולי מועלם-רפאלי: מי מצא לך?

שולי מועלם-רפאלי: אמרת מצא לך את זה.

שולי מועלם-רפאלי: סליחה, שלום, חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי.

מירב בן ארי: שלום, חברת הכנסת שולי מועלם.

שולי מועלם-רפאלי: סליחה שאני מתפרצת, אבל.

מירב בן ארי: אני בדרך כלל מציגה, אבל היא פשוט הייתה באמצע הדברים.

שולי מועלם-רפאלי: לא, לא צריך.

שולי מועלם-רפאלי: בדיוק.

<נוי שהינו: אז דרך תכנית המנטורינג.

<נוי שהינו: הן עובדות בשיתוף פעולה עם עמותת בת עמי של שירות לאומי ויש לבת עמי דירות.

<נוי שהינו: אז בעצם יצא שגרתי בדירה של בת עמי.

<נוי שהינו: הייתי אמורה לצאת משם בסוף חודש דצמבר, לפני שנה או שנתיים, אני לא זוכרת.

<נוי שהינו: ואז לא היה לי שוב לאן ללכת.

<נוי שהינו: התחלתי לחפש דירה?

<נוי שהינו: כבר נכנסתי לחובות גם מהאופנוע, שככה קניתי אותו במזומן והייתי צריכה להתקיים ולקחתי הלוואות מהבנק וכאלה.

<נוי שהינו: והייתי צריכה לאכול, הייתי צריכה כאילו להתקלח וכאלה.

<נוי שהינו: ואז הייתי צריכה לצאת משם.

<נוי שהינו: את טלי הכרתי דרך המנטורינג, שעשיתי בגיל 17.

<נוי שהינו: הכרתי את טלי כבר כמה שנים.

<נוי שהינו: לא ממש הכרתי אותה, אבל ידעתי שהיא נמצאת שם.

<נוי שהינו: אני שמעתי שהולך לקום הפרויקט של הדיורית ורציתי להיות מלווה שם, כדי שיהיה לי גם איפה לגור.

<נוי שהינו: זאת אומרת המלוות בתכנית מקבלות דירה ואני לא חשבתי להיות שם דיירת.

<נוי שהינו: הגעתי אליה לריאיון עבודה כדי לקבל את הדירה ואז לעבוד בתכנית ויצא שאני באמת לא מתאימה מבחינת הגיל, כי אני רק בת 22.

<נוי שהינו: הייתי בת 21.

<נוי שהינו: טלי פשוט התקשרה אלי ואמרה לי טוב, את הדיירת הראשונה בפרוייקט ואמרתי לה מה?

<נוי שהינו: וכאילו תוך כדי אני מחפשת דירות ואין לי כסף לשכור דירה ואני לא יודעת מה אני אעשה, ופתאום כאילו טלי אומרת טוב, את הדיירת הראשונה ואני אומרת לה לא, מה פתאום וזה, אני רוצה כבר לצאת מהמעגל הזה של נערה במצוקה ואני רוצה כבר לשכור דירה ואין לי כסף ואין לי איפה להיות, ואני אשן על האופנוע, לא משנה.

<נוי שהינו: אני אסתדר.

<נוי שהינו: וזהו, ואז באמת ב-13 בינואר נפתחה הדיורית והייתי הדיירת הראשונה.

<נוי שהינו: במהלך כל השנה האחרונה אני ככה קיבלתי כל כך הרבה דברים דרך הדיורית.

<נוי שהינו: קודם כל כמובן מקום לישון.

<נוי שהינו: הכל היה מאובזר שם, הייתי צריכה רק לקנות אוכל.

<נוי שהינו: טלי נמצאת שם, המלוות נמצאות שם, כל דבר שהייתי צריכה, לא יודעת, אם זה-.

<נוי שהינו: הם ישבו לי על הראש להגיש תביעה לביטוח הלאומי, משהו שלא רציתי לעשות לפני זה.

<נוי שהינו: לפני חודש קיבלתי קצבת נכות.

<נוי שהינו: ממה לא רציתי לקבל קצבת נכות, כי רציתי לצאת מהמעגל הזה של המצוקה.

<נוי שהינו: בסוף הם דחפו אותי להגיש את הקצבה ואני חושבת שמגיע לי אותה וקיבלתי אותה בסוף.

<טלי מאור: יש לנוי גם לקות שמיעה.

<נוי שהינו: יש לי מכשירי שמיעה.

<קריאה: מה הקשר?

<טלי מאור: זה לא סתם קצבה.

<נוי שהינו: כן.

<נוי שהינו: זה משהו שכן מקשה עלי בחיי היום יום, אבל אני לא רואה את זה כל כך כחלק.

<נוי שהינו: אבל כן.

<נוי שהינו: כי יש דברים שיותר קשים לי, חוץ מזה.

<נוי שהינו: טלי השיגה לי מלגת לימודים במכללת משלב.

<נוי שהינו: עשיתי קורס חשבי שכר.

<נוי שהינו: היא השיגה לי מלגה של מנוי בחדר כושר, שזה אחד הדברים החשובים בשבילי, משהו שלא הייתי יכולה לאפשר לעצמי.

<נוי שהינו: מה עוד?

<נוי שהינו: היא קישרה אותי למקום עבודה בקניון רמת אביב, שעבדתי שם כמה חודשים.

<נוי שהינו: היה לי ממש קשה ככה למצוא עבודה שאני אוכל להישאר בא, וכאילו אם טלי קישרה אותי לשם, אז הייתי חייבת להישאר שם, כאות תודה.

<נוי שהינו: היא חיברה אותי לעמותה שנקראת רוח נשית, אם מישהי שמעה על זה, של נשים נפגעות אלימות, ועד היום אני עם המנטורית שלי, דרך העמותה משם ויש לה מקום ממש חשוב אצלי.

<נוי שהינו: אני חושבת שאם הייתי נשארת לגור על האופנוע והייתי מנסה בכוח, לא יודעת מה, להשיג כסף כדי להשכיר דירה, אני לא יודעת לאיזה מצבים הייתי מגיעה.

<נוי שהינו: כל הקטע הזה של הסחר בסמים.

<נוי שהינו: כאילו הייתי בקלות יכולה להגיע לשם.

מירב בן ארי: איפה את היום?

<נוי שהינו: אז אתמול אני פעם ראשונה ישנתי בדירה שאני משכירה.

<נוי שהינו: בזכות הקצבה של הביטוח הלאומי הבנתי שאני יכולה להיות רגועה ולמצוא דירה להשכיר ולחתום על חוזה שאני יכולה להתחייב אליו.

<נוי שהינו: אז זהו, אז היום אני משכירה דירה.

<נוי שהינו: אני עובדת לפעמים ואני ממשיכה טיפול עם פסיכותרפיסטית אישית דרך הרווחה.

<נוי שהינו: אני לוקחת כדורים פסיכיאטרים, שזה גם משהו שטלי ככה - - -

<טלי מאור: לא דחפתי.

<נוי שהינו: בקיצור, אני חושבת שהדיורית זה משהו ש-.

<נוי שהינו: אני הרי חיפשתי תוך כדי על האופנוע וכאלה, אני חיפשתי דיור מוזל ולישון פה, לישון שם, איזה מקום כאילו להיות בו והדיורית בעיני זה דבר מדהים.

<נוי שהינו: אני הייתי בהלם ששמעתי את התנאים, שזה לא צריך בכלל תנאי קבלה.

<נוי שהינו: כששמעתי את הסכום, שזה 500 שקלים לחודש.

<נוי שהינו: זה עולה בהדרגה.

<נוי שהינו: בחודש הראשון זה 100, בחודש השני זה 200 שקלים וזה מדהים כאילו.

<נוי שהינו: קיבלתי באמת כל כך הרבה דברים, שפשוט זה לקח אותי לקצה השני מאיפה שהייתי יכולה להיות ואני ממש הייתי רוצה שיוקמו עוד דיוריות.

<נוי שהינו: הייתי רוצה אי פעם להיות חלק מהצוות.

<קריאה: מחפשים מלוות בירושלים.

<נוי שהינו: אז זה חלק ממש חשוב, כי זה משהו שאני חושבת שהתכנית הזאת, כאילו הפונקציה של התכנית הזאת, אני לא יודעת.

<נוי שהינו: ממה שאני יודעת ואני יודעת די הרבה, על כל ההוסטלים ועל כל הכך וכך, דירות מעבר, כל הקטע הזה ששם אני לא מחויבת לאיזה שהוא טיפול, בעיני זה היה מדהים.

<נוי שהינו: "נוי, בואי תשני כאן לילה ולאט לאט, מה שאת צריכה, אני בחדר ליד".

<נוי שהינו: זה משהו שמאד עזר לי, שלא היה עלי איזה לחץ.

<נוי שהינו: זהו.

<נוי שהינו: היום ככה אני תמיד בקשר עם טלי, בכל דבר שאני צריכה.

<נוי שהינו: אם אני צריכה עכשיו מיקרו ותנור וספה ומקרר, אז איך שהוא אנחנו מסתדרות.

<נוי שהינו: נמצא.

מאיר כהן: ואם תחפשי, מתי תחפשי תנור ומיקרו בלי טלי?

מירב בן ארי: שנייה, היום היא רק התחילה.

<נוי שהינו: סליחה, אני לא שמעתי.

מאיר כהן: מתי תתחילי לחפש תנור ומיקרו בלי טלי, להערכתך.

<נוי שהינו: זו שאלה.

<נוי שהינו: אני כמובן מחפשת - - -

מאיר כהן: לא, לא, אני מציג לך ככה אבני דרך.

<נוי שהינו: לא, לא, אני למשל קניתי מקרר מיד שנייה עכשיו לבד.

מירב בן ארי: כל הכבוד.

<נוי שהינו: למרות שטלי שלחה לי מקררים בווטסאפ.

<נוי שהינו: אבל אין מה לעשות, כאילו, זה משהו ש-.

<נוי שהינו: השאלה הזאת מאד יפה, כי השאיפה שלי היא לצאת מהמעגל הזה.

<נוי שהינו: השאיפה שלי היא להיות בצד השני שנותן ועוזר ותורם ומשיג.

מאיר כהן: שמעתי אותך שאת רוצה להיות חלק מהצוות.

<נוי שהינו: כן.

מירב בן ארי: נמסר לנו שקמה היום עוד דיורית לבנות, צעירות חרדיות, בירושלים באוניברסיטה בהר הצופים.

מירב בן ארי: אז אמרנו לה, הצענו לה אם היא רוצה לעבוד שם, אבל זה לנערות חרדיות.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד לך תודה רבה.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד לך משהו, כל פעם שהוועדה הזאת מתכנסת, ובאמת, קודם כל זאת הוועדה הכי מעניינת בכנסת לדעתי, לא בגלל שזו הוועדה שלי.

מירב בן ארי: באמת, הוועדה הכי מעניינת.

מירב בן ארי: כל פעם הסיפור שמגיע לפה וכל מי שיושב כאן, ויושבים כאן חברי באמת ותיקים - - -

מאיר כהן: תורידו מהפרוטוקול את מה שהיא אמרה.

מירב בן ארי: לא, יושבים פה חברה באמת ותיקים.

מירב בן ארי: בסוף לשמוע את הצעיר או הצעירה חסרי הבית עושים את כל הוועדה.

מירב בן ארי: אז אני מאד מודה לך שבאמת ועוד ביום ההולדת שלך וששיתפת אותנו.

מאיר כהן: מזל טוב.

<נוי שהינו: תודה רבה.

מירב בן ארי: סיפור מעניין.

מירב בן ארי: אני רוצה גם להגיד תודה לחברי הכנסת מאיר כהן ושולי מועלם-רפאלי שהצטרפו אלינו.

מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע את יאיר מעמותת הלל, שאתמול בלילה הייתי שם בדירה שלהם בירושלים, דירה מקסימה.

מירב בן ארי: פגשתי גם את החברה, זה חברה יוצאים בשאלה, שיש להם שם בית.

מירב בן ארי: אז אני אשמח לשמוע.

מאיר כהן: שלפחות אני יודע שקיבלו תקצוב יחסית טוב, נכון?

<יאיר הס: נכון.

<יאיר הס: אני קודם כל באמת רוצה להודות למירב על הביקור, זה לא ברור מאליו שחברי כנסת, לא כל יום מגיעים אלינו חברי כנסת ונכנסים ורואים ופוגשים את הצעירים, וזה בהחלט מראה על המחויבות.

<יאיר הס: תודה גם למאיר כהן, שהבית הזה הוקם בתקופת כהונתך באמת ובהרבה סיוע, הבית של הלל, שהוא בעצם מרכז החירום של העמותה, שבנוי במודל של מקלט חירום.

<יאיר הס: אני רוצה לשאול שאלה.

<יאיר הס: יש לי שאלה שלא הצלחתי להשחיל קודם לד"ר שמוליק שיינטוך, על בעצם המדדים להצלחה ואני אמקד אותה, כי אנחנו קצרים.

<יאיר הס: האם המדדים להצלחה מתמקדים בקבלת הטיפול בתוך הבית או בעצם בסיום התהליך ובמעבר לחיים מחוץ לדיור עצמאי.

<שמוליק שיינטוך: ההסתכלות האם אנחנו מדברים על מעבר לחיים עצמאים מחוץ לדיור תחילה, זאת ההסתכלות שאנחנו צריכים לשנות.

<שמוליק שיינטוך: 85% זה אנשים שנשארים בדיור תחילה לאורך זמן.

<שמוליק שיינטוך: זהו.

<שמוליק שיינטוך: הם שם.

<יאיר הס: אוקיי, זה מה שרציתי להבהיר כאילו מבחינת הבנה של מה הם מדדי הצלחה.

מירב בן ארי: לאורך זמן שנים.

<יאיר הס: זאת אומרת מדדי ההצלחה הם ההישארות בתכנית.

<שמוליק שיינטוך: ההישארות בתכנית, כן, וגם כמו שאמרתי, יש עניינים של שיקום ורווחה שאנשים כן עולים גם במקומות האלה.

<יאיר הס: אני שוב, זאת אומרת אני רציתי להבהיר את זה.

<יאיר הס: אני לחלוטין לא מזלזל בזה, אני רק חושב שאנחנו צריכים להבהיר באמת , יש איזה שהוא הבדל בין שני סוגים של אוכלוסיות שאנחנו עוסקים בהן.

<יאיר הס: אוכלוסייה אחת זו אוכלוסייה של דרי רחוב, נקרא להם "כרוניים", או שנמצאים הרבה זמן ברחוב, שבו ההצלחה שלנו זה בעצם המעבר שלהם לתכנית מהסוג הזה וההישארות שלהם בתכנית; לעומת תכניות אחרות, ועמותת הלל היא עמותה שמפעילה תכניות מסוג אחר, במובן הזה שהמטרות של תכניות הדיור של הלל הן למנוע מצב של דרות רחוב זמנית, ולמנוע את הטראומה שיכולה להתקיים כתוצאה ממגורים ברחוב, ויעדי ומדדי ההצלחה של תכניות הדיור של עמותת הלל הם היציאה מתכניות הדיור ולא ההישארות בהן.

<יאיר הס: אני לא חושב שאנחנו צריכים לשנות את התפיסה.

<יאיר הס: אני חושב ששתי התפיסות צריכות להתקיים עבור אוכלוסיות שונות.

<יאיר הס: אני חושב שהשקף הראשון שהראית, שבו החלופות שהצגת, שהן בית חולים פסיכיאטרי, כלא וכדומה, או להיות באותה תכנית דיור, עבור האוכלוסייה הזאת זו בהחלט הצלחה, הישארות בתכנית הדיור.

<יאיר הס: עמותת הלל לא עוסקת באוכלוסייה הזאת, חשוב להגיד, היא עוסקת באנשים שהחלופות שלהם נמצאות באופק הרבה יותר חיובי, ולכן מדדי ההצלחה שלנו הם היציאה מהתכניות.

<יאיר הס: אני רוצה להתייחס לדבר אחד בעניין של תנאים לקבלה, ואני שמח מאד לשמוע על דיוריות שפעילות ללא שום תנאי לקבלה.

<יאיר הס: אני רוצה לציין את החשיבות, כמובן את החשיבות של פעילות עמותת הלל, לאור העובדה שלצערי בדיוריות החרדיות או לא יודע אם בדיוריות, אני לא אכנס לזה, אבל בהרבה מאד מסגרות חרדיות יש תנאי קבלה ויש תנאים שאומרים שאם תעמוד בהם אתה תוכל לקבל קורת גג ואם לא תעמוד בהם לא תוכל לקבל קורת גג, וזו הסיבה שהרבה מאד בוגרי החברה החרדית ובוגרי החינוך החרדי, לצערי מגיעים לרחוב.

<יאיר הס: אני חושב שהפתרון של עמותת הלל הוא פתרון טוב אך ורק לאותם אנשים שגם החליטו שהם מחפשים לעצמם חיים בעולם החילוני, אבל לצערי יש עוד הרבה צעירים שלא החליטו שהם מחפשים לעצמם חיים בעולם החילוני והם כן רוצים להישאר באיזו שהיא מסגרת בתוך החברה החרדית, וגם עבורם המרכזים, וזה אתגר גדול למכרזים החרדים, לאפשר ולהרחיב את יכולות ההכלה גם לתופעות יותר רחבות.

<יאיר הס: אני אציין שיש בהחלט דברים מאד חיוביים שנעשים בתחום הזה, גם בחוט המשולש, וגם באתנחת החרדי, ששכחתי את שמו - מבשר טוב.

<יאיר הס: אלה תופעות מדהימות שחייבות להתפתח ולהימשך במקביל לקיומה של עמותת הלל, עבור אותם אנשים שבחרו באמת לעבור לחברה החרדית.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: כן, חבר הכנסת מאיר כהן.

מאיר כהן: אני רק רוצה לציין לגבי נוער חרדי, לפחות אני יכול להעיד עד לפני שנה, לא היה מצב שהיה ביקוש ולא היה תקצוב.

מאיר כהן: לא היה ביקוש.

מאיר כהן: להערכתי עדיין, ואני שוב מעיד עד לפני שנה, עדיין לא היה איזה שיח ומיפוי של הרחוב ושיח עם האנשים, או שזה קורה לא אצל הנוער, אצל הנוער הלא חרדי.

מאיר כהן: אבל אנחנו תקצבנו בהרבה מאד כסף, ולפעמים הגענו למצבים שכשפתחנו דירות לנוער חרדי, תקצבנו 15 או 16 הועדות ובפועל, כשבאתי, מצאתי שם תשעה או עשרה בני נוער.

מאיר כהן: הסיפור עם הנוער החרדי הוא הרבה יותר מורכב.

מאיר כהן: הוצאתם מהבית היא הרבה יותר מורכבת, גם כשהם דרים ברחובות בירושלים וברגע שאנחנו מציעים להם דיור חלופי, אז אנחנו מתחילים שיח עם ההורים שלהם ועם הרבנים שלהם, ועדיין אין שם פתיחות להסכמה.

מאיר כהן: זה הדהים אותי.

מאיר כהן: כשבאתי למשפחה כזאת, אני אישית כשר, ואמרתי תראו, הוא ממילא ישן בחוץ, אז אנחנו מציעים לכם שהוא יישן בבית.

מאיר כהן: אנחנו לא יודעים מה יקרה שם בבית.

מאיר כהן: אתם חשודים בעינינו.

מאיר כהן: זה דבר שחייבים לפצח ואנחנו משתדלים לעשות את זה, במיוחד עם עיריית ירושלים ואלעד ומודיעין עילית, לייצר שם, אני לא יודע אם עובדים סוציאליים, אבל עובדי שכונות, אנשים שיכולים לשכנע את הילדים האלה ואת ההורים שמשרד הרווחה או העמותות למיניהם שמטפלים, הם לא מיסיונרים.

מאיר כהן: הדאגה הגדולה שלהם הייתה מה קורה בבתים האלה מבחינת הדת.

מאיר כהן: אמרתי תראו מה קורה איתם כאן, בכיכר החתולות.

מאיר כהן: זה לא משנה.

מאיר כהן: אנחנו יודעים שגם אם הם באים פעם או פעמיים בשבוע הביתה, אבל הם באים למסגרת דתית, חרדית.

מאיר כהן: אנחנו לא יודעים מה קורה אצלכם בדירות.

מאיר כהן: ואתם, אני תולה הרבה תקוות דווקא בכם, הלל.

מאיר כהן: אני חושב שהצלחתם ככה לפצח.

מאיר כהן: אולי אתם יכולים להרחיב את מערך הדיור שלכם, גם לאוכלוסיות האלה, לא רק לאוכלוסיות שאנחנו יודעים במי אתם תומכים.

<יאיר הס: כן, אני חושב ש - - -

מירב בן ארי: רגע, יש לי פשוט חמש דקות ואני רוצה-.

מירב בן ארי: חברת הכנסת שולי מועלם, את רוצה להתייחס?

מירב בן ארי: כי אני רוצה לשמוע אחרי זה את עדי.

שולי מועלם-רפאלי: לא, לא.

שולי מועלם-רפאלי: אחרי.

מאיר כהן: אני רוצה תשובה.

מירב בן ארי: כן, כן, אז רגע.

<יאיר הס: נשאלתי שאלה ואני רוצה לענות.

מירב בן ארי: אוקיי, אז בוא תתייחס אבל ממש בקצרה.

<יאיר הס: אוקיי, אני אתייחס בקצרה.

<יאיר הס: אני רוצה - - -

מאיר כהן: לבוא ולכבד אותך אז - - -

מירב בן ארי: לא, לא, בסדר גמור, סליחה.

<יאיר הס: אני רוצה לחלק בין שני סוגי אוכלוסיות, סוג אחד זה אוכלוסיית הנוער, שבה אני חושב לעמותת הלל אין דריסת רגל ולא צריכה להיות דריסת רגל.

<יאיר הס: הנוער החרדי צריך להיות מטופל על ידי החברה החרדית.

מאיר כהן: תגדיר לי נוער אצלך.

<יאיר הס: נוער זה עד גיל 18.

<יאיר הס: מגיל 18 אנחנו מתחילים לעבוד עם צעירים, שהם בוחרים את דרכם.

<יאיר הס: הם יכולים לבחור את דרכם בתוך המסגרות שהחברה החרדית מציעה להם, אבל נודה על האמת, אם הם בוחרים בחיים חילוניים, החברה החרדית לא מציעה להם מסגרות שיתנו להם גם מגורים או שיתנו להם גם טיפול, ולכן כאן מקומה של עמותת הלל, עבור אותם אנשים שבחרו - ואנחנו מאד מדגישים את זה - אנשים שבחרו במסלול שנמצא מחוץ לחברה החרדית.

<יאיר הס: כאן אנחנו בשביל קודם כל למנוע את המגורים ברחוב, למנוע את הסיכון שמעורב במגורים ברחוב, ואז להמריא איתם קדימה, כי - - -

מאיר כהן: ומה קורה עם הנערים והנערות החרדיים בני 20, 22, שמטיילים כאן והם תלושים לגמרי והם רגל אחת שם ורגל אחת כאן?

<יאיר הס: חובתה של החברה החרדית למצוא עבורם פתרונות.

<יאיר הס: ברגע שהם בחרו בחיים חילוניים, אנחנו ניתן להם את הפתרון.

שולי מועלם-רפאלי: רגע, אז משהו לא ברור לי.

שולי מועלם-רפאלי: בהגדרת הפעילות שלכם, זאת אומרת אם בחור חרדי בין 22 יבוא אליך, הוא לא יקבל אצלך מענה?

<יאיר הס: הגדרת הפעילות-.

<יאיר הס: קודם כל במקלט החירום הוא יקבל מענה.

שולי מועלם-רפאלי: לא, בסדר, אנחנו לא דנים פה בזה שכולנו לטובת הנוער.

<יאיר הס: בהגדרת הפעילות הוא לא יקבל מענה.

<יאיר הס: העמותה נועדה לצעירים חסרי עורף משפחתי, שיצאו מהחברה החרדית.

מירב בן ארי: אוקיי.

מירב בן ארי: אלה שנמצאים בחברה החרדית יכולים ללכת למבשר הטוב.

<אסף שמול: אני אגיד בחצי מילה, כשמגיעים אלינו, לעמותת אותות, ממבשר הטוב בירושלים, בתקופתך כשר עד גילאי 18 ויכולים להמשיך לקיים אורח חיים חרדי ואוטוטו מוקמת מסגרת - - -

מאיר כהן: כמה חברה יש לכם?

<אסף שמול: המסגרת כרגע עברה מכרז והיא גדלה ל-16 מ-8, מכיוון שהיה ביקוש והתפוסה כל הזמן עולה והתהליך הוא תמיד איטי, בטח בחברה החרדית.

<אסף שמול: כיום קיים שיתוף פעולה מדהים עם החברה החרדית שנפתחת ומאפשרת לעמותות המקצועיות לעשות את הטיפול.

<אסף שמול: כיום, כפי שגם נאמר לפני זה, אנחנו גם פותחים מסגרת עבור צעירות חרדיות מעל גיל 18, עד גילאי 25, במתכונת של הדיורית, שוב, עם התאמות לחברה החרדית ועם הבנה שזו צריכה להיות מסגרת שהיא מעט שונה ובהמשך כמובן יהיה גם תקציב לדבר הזה וגם ייפתחו מסגרות לצעירים חרדים.

מירב בן ארי: חשוב להבדיל שיש את המבשר הטוב, שזה האוכלוסייה החרדית ואת הלל, זה ליוצאים בשאלה.

מירב בן ארי: למה הוא אמר ובצדק שבחרו לחזור בשאלה, כי אם אותו צעיר רוצה לקיים אורח חיים חרדי, יש לו את המסגרת, וכשהוא אומר בחרו, כי האוכלוסייה החרדית המציאה שם הרבה דברים ופשקווילים נגד עמותת הלל בכל מיני, אתה יודע, המצאות למיניהן, אבל בהחלט רואים גם אצלם בבית.

מירב בן ארי: אני הייתי גם במבשר וגם בבית ויש הבדל לגמרי בקהילה.

מירב בן ארי: חברת הכנסת מועלם, את רוצה להתייחס?

שולי מועלם-רפאלי: לא, לא.

מירב בן ארי: עדי?

<יגאל גולדשטיין: מירב, אם אפשר לתת רק נתון אחד סטטיסטי, שבחוט המשולש בעיר, שלשם מתנקזים, זה בעצם לגילאים 14-25 ואנחנו מלווים שם כל נער או צעיר בירושלים, אלף חדר האוכל ועד הדברים הטובים האחרים, אבל מגיעים לשם ויש לנו סטטיסטיקה מאד ברורה.

<יגאל גולדשטיין: הגיעו בשנת 2015 כמעט 800 בני נוער וצעירים, כש-75% שייכים בצורה כזו או אחרת לחברה החרדית.

<יגאל גולדשטיין: הם בשלבים שונים של יציאה בשאלה, רק מה, גם אם אנחנו מציעים להם ללכת להלל, לא כולם רוצים.

<יגאל גולדשטיין: מה שהוא אמר, סליחה, לא קלטתי את השם.

<יאיר הס: יאיר.

<יגאל גולדשטיין: אז הוא אמר משהו מאד מדויק, שיש חברה שנשארים - - -

שולי מועלם-רפאלי: הם על המנעד.

<יגאל גולדשטיין: מנותקים מהמשפחה, אבל הם עדיין לא ירצו ללכת למסגרת שהיא לגמרי לא דתית, נקרא לזה.

<יגאל גולדשטיין: אז יש היום את התופעה הזאת, זאת אומרת אנחנו יודעים לפחות על 600 חברה כאלה, שהם שייכים לחברה החרדית מבחינתם, אבל אין להם מקום חרדי והם נמצאים ברחוב.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: עדי, ממש בקצרה.

מאיר כהן: סליחה, מגיעים אליכם מאלעד?

<יגאל גולדשטיין: מגיעים, אבל הרוב מירושלים.

<יגאל גולדשטיין: מגיעים מכל השכונות, מכל האזורים, אבל בעיקר מירושלים.

מירב בן ארי: תודה.

מירב בן ארי: עדי, אני מצטערת, אבל ממש במשפט.

מירב בן ארי: אני מצטערת, אבל יש כאן ישיבה עכשיו.

<עדי הבטה נגסיה: בקצרה.

<עדי הבטה נגסיה: שמי עדי, אני מלווה בדיורית.

מירב בן ארי: החדשה או בתל אביב?

<עדי הבטה נגסיה: לא, בתל אביב.

<עדי הבטה נגסיה: רציתי לתת כמה נקודות לגבי מה יש בדיורית בתל אביב.

<עדי הבטה נגסיה: הדיורית בתל אביב בעצם מקבלת, כמו שנוי אמרה קודם, שאין פה סינון, מקבלים כל אחד, היא יכולה להיות ערבייה, היא יכולה להיות יהודייה, היא יכולה להיות חוזרת בתשובה, היא יכולה להיות חוזרת בשאלה.

<עדי הבטה נגסיה: כמו שהיא אמרה, אין תנאי קבלה.

<עדי הבטה נגסיה: הגיל שבחרו, מגיל 18 עד גיל 25, אז באמת לקחו את הגיל הזה כי זה אותם גילאים שאין איזו מסגרת שיכולה או צריכה לקבל אותם.

<עדי הבטה נגסיה: ובנוסף המיקום.

<עדי הבטה נגסיה: המיקום שזה ברמת אביב וזה לא עוד שכונת מצוקה, יש לנו אפשרות להסתכל על הסטודנטים כמודל, אפשרות למצוא מקום עבודה, קניונים.

<עדי הבטה נגסיה: רק תגידי לי עוד כמה זמן נשאר לי?

מירב בן ארי: עוד חצי דקה.

מירב בן ארי: אני מקשיבה לך.

<עדי הבטה נגסיה: ומה עוד?

<עדי הבטה נגסיה: שוב, המקום, שסוף סוף יש להם את המקום שהם כבר לא שורדים.

<עדי הבטה נגסיה: הם מגיעים, במקום לחשוב איפה הם ישנו מחר, מחרתיים, או איפה הם ישימו את התיק או איפה - - -

<קריאה: או מה יצטרכו לתת בשביל זה.

<עדי הבטה נגסיה: מה הם צריכים לתת בשביל זה, אז פשוט יש להם את המקום שסוף סוף הם מסתכלים על החיים שלהם, יש להם אפשרות לחלום, גם אם זה עבודה וגם אם זה לימודים וכל דבר כזה.

מירב בן ארי: תודה רבה.

מירב בן ארי: שמוליק, מילה שלך.

<שמוליק שיינטוך: כן, כמה הערות בקשר למה שנאמר כאן.

מירב בן ארי: כן, אני יודעת שיש לך הרבה מה לומר, אבל - - -

<שמוליק שיינטוך: אין לנו זמן.

<שמוליק שיינטוך: נאמר כאן שבארץ האנשים במצב מאד קשה ובגלל זה זה לא יעבוד בארץ.

מירב בן ארי: רגע, מומי, אתה זוכר שעד ה-23 אתה מביא לנו בית?

<מומי אלמוג: הכל בסדר.

מירב בן ארי: אתה מביא לנו בית בחיפה, כן.

<שמוליק שיינטוך: בכל המצב של האנשים לא פחות קשה והמחקרים שאני מדבר עליהם נעשו על 100 אחוז חולי נפש ו-90% משתמשים בסמים, ככה שאי אפשר להגיד שהאנשים לא משתמשים שם בסמים.

<שמוליק שיינטוך: דבר שני, נאמר כאן שדירות עצמאיות זה בעייתי.

<שמוליק שיינטוך: אני לא רוצה להתווכח עם זה.

<שמוליק שיינטוך: אני נותן לנתונים של העולם, שהפרויקטים האלה עובדים במאות ערים, עם אלפי אנשים, לדבר.

<שמוליק שיינטוך: זה עובד.

<שמוליק שיינטוך: בגלל הזמן אני לא ארחיב.

מאיר כהן: למה אמרו שזה בעייתי?

מירב בן ארי: אני מצטערת, חבר הכנסת כהן, אני חייבת לסיים והיה לנו דיון על זה 40 דקות.

מאיר כהן: תודה.

מאיר כהן: אני מחזק את מה שאתה אומר.

<שמוליק שיינטוך: אוקיי, אז אני שמח לשמוע.

<שמוליק שיינטוך: שתי נקודות אחרונות.

<שמוליק שיינטוך: צריך לשאול את עצמנו האם אנחנו מקבלים את העובדה שחלק מהאנשים חסרי הבית משתמשים בסמים, חולי נפש, לא ישתקמו עם או בלי מירכאות, כמו שחלק מאיתנו היו רוצים לראות.

<שמוליק שיינטוך: מדובר באנשים שחלקם לא יהפכו לסטודנטים באוניברסיטה, כמו שחלק מחסרי הבית כן הופכים, אבל לא כולם.

<שמוליק שיינטוך: וצריך לקבל את זה שאנחנו לא חייבים לשקם את כולם ושיפסיקו להשתמש, שייקחו תרופות פסיכיאטריות.

<שמוליק שיינטוך: יכול להיות שחלק מהאנשים יכולים לחיות עם הסמים ועם הבעיות, אבל עדיין בדירות.

<שמוליק שיינטוך: נקודה אחרונה, אני רוצה להגיד לך שבתור מי שחסרי הבית חשובים לו, בקשר למה שנאמר על האסירים המשוחררים.

<שמוליק שיינטוך: בת"ס, בשנת 2010 יש ארבעה קריטריונים שאומרים מי לא מוגדר כדר רחוב.

<שמוליק שיינטוך: אסירים משוחררים זה חלק מהקריטריון.

<שמוליק שיינטוך: זאת אומרת אם אני אסיר משוחרר, אני לא יכול להיות מוגדר כדר רחוב באופן מובנה.

מירב בן ארי: כן, אני יודעת.

מירב בן ארי: התעסקנו עם זה גם.

מירב בן ארי: אוקיי, תודה רבה, אני חייבת לסכם כי אלי צריך להתחיל פה הצעת חוק ויש לו גם ככה 25 דקות.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד תודה רבה לכל מי שהגיע וגם לחברי הכנסת שהגיעו לוועדה.

מירב בן ארי: אני אסכם בשלושה דברים: הנושא של הבית ברחוב חיים, הובטח לנו כאן שעד ה-23 בחודש, ואני כמובן במעקב עם עמותת אותות כל הזמן לגבי המעבר של הבית למקום אחר, אם זה בשכונה אחרת, אבל מעבר.

מירב בן ארי: התכנית שאנחנו יוצאים איתה לדרך בסוף החודש בעצם, שהוקדשו לה 2.2 מיליון שקלים, אז אנא תנצלו את זה.

מירב בן ארי: כל החברה שעובדים עם צעירים חסרי בית, יש לכם הזדמנות.

מירב בן ארי: משרד השיכון הכין לכם את הטפסים כמו שהוא התבקש, וכמובן תעדכנו את הוועדה אם לא.

מירב בן ארי: ובעצם צעירים חסרי בית יוכלו לקבל סיוע בשכר דירה, גם בלי לעמוד בקריטריונים של דרי רחוב.

מירב בן ארי: זו תכנית חדשה, הצגנו אותה בהתחלה.

מירב בן ארי: דבר נוסף ואחרון, אני אמשיך עם שמוליק שיינטוך את הנושא של דיור תחילה, לקחתי את זה על עצמי.

מירב בן ארי: אנחנו ננסה לקדם את זה בכל מקרה גם מול מריה ממשרד הרווחה.

מירב בן ארי: אני באמת חושבת שלפחות במודלים שראיתי, והייתי פה כמעט אצל כולם בדירות, אין ספק שהדירות וקורת הגג זה הדבר הכי חשוב כיום, שאנחנו יכולים לתת כמדינה.

מירב בן ארי: ואני גם מברכת את עמותת אורות על פתיחת הדיורית לצעירות חרדיות.

מירב בן ארי: אנחנו עוד נמשיך ונפעל.

מירב בן ארי: יש לזה גם תקציב מתאים.

מירב בן ארי: אני מאד מאד מודה לכם שבאתם.

מירב בן ארי: ביום 23 במרס הישיבה האחרונה של ועדת המשנה למושב הזה.

מירב בן ארי: אני אשמח כמובן שתבואו ותצטרפו.

מירב בן ארי: תודה רבה.