ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 110, 2015-12-27 09:30

יעקב מרגי: תודה, אדוני ראש העיר, ידידי ראש העיר.

יעקב מרגי: היו תקופות שחלקנו ביחד את חלומותינו ואת שאיפותינו.

יעקב מרגי: אז הנה, ברוך ה', כל אחד הגיע לאן - - - לי לא היה ספק שבסוף בני יגיע לאן שהגיע.

יעקב מרגי: רואים את החריצות ואת האהבה לתפקיד.

יעקב מרגי: לי דימונה לא זרה, בוודאי שתמיד אפשר ללמוד.

יעקב מרגי: אני מכיר את דימונה.

יעקב מרגי: הזכרת, עבדתי בכור בדימונה כ-11 שנים, ככה אני מכיר את האנשים, מכיר את ההוויה.

יעקב מרגי: לי זה לא הפתעה, כל מה שקורה בדימונה זה לא הפתעה וזה לא מהיום.

יעקב מרגי: כששכונות רבות בבאר שבע נזנחו והייתה שם היחלשות ודירות ריקות, בדימונה לא יכולת למצוא דירה אחת להשכרה פנויה.

יעקב מרגי: אנחנו זוכרים את התקופות שהיו בניינים שלמים, אבל זה תהליך שעובר ואין ספק שההעצמה שעוברת דימונה בשנים האחרונות מתבטאת בכל תחום כמעט.

יעקב מרגי: תרבות הפנאי.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, אני מכיר אישית ציבור גדול בדימונה שצורך תרבות פנאי ברמה ונאלץ לנסוע לתל אביב.

יעקב מרגי: פעם אמרו בהומור, כשהיה מונדיאל והייתה נבחרת מרוקו וכששרו את ההמנון של נבחרת מרוקו חצי מאשדוד עמדה.

יעקב מרגי: אם היה המנון בדימונה והיו שרים אותו ציבור לא מבוטל באשדוד היה עומד.

יעקב מרגי: אותה תופעה, שיאללה, גומרים פה, יוצאים לפנסיה הולכים לאשדוד.

יעקב מרגי: מה שנקרא עיר האבות, הבנים הולכים, האבות נשארים.

יעקב מרגי: אבל דימונה היא חזקה, למרות כל מה שאנחנו עושים ומבינים בתחום של פריפריה.

יעקב מרגי: אני אומר דימונה היא למרות, כי יש פה הון אנושי חזק.

יעקב מרגי: בניגוד לסטריאוטיפים ומה שהדביקו בדימונה יש הון אנושי איכותי.

יעקב מרגי: אני מכיר אותו מקרוב, הואי ודע לצרוך תרבות, הוא יודע ללמוד, שאפתן, אוהב ללמוד.

יעקב מרגי: התחככנו איתם.

יעקב מרגי: בדימונה, למרות המדינה.

יעקב מרגי: עם כל הפרגון שאנחנו אוהבים לפרגן ומה שנעשה בשנים האחרונות, אבל אין מה לעשות, התנהלות של שנים רבות, מים רבים לא יוכלו לכבות את האהבה, צריך עוד להשקיע ועוד להשקיע.

יעקב מרגי: תארו לכם את דימונה במרכז תשומת הלב של קובעי המדיניות מקום המדינה.

יעקב מרגי: אז איך היא הייתה נראית?

יעקב מרגי: אנחנו, עם כל הכבוד, אחרי שבעה עשורים מדברים על מכללה.

יעקב מרגי: אני אומר לך, מחכות לך שעות של מאבק לא קל.

יעקב מרגי: אמרת רבקה כרמי, רבקה כרמי היא מראשי ור"ה, ועד ראשי האוניברסיטאות, היא מובילה קו עם כל ראשי האוניברסיטאות של לצמצם את דריסת הרגל של המכללות, של ההנגשה של השכלה גבוהה, תפיסה אליטיסטית.

יעקב מרגי: צריך לעזור לאוניברסיטה, אני לא אומר, אבל זה לא בא על חשבון זה.

יעקב מרגי: אני מאלה שאומרים, זה לא בא על חשבון זה.

יעקב מרגי: אדרבא, יש שוק, כמו בכלכלה, התפיסות החברתיות שליוו אותנו, חברי הכנסת, תמיד - - - כל פעם שהבאתי יוזמת חקיקה, רוב התשובות היו, גם כשהייתי בקואליציה, תן לכוחות השוק לומר את דברם, אל תתערב בכוחות השוק.

יעקב מרגי: יש צורך, אמרתי לראשי הוות"ת, אמרתי להם, מנכ"ל המל"ג, גדי פרנק, באחת השיחות הקשות שהיו לי איתו, ואנחנו מנהלים מאבק לא קל בקטע של הנגשת ההשכלה הגבוהה, הוא אומר לי 'תשמע, אנחנו הגענו לאיזה רף מיצוי באקדמיה', אמרתי לו 'על מה אתה מדבר?

יעקב מרגי: כמה זה רף מיצוי?

יעקב מרגי: ' אנחנו מגרדים את התקרה מלמטה של ה-50% באקדמיה, אמרתי לו 'כמה?

יעקב מרגי: מי קבע ש-50%?

יעקב מרגי: מה עם ה-50% הנותרים?

יעקב מרגי: ' אמרתי לו, 'תגיד לי, זה שאתה היום דורש תואר ראשון כמעט למאבטח בקניון, תנאי סף של תואר ראשון, איזה 50%?

יעקב מרגי: סימן שאתה לא נמצא אפילו ברף - - - אתם מבינים מה קרה לאוניברסיטאות?

יעקב מרגי: זה לא שהאוניברסיטאות הידלדלו, בן גוריון כמעט נושק ל-20,000 סטודנטים, מה קרה?

יעקב מרגי: אז יהיו עוד ארבע מכללות באזור, מה קרה?

יעקב מרגי: בספיר יש מעל 2,000.

יעקב מרגי: תראו מה קרה לשדרות והסביבה רק מהסטודנטים, מה קרה לאותם יישובים שבאמת היו צריכים את הדחיפה.

יעקב מרגי: תארו לכם את דימונה עם מכללה.

יעקב מרגי: כל התעשייה סביב זה.

יעקב מרגי: אני חושב שזה מעבר לא קל, אבל הוא צודק, זה לא בניגוד לבאר שבע.

יעקב מרגי: באר שבע רוצה להיות מרכז הסייבר העולמי, הגדרת, הגדרת, אמרת - - -

<בני ביטון: מרכז אקדמי.

יעקב מרגי: אנחנו נספק, מה קרה?

יעקב מרגי: אנחנו נספק.

יעקב מרגי: אני חושב שזה חשוב וזה נכון.

יעקב מרגי: אתה תמצא אותי פרטנר למאבק הזה.

<בני ביטון: זו הצהרה שאנחנו נצא היום, אדוני היושב ראש.

יעקב מרגי: יפה.

יעקב מרגי: לגבי חינוך, זה לא מהיום.

יעקב מרגי: מערכת החינוך בדימונה היא חזקה, היא טובה.

יעקב מרגי: אמרתי בעיר הבה"דים בשבוע שעבר, שמתכננים - - - אל תביאו לי ממה שיש בבאר שבע או בנגב פלוס, אני לא צריך, את הפלוס אני יודע לייצר, אנשי הנגב יודעים לייצר פלוס ממה שיש להם, תביאו ממה שאין עדיין בנגב.

יעקב מרגי: תביאו.

יעקב מרגי: אני עדיין כמו דון קישוט, אני מקווה שאני אצליח לבקוע את החומה.

יעקב מרגי: אני טוען שכמו שיש בצבא סיירת, עמירה חיים שמעה את זה ממני פעם ראשונה, אנשי האקדמיה שמעו את זה, נמאס להם ממני כבר, הם יודעים שאני לא עוזב, אני קודח וקודח וקודח.

יעקב מרגי: זה לא מספיק שחשבנו שש שנים קודם, וזה טוב, כי בדיון בעיר הבה"דים מצאנו את משרד החינוך הכי מוכן בקטע של ההיערכות למעבר צה"ל לדרום - - -

<עמירה חיים: ביום שבאו אלינו התחלנו.

יעקב מרגי: אבל, אני אומר לכם, אני מאלה שאומרים 12 שנות לימוד צריך שיהיו, אבל אנחנו מבזבזים אותם על הרבה פחת.

יעקב מרגי: יש פה אנשי חינוך, אני לא איש חינוך, יושבים פה אנשי חינוך, עמירה, מר נחום, מנהלי אגפים, כל אחד בתחומו הוא, אני אומר לכם, אפשר לקחת נבחרת מכל שכבה ולהריץ אותה קדימה הכי קרוב לאקדמיה.

יעקב מרגי: לגמור י"ג - - -

<קריאה: זה בדיוק מה שרוצים לעשות.

יעקב מרגי: אז אני מתפרץ לדלת פתוחה.

יעקב מרגי: ברוך שכיוונתי לדעת גדולים.

<קריאה: זה יעזור לנו בזה.

יעקב מרגי: אני לא אומר, בואו, רבותיי, תשברו כללים, מעכשיו כיתה י' מתחיל כבר - - - לא, אני לא אומר, אבל לפחות אנחנו יכולים לקחת נבחרת כזו בכל עיר?

<קריאה: בטח.

יעקב מרגי: לא יכולים לקחת מקבוצת בתי ספר איזה אשכול, כבר בכיתה י' לבנות איזה נבחרת?

יעקב מרגי: אנחנו מכירים את התלמידים שלנו, אחרי שהם גומרים י"ב, אחרי הכשרה מינימלית נותנים להם ביד כלים ששווים מיליארדים, מפקידים בידיהם חיי אדם, מפקידים בידיהם החלטות הרות גורל.

יעקב מרגי: לא ייתכן שמערכת החינוך שלנו עדיין שמרנית, אותה מערכת חינוך שאני למדתי בה.

יעקב מרגי: אותה מערכת שעות, כולם פוחדים לגעת, לשנות, לקחת מקצועות ולהכניס אותם במשהו אחר, לתת מספר שנים - - - למה 12 שנים במערכת שעות צריך להיות מקצוע מסוים, טראח טראח, אתה שואל אותו בי"ב מה יצא לך מזה?

יעקב מרגי: ספק אם הוא עונה לך על שאלה בסיסית.

יעקב מרגי: כולנו יודעים זאת.

יעקב מרגי: התלמידים של היום זה לא התלמידים של פעם.

יעקב מרגי: למה לבזבז את הזמן הזה?

יעקב מרגי: אנחנו לא מכינים את הילדים שלנו לאקדמיה, הם גומרים תיכון, גומרים צבא, מתחילים תיעוש של כל הבחינות והקורסים כדי להביא אותם לאקדמיה.

יעקב מרגי: אני חושב דווקא מפה, ממקומות כאלה כמו דימונה אפשר שתצא הבקשה והקריאה, אם אתם תדרשו זאת מלמטה.

יעקב מרגי: רבותיי, אני אומר לכם בווידוי אישי, אנחנו חברה עם תגיות ותוויות, כדי לנהל דיון אני קודם כל צריך לומר, רבותיי, אני פרי יוצר של מערכת החינוך הממלכתית, אני לא באתי מתלמודי תורה.

יעקב מרגי: קודם כל כדי לעשות - - -

<קריאה: בגלל זה הצלחת.

יעקב מרגי: לא יודע.

<קריאה: כשבאים מעולם של גם וגם אדם מביא יותר.

יעקב מרגי: אל"ף, אני מפרגן על גאוות היחידה - - -

<בני ביטון: ברוך הבא, אדוני יושב ראש הוועד העירוני.

יעקב מרגי: אני מפרגן לך, גאוות יחידה זה דבר טוב, אבל אני אומר לך שאני מרגיש שאני סיפור החמצה.

יעקב מרגי: אף אחד לא דחף אותי, אף אחד לא נתן לי, ידעו את הפוטנציאל שלי, ידעו את היכולות שלי, אבל אף אחד לא דחף אותי קדימה ואני הייתי צריך דחיפה קדימה.

יעקב מרגי: אני מאלה שהייתי צריך, כמו במסע אלונקות, מישהו שידחף אותו מאחורה ולא קיבלתי את זה.

יעקב מרגי: נכון, יש מודעות היום, מדברים על זה הרבה ואני נפגש עם מנהלות בתי ספר אצלנו, איך אמרת?

יעקב מרגי: תופרים חליפה לכל תלמיד.

יעקב מרגי: אבל בפרקטיקה אני מכיר את זה, הרבה תלמידים הם שקופים, הרבה תלמידים עם יכולות אדירות אנחנו לא - - - בכלכלה, אם היה לנו עסק, פטנט שיש בו פוטנציאל, היינו לוקחים, משקיעים בו, מעצימים, יוצרים סטרט אפים.

יעקב מרגי: בואו נסתכל על התלמידים האלה כמו סטרט אפים.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, אל תיבהלו, לא עם השותפים לקריאה שלנו.

יעקב מרגי: לשמחתי, עשיתי דיון, מוטי, ומירב יודעת, עם מנהלי מחלקות חינוך בעירייה, או אגפים, או איך שקוראים לזה, באו לישיבה הזו עשרה.

יעקב מרגי: ואמרתי את המשנה שלי, אמרתי להם, 'רבותיי, אם דיברתי שטויות תעצרו אותי, אני לא איש חינוך, אני אומר לכם מה שיושב לי', ואני אומר לכם, אחר כך כחוט השני זה עובר ביניהם, מסכימים מסכימים מסכימים.

יעקב מרגי: אפשר.

יעקב מרגי: צריך להעז ולומר ואני אומר לך, בני, זה יכול לצאת מפה, לכם יש את הכוחות.

יעקב מרגי: אנחנו נתפסים, 'אתם תפיסת עולם חברתית, ש"סניק, אז מיד אתה רוצה להוריד רמה'.

יעקב מרגי: בדיונים אני אומר, רבותיי, לא רוצה להוריד את הרמה של האקדמיה, אני טוען שהרמה האקדמית היום נמוכה, צריך להרים את הרמה האקדמית, אבל לא בכניסה, אל תחסמו בכניסה, תנו לי ביציאה.

יעקב מרגי: תנו הזדמנות לכולם.

<קריאה: המכללות בארצות הברית - - -

יעקב מרגי: תנו להיכנס.

יעקב מרגי: אומרים לי 'שמע, זה יהרוס את - - - ', זה לא יהרוס את האוניברסיטאות, אל תספרו לי סיפורים.

יעקב מרגי: אל תיצרו מבחן באנגלית ואחר כך בילט-אין באותה שנייה קורסים מיוחדים למבחן הזה.

יעקב מרגי: ואנחנו יודעים מי עושה את המבחן הזה.

<קריאה: מיצ"בים.

יעקב מרגי: כל מיני שיטות.

יעקב מרגי: רבותיי, אם רוצים, אנחנו בעצמנו תוקעים ב - - - למה?

יעקב מרגי: כי אין זמן לאף אחד להתעסק.

יעקב מרגי: מערכת החינוך, עוד תיקון, מערכת החינוך, עוד טלאי, השקעה רבה, המדינה משקיעה בחינוך הון עתק, וטוב שכך והלוואי שאפשר יותר, תארו לכם שלא היו לנו אתגרים ביטחוניים, נסיט רק 10% מתקציב הביטחון אפילו, מה היה קורה פה במדינה הזו.

יעקב מרגי: דימונה היא כר, לא בגלל שאני יושב פה, אני מכיר את זה, אני מאמין, דימונה היא כר נוח, מצע נוח לפתח את הגישות האלה.

יעקב מרגי: בני, זה התפקיד שלך כמנהיג, כאיש ציבור.

יעקב מרגי: אני אומר לך, אם אתה מביא בשורה כזו, אתה מתחיל לעבוד היום ואתה מביא בשורה שבית ספר, נבחרת אקדמית, על תיכונית.

<בני ביטון: אני אתן לך.

יעקב מרגי: זה האני מאמין שלי.

יעקב מרגי: אנחנו נסתובב ונסתכל ונראה.

יעקב מרגי: דווקא בגלל היוזמות, מה שהכנתם, כל המקצועות האלה המיוחדים, לייצר לצה"ל, זה נותן תקווה, נותן אפשרות.

יעקב מרגי: צה"ל מוכן לקבל אותם אקדמאים.

יעקב מרגי: ממה אני מעתיק את זה?

יעקב מרגי: רבותיי, זו לא המצאה שלא נבחנה, כשהרגנו את החינוך הטכנולוגי במדינת ישראל, כשחיסלנו אותו, התבשרנו על גלי העלייה, צה"ל התחיל להרגיש את המצוקות שלו, צה"ל הפסיק לקבל מענים.

יעקב מרגי: אולי המשק קיבל את המענה שלו - - -

<קריאה: לא קיבלנו, חסר.

יעקב מרגי: המשק קיבל מענה, קיבל ברכה, גלי העלייה דחפו כוחות טכנולוגיים למשק והכלכלה צמחה, צה"ל לא קיבל.

יעקב מרגי: צה"ל יצר מסלולים משלו, בתי הספר הטכנולוגיים מתו, המקצועיים, אנחנו נשלב, שב בכיתה, לא נסלק אותך, לא נפריש אותך, שב, תחמם את הכיסא, תגמור 12 שנות לימוד, העיקר אחוז הנשירה יירד.

יעקב מרגי: לא נסלק אותך, תקלל את המורה, תרביץ, הכול, תישאר.

<קריאה: שלא תהיה נשירה.

יעקב מרגי: אני לא מלין, אני רק אומר עובדות.

יעקב מרגי: צה"ל ייצר מסלולים של י"ג-י"ד לצורך שלו והצליח.

יעקב מרגי: אין שום סיבה, אנחנו יודעים, תלמידים טובים יכולים כבר בתחילת כיתה י"א ללמוד במסלול אקדמי.

יעקב מרגי: עובדה, אתה יודע מה?

יעקב מרגי: יש לנו עכשיו 40 בוגרים, יקבלו את הכומתה, כנפי טיס, את הקסקט, הם גורמים תואר ראשון שלוש שנים, קורס טיס פלוס תואר ראשון.

יעקב מרגי: מישהו יחשוד בהם שהתואר הראשון שלהם פחות מאלה שסיימו?

יעקב מרגי: אותו דבר.

יעקב מרגי: זה אותן אוניברסיטאות, אותם מרצים.

יעקב מרגי: זה אפשרי, זה גיל שאפשר להוציא והתלמידים רוצים.

יעקב מרגי: תקשיבו, כולנו הורים, התינוק, איך שהוא בא הוא כבר קורא את החולשות של ההורים שלו, והתלמידים מזהים גם את מערכת החינוך, הם יודעים מה חשוב, מה לא חשוב, מה אפשר לזרוק, מה אפשר - - - רבותיי, זה על רגל אחת.

יעקב מרגי: זו תחילת הישיבה, אנחנו נעשה סיור במוסדות, בהתכנסות עוד פעם נסכם את הדברים.

יעקב מרגי: תרצה עשר דקות להתייחסויות?

<בני ביטון: בבקשה.

<משה נחום: קודם כל, אדוני היושב ראש, מה זה דברי טעם, אתה בדיוק יושב על המחשבות שלנו, של העיר הזאת, על הקדמה שלה, על המחשבות היצירתיות.

<משה נחום: אנחנו לא קופאים על השמרים, יש לנו פה מנהלת מחוז שאנחנו עובדים איתה בתיאום מלא מלא מלא.

<משה נחום: רק לפני שבוע ישבנו ודיברנו על כך שאנחנו רוצים להוריד את סף הבגרויות לגיל 17, למה זה צריך להיות עד גיל 18?

<משה נחום: ולתת לילדים האלה לעשות סטרט אפים, ללכת לאקדמיה.

<משה נחום: דימונה היא מעצבה ברובוטיקה, קרוב ל-600 ילדים לומדים רובוטיקה, מגיעים לכנסים בינלאומיים, מביאים הישגים פנטסטיים.

<משה נחום: המכללה הזאת של הסייבר לא נולדה סתם, כי אנחנו מאמינים שמכללת סייבר יכולה לעשות מהפכה אמיתית בעיר.

<משה נחום: לא עוד מפעל קטן ולא עוד גינה ולא עוד בריכת שחייה, זה בדיוק הדבר שאנחנו רוצים לעשות.

<משה נחום: אנחנו בהרבה אמונה, ואמר את זה ראש העיר יפה, התחלנו ב-89' עם 17% בגרות, אני רק אומר לך דבר אחד, אני מסכים איתך רק בדבר אחד, בנושא הטכנולוגי, אני לא רוצה טכנולוגיה בעיר שלי, אני רוצה טכנולוגיה מתקדמת, היי טקית.

<משה נחום: לא רוצה מסגרים, לא - - - דימונה סבלה מזה הרבה מאוד שנים, שתדע, 17% עושים בגרות, אני אגיד לך למה?

<משה נחום: בגלל שהם מסמ"מ ומסמ"ר.

<משה נחום: אתה יודע מי הוריד את המסמ"מ והמסמ"ר?

<משה נחום: זה אנחנו, דימונה.

<משה נחום: אנחנו עקרנו את זה.

<משה נחום: לקחנו את המחרטות האלה ומכרנו אותן כברזל.

<משה נחום: אנחנו אומרים שאנחנו לא רוצים להיות חוטבי העצים ושואבי המים, לא יהיה דבר כזה.

יעקב מרגי: נכון, לא קשור.

יעקב מרגי: זה היה הכרח שלא יגונה.

יעקב מרגי: החיסול של המערכת היא הכרח שלא יגונה, אבל זו עובדה, צריך לציין אותה.

<משה נחום: אתה יודע מה זה?

<משה נחום: 80% מהילדים הלכו לשום דבר הזה, שעשו קוביית ברזל במשך שנה שלמה.

<משה נחום: אנחנו במו ידינו הוצאנו את זה.

יעקב מרגי: חודש וחצי לקח לי לייצר מלחציים כאלה.

<משה נחום: את זה אנחנו הורדנו.

<משה נחום: אתה יודע, מר מרגי, למה אנחנו מגיעים היום?

<משה נחום: בתי ספר מגיעים ל-90% בגרות עם 10 יחידות פיזיקה.

<משה נחום: אתה תשמע אותם היום, במגמות רפואה, במגמות ממר"מ, מגמות ההיי טק הכי גבוה שיש לנו היום במדינת ישראל.

<משה נחום: זה דימונה.

<משה נחום: אתה צודק כשאמרת ואתה אומר נכון, דימונה היא עיר חזקה מאוד בחינוך וצריכה לחשוב מחוץ לקופסה.

<משה נחום: ומה שאתה אמרת, זה מה שאנחנו רוצים לעשות, נבנית עכשיו תכנית מסודרת עם נייר עמדה מסודר שיוגש למשרד החינוך ואנחנו נעשה את זה, כי אנחנו מאמינים בזה.

יעקב מרגי: נשלב ידיים ונביא את זה.

יעקב מרגי: ואם דימונה החלוץ, אז - - -

<משה נחום: ואני רוצה להגיד לכם שוב, משרד החינוך הוא הכי שותף, הוא הכי יצירתי ב - - -

יעקב מרגי: זו לא חוכמה, קיבלתם את עמירה חיים בדרום.

<בני ביטון: אילנה, בבקשה, אחרי זה יושב ראש ועד ההורים ועמירה ונצא לסיור.

<אילנה אזולאי: שלום לכולם.

<אילנה אזולאי: אני מקדמת בברכה את כל ועדת החינוך בראשותך, מי שנמצא כאן, יעקב מרגי.

<אילנה אזולאי: אני ממש התרגשתי לשמוע אותך, ממש.

<אילנה אזולאי: כמובן עמירה חיים, מנהלת המחוז, שקשובה ושותפה כמעט לכל מה שקורה כאן בעיר דימונה, משה נחום, ראש המינהל, שמוביל הרבה מאוד שנים ביד רמה את מערכת החינוך שזכתה לפרסי חינוך בשותפות עם הרבה מאוד גורמים.

<אילנה אזולאי: יושבת כאן תמי אזולאי, שהיא מנהלת מחלקת הגנים שלנו, המפקחות, יושב ראש ועד ההורים שמעון אסולין וחברי כאן, אריה ללוש, וחבר מועצת העיר אלברט לוי.

<אילנה אזולאי: אני ממש התרגשתי ואני אגיד בתמצית מה המסר שאני לוקחת ממך.

<אילנה אזולאי: אתה בעצם אמרת, בכל מיני ואריאציות, את שוויון ההזדמנויות לכל ילד, שזה הדבר המשמעותי ביותר מבחינתי שאני מאמינה בכל לבי.

<אילנה אזולאי: אני מסכימה איתך לגמרי שבחינה פסיכומטרית היא לא הדבר היחיד שיכול להוכיח אם ילד יגיע הכי רחוק שאפשר.

<אילנה אזולאי: אני יכולה לדבר מהניסיון האישי שלי, שהגעתי ועשיתי הרבה מאוד דברים והגעתי לדוקטורט ולמה שאני רוצה ולא היה לי 700 בפסיכומטרי, ממש לא.

<אילנה אזולאי: אני אומרת שכל ההקשבה מהמקום של באמת לתת את ה - - - אני אומרת נכון, בדימונה יש ציוני בגרות מאוד גבוהים ואני עדיין חושבת שיש מקום, לא כל ילד זה ציוני בגרות וצריך לתת מקום לאלטרנטיבות נוספות.

<אילנה אזולאי: אני מאוד מאמינה בזה.

<אילנה אזולאי: כשמדברים על המגמות המקצועיות זו תמיד איזו סקאלה כזאת שאו בגרויות או הקצה השני, ואני אומרת שיש מקום מכבד מאוד גם לתחום המקצועי.

<אילנה אזולאי: גם אם תהיה מכללה אחת, גם מכללת הסייבר היום שמדברים עליה או המסרים החדשים שנכנסים לגבי המכללה שתקום בדימונה, גם שם יכול להיות מקום לא רק לבגרויות אלא עוד דברים נוספים ומשמעותיים שיאפשרו להרבה מאוד ילדים אחרים עם כישרונות אחרים להצליח ולהגיע הכי רחוק שאפשר.

<אילנה אזולאי: אני חושבת שמה שמיוחד בעיר הזאת, שגם אנחנו בתוכנו, יש לנו הרבה מאוד מחשבות, גם על הגדרה מחודשת של תחומים אחרים, ואני מדברת על צרכים נוספים שעולים ובולטים מתוך בתי הספר כדי לתת מענה באמת לכל ילד לממש את עצמו.

<אילנה אזולאי: אני מאוד מאמינה בזה, ככל שתהיה הקשבה לעניין הזה אנחנו נאפשר להרבה מאוד ילדים אחרים, שאולי לא נמצאים במעגל הזה של להגיע לאקדמיה, למימוש עצמי, לרכישת מקצוע, להגיע הכי רחוק שאפשר.

<אילנה אזולאי: אני רוצה באמת להודות לכל הנוכחים, אנחנו ממש גאים שהגעתם לכאן לעיר שלנו ואתם תסיירו במערכת החינוך המפוארת שלנו.

<אריאל ללוש: שתי מילים.

<אריאל ללוש: אילנה, גברתי וחברתי, ממלאת מקום, אדוני היושב ראש, חברי משה, מכובדים.

<אריאל ללוש: אילנה דיברת על שוויון הזדמנויות, אתה דיברת על תנאי סף לאוניברסיטה, אז ראש העיר יגיד לך שאני טסתי לאוניברסיטת ליברפול באנגליה כדי ללמוד את לימודי המשפטים בשנת 92' כי לי לא היה 700 בפסיכומטרי.

<אריאל ללוש: אז שם יכולתי כן לסיים וכאן לא?

<אריאל ללוש: אז זה לגבי שוויון ההזדמנויות.

<אריאל ללוש: האם יש מספיק מכללות ללימודי משפט וכאלה, אבל שוב - - -

יעקב מרגי: פעם זה היה 700.

<אריאל ללוש: 700 פלוס, זה גם הגיע ל-720.

<אריאל ללוש: אבל יש נקודה אחת שאולי עליה לא דיברנו ואני חושב שצריך לשים את הדגש על נושא הערכים בבתי הספר.

<אריאל ללוש: נקודה שלא עלתה כאן בפורום הזה.

<אריאל ללוש: אני כרגע לא מדבר על דימונה כי דימונה באמת מכוונת גבוה לנושא הערכים, אבל אם אנחנו מסתכלים לטווח כלל ארצי, אז כן, הציונים לא באים על חשבון הערכים.

<אריאל ללוש: ההישגיות לא תבוא על חשבון הערכים, כי הערכים זה אולי ה-א'-ב', זה אולי ארגז הכלים לחיים.

<אריאל ללוש: כשתלמיד מסיים בית ספר, אז הוא יסיים בוואריאציה כזו או אחרת את לימודיו, יש את הקדם אקדמי וכו', אבל שוב, אנחנו רוצים גם להוריד את גל האלימות בבתי הספר - - -

יעקב מרגי: בחברה הישראלית.

<אריאל ללוש: ולכוון למקום אחר בחברה הישראלית, לערכים.

<אריאל ללוש: זו נקודה שבאמת צריך לשים עליה את הדגש.

<אריאל ללוש: תודה לכם על ההקשבה.

<עמירה חיים: דימונה היא עיר חינוך.

<עמירה חיים: אין הרבה ערים שאפשר לומר עיר חינוך.

<עמירה חיים: נושמים כאן חינוך, קמים בבוקר ונושמים חינוך, הולכים לישון בלילה ונושמים חינוך.

<עמירה חיים: זה החינוך הפורמלי, זה החינוך הבלתי פורמלי וזה הסתכלות על האוכלוסייה הבוגרת, לא רק של תלמידים, זה לא לראות את התלמידים רק מגיל 3 עד גיל 18.

<עמירה חיים: זה לראות את הילדים מלידה ועד כל גיל שהוא, כלומר גם ההשכלה של המבוגרים, גם ראיית האנשים, איך אני נותן להם איזה שהוא מענה ללמידה בגיל מבוגר יותר.

<עמירה חיים: יש כאן ראייה של 24/7/360 שהיא מאוד מרגשת בעיר הזו.

<עמירה חיים: זאת עיר חינוך.

<עמירה חיים: לא סתם היא הומלצה לפרס חינוך ארצי פעמיים.

<עמירה חיים: בפעם הראשונה שרק לימור לבנת יצאה לדרך עם פרסי חינוך, היא זו שיזמה את העניין הזה של פרסי חינוך, אגב היא יזמה באמת הרבה דברים, לזכותה ייאמר, כבודו של אדם, והם זכו בפעם הראשונה שיצאו בכלל לעניין הזה.

<עמירה חיים: ועכשיו, לפני שנה, שוב.

<עמירה חיים: לא סתם, כי הם לא שוקטים על השמרים, הכול כאן קורה ומרגש ומתקדם מאוד מאוד חזק.

<עמירה חיים: הראייה של לחפש דרך, הנושא של האקדמיה, תלמידים כאן לומדים בימי שישי ברשות להשכלה גבוהה שאנחנו הקמנו, 1,000 תלמידים מגיעים כל יום שישי לאוניברסיטת בן גוריון ליום למידה, לפתוח להם עולם וגם קרדיטציה זה נותן להם.

<עמירה חיים: מי שמגיע לשם זה לא אותם ילדים בעלי אמצעים כלכליים, אנחנו מקפידים על כך, זה במימון מלא כמעט של משרד החינוך, בשיתוף של עוד כמה גורמים פה ושם, אבל בעיקר במשרד גייסנו לזה כסף.

<עמירה חיים: אקדמיה בתיכון, יש ילדים היום שניגשים לבגרות למקצועות אקדמיים, עושים קורס באקדמיה והקורס נחשב להם גם לבחינת בגרות, שלא יעשו כפול.

<עמירה חיים: קורים כאן דברים מאוד מרגשים, אתם תראו את זה במהלך היום.

<עמירה חיים: אני רק רוצה לברך אתכם שהגעתם לכאן ושיהיה לנו יום פורה.

<בני ביטון: יושב ראש ועד ההורים, שמעון אסולין.

<שמעון אסולין: בוקר טוב לך, אדוני, בוקר טוב לכל המכובדים, כל אחד ושמו ומעלות.

<שמעון אסולין: קודם כל אני רוצה לציין שאתה האוזן הקשבת שלנו, של הנהגת פורום ההורים הארצית.

<שמעון אסולין: אני יודע, גם מישיבות שהיינו, גם מהחבר'ה שאתה מקדם את הנושאים שבאמת ברומה של מערכת החינוך והתלמידים, אני יודע שאתה אוזן קשבת, ער לבעיות ומצוקות התלמידים וההורים יחד ואני מאמין שהוועדה בראשותך תמשיך לקדם ולפשר בין כל הגורמים כדי שתהיה לנו מערכת טובה יותר.

<שמעון אסולין: בדימונה, אתה בטח תתרשם היום, אני חושב שיש לנו מערכת לתפארת, מערכת שבה כל הגורמים, בראשותו של בני ראש העיר, אילנה, משה נחום, ראש המינהל וביחד עם עמירה, כל הגורמים וההורים ביחד, יצרו דפוס עבודה באמת יכולים להתקנא בו בהרבה מקומות בארץ.

<שמעון אסולין: אני חושב ששיתוף הפעולה, שאנחנו ביחד נמצאים, מקדמים את הנושאים ורואים עין בעין, בסך הכול זה לטובת המערכת, התלמידים.

<שמעון אסולין: זה שאיחרתי, אני קודם כל מתנצל שאיחרתי, אבל קיבלתי אס.

<שמעון אסולין: או.

<שמעון אסולין: אס בדקה ה-90 והגעתי לפה כי הנושא מאוד מאוד חשוב ואני נמצא פה כדי לכבד את כל הנוכחים.

<שמעון אסולין: אני רוצה להגיד לכם שיש לנו פה מערכת, אני תוצר, משה דיבר על 89', אני סיימתי ב-87' אני תוצר מסמ"ר, חינוך טכנולוגי של המחרטות וכל זה, וחבל מאוד שלא התחילו בעיר דימונה לעשות את הדברים האלה קצת לפני.

<שמעון אסולין: איך אני אומר תמיד לאנשים?

<שמעון אסולין: אם היה לי את השכל שיש לי היום כשהייתי תלמיד הייתי מסיים דוקטור.

<שמעון אסולין: אני אומר, חבל מאוד שלא הייתה הכוונה, אבל אני מאמין שהמערכת - - -

מירב בן ארי: לא נעים לי להגיד לך, אבל אני למדתי משפטים תואר ראשון ותואר שני מינהל עסקים, והחברים שלי בשכונה בנתניה שעושים הכי הרבה כסף זה כל אלה שלמדו את המקצועות האחרים.

מירב בן ארי: אז אנחנו ממהרים להגיד בגרות בגרות, אבל - - -

<עמירה חיים: יש לך תחושה של מימוש עצמי, זה העיקר.

מירב בן ארי: נראה לי שהם מרגישים יותר, דרך אגב.

יעקב מרגי: הישיבה עוד תימשך בסיכום.

<בני ביטון: רק תנו לו לסיים.

מירב בן ארי: אני איתך במה שאמרת, יותר מדי מאדירים את הבגרויות.

<שמעון אסולין: ההורים והתלמידים מקדמים אותך ואת הוועדה בראשותך ואת כל החברים פה בברכת ברוך הבא.

יעקב מרגי: תודה רבה.

<עמירה חיים: כשאמרתי נושם חינוך זה ראש עיר נושם חינוך, שאי אפשר בכלל - - -

יעקב מרגי: הוא נושם הכול.

<עמירה חיים: הוא משגע את כולם.

מירב בן ארי: גם בכנסת.

<בני ביטון: וגם בכנסת, מירב אמרה.

<בני ביטון: (סיור בבי"ס שלהבת הדרום)

<מנהלת בית הספר: - - - לפני שנה.

<מנהלת בית הספר: מה שהיה לפני קצת אולי הרב חזי יספר, אבל מהיום שאני הגעתי אני יכולה לומר שיותר מהכפלנו את מספר התלמידים ברוך ה'.

<מנהלת בית הספר: היעד שלנו הוא באמת לתת מענה למשפחות שהתחזקו וחזרו בתשובה ומקיימים תורה ומצוות ואין להם מקום מתאים כאן בעיר או בסביבה.

<מנהלת בית הספר: מגיעים אלינו מירוחם, מערד וכמובן מדימונה, גם מצפה רמון עכשיו הצטרפו, ואנחנו משתדלים לתת את המרב והמיטב באמת לחינוך לערכים ומידות טובות.

<מנהלת בית הספר: מה שאתם רואים כאן זה תערוכה של איזה תכנית שהכנו לכל השנה שנקראת שני קולות.

<מנהלת בית הספר: אנחנו מדברים באמת על הכוחות השונים באדם שמושכים אותו לטוב ולרע ובידי האדם כוח הבחירה לבחור בטוב כמובן.

<מנהלת בית הספר: אולי אורית קצת תסביר לכם יותר.

<אורית – מורה: אנחנו עשינו את התכנית, תכנית שמתפרשת על פני כל השנה.

<אורית – מורה: מה שיש לנו פה בתערוכות זה סיפורים שכל כיתה כיוונה.

<אורית – מורה: סיפור, למדו אותו וביחד עם המורה חשבו איך ליצור אותו, כדי שיהיה שיתוף פעולה בין כל הבנות ואלה התוצרים.

<מנהלת בית הספר: אורית היא הסגנית שלנו, היא באמת יד ימיני בכל דבר.

<מנהלת בית הספר: ברוך ה'.

<קריאה: תפגשו אולי תלמידים קצת.

<קריאה: (המשך סיור בבי"ס בן עטר)

<מנהלת בית הספר: - - - מנהלת מחוז דרום במשרד החינוך, הגב' עמירה חיים, מפקח בית הספר מר זאב אלדר, ראש העיר מר בני ביטון, ממלאת מקום ראש העיר הגב' אילנה אזולאי, ממונה על תיק החינוך והרווחה, ראש מינהל החינוך והרווחה מר משה נחום, יושב ראש ועד ההורים, מר קובי פינטו, מורים ותלמידים יקרים.

<מנהלת בית הספר: בית ספר בן עטר שהוקם בשנות ה-50 מונה כיום 270 תלמידים הלומדים ב-12 כיתות אם יחד עם ילדי השילוב.

<מנהלת בית הספר: בית הספר שמח לקבל אליו כל מי שמאמין בחינוך לאהבת הדעת, אהבת הבורא ומחנך לעבודת ה' מתוך שמחה.

<מנהלת בית הספר: אני מנהלת את בית הספר זו השנה השנייה, לפניי ניהלה את בית הספר הגב' שושנה לדאני כ-40 שנה.

<מנהלת בית הספר: תפיסתנו החינוכית נשענת על הגישה ההוליסטית.

<מנהלת בית הספר: תפקידנו כמחנכים הוא ליצור לילדים חוויה חינוכית שלמה המתייחסת לכל חלקי נפשם.

<מנהלת בית הספר: אנו חותרים למזג את ההיבטים הלימודיים, הקוגניטיביים, הערכיים, החברתיים, הרגשיים והרוחניים.

<מנהלת בית הספר: גישה זו ממומשת אצלנו דרך מודל פדגוגי ייחודי לחינוך בדרך הדעת והניגון כל מורי בית הספר שותפים בפיתוח מודל פדגוגי ייחודי של חיזוק הלמידה בדרך דעת וניגון ומשתלמים כל העת בפיתוח הייחודיות.

<מנהלת בית הספר: הדעת מתחברת להעמקה עיונית תוך שימת דגש למציאת הרלוונטיות לעולמו של הילד והניגון מבטא את ההעמקה הרגשית שניתנות לכל תלמיד ותלמיד, תוך זיהוי ומיפוי צרכיו וחוזקותיו.

<מנהלת בית הספר: את המעטפת המשלבת בין השניים אנחנו מעניקים בעזרת מגוון תכניות המותאמות לצרכיו של התלמיד, בבחינת לכל תלמיד ניגון מיוחד משלו, כגון תכנית - - - תכנית עיצוב התנהגות, תכנית שער שוויון, תכנת העצמה במוזיקה, תכנית החברותות ועוד.

<מנהלת בית הספר: מטרתן לקדם את התלמידים ולחבר אותם לערוצי הלמידה השונים.

<מנהלת בית הספר: התכניות ניתנות על ידי המורים שאותרו לכך ובהתאמה לחוזקותיהם.

<מנהלת בית הספר: בהזדמנות זו אני רוצה להודות לגב' עמירה חיים, למפקח מר זאב אלדר, לראש מינהל החינוך מר משה נחום, על התמיכה שבעזרתה ובעידודה תכניות אלה יוצאות מהכוח אל הפועל.

<מנהלת בית הספר: אתייחס לשתי תכניות קצה, התכנית עוצמה לכול הנותנת מענה לתלמידים מאותגרי קריאה וניתנת בקבוצות פרטניות.

<מנהלת בית הספר: מטרתה לחזק את ביטחונם עצמי של תלמידים ולהעצים אותם באמצעות הקריאה.

<מנהלת בית הספר: ותכנית אמירים, הניתנת לתלמידי המצוינות.

<מנהלת בית הספר: ראוי לציין שבשנה שעברה זכינו בתחרות הבוגרים ברובוטיקה, בה השתתפנו לראשונה, שהיא חלק מתכנית המצוינות ומקדמת את למידת החקר, רכישת המיומנויות הנדרשות למאה -21, מעודדת חשיבה יצירתית, כושר המצאה ועבודה שיתופית.

<מנהלת בית הספר: בשנים האחרונות התקשוב הפך לחלק אורגני בהתנהלות בית הספר ובלמידה.

<מנהלת בית הספר: השנה זכינו, בעידודה ובתמיכתה של העירייה, בקבלת טאבלטים לכל תלמידי כיתה ד', בעזרתם ירכשו את מיומנויות הטיפול במידע דיגיטלי ואוריינות מידעית.

<מנהלת בית הספר: המורים שותפים ללמידה לשם הטמעת התכניות ואנחנו מודים על שיתוף הפעולה הפורה בינינו לבין העירייה והעומד בראשה, מר בני ביטון, הגב' אילנה אזולאי ומר משה נחום, המקדמים כל העת את בית הספר.

<מנהלת בית הספר: תלמידי בית הספר לומדים נגינה, שירה ופיוט.

<מנהלת בית הספר: בימי שישי מתקיימת קבלת שבת בבית כנסת בן עטר בליווי שירה, ניגון, פיוט וריקוד, המעשיר את ההווי היהודי.

<מנהלת בית הספר: לסיום.

<מנהלת בית הספר: חשוב לנו לקדם תרבות של למידה מתוך סקרנות ואהבת הדעת ולחבר זאת למגוון ערוצי הלמידה.

<מנהלת בית הספר: תודה רבה לכם.

<מנהלת בית הספר: תלמידי כיתות ה'-ו', הבוגרים שלנו כאן, ומרכזי המקצועות והתכניות נמצאים כאן כדי לענות לשאלותיכם ולמעשה לפתח את הנקודות שאני התייחסתי אליהן מאוד בקצרה.

<מנהלת בית הספר: בבקשה.

יעקב מרגי: אנחנו ציפינו שהתלמידים ישאלו אותנו.

<מנהלת בית הספר: אז אני רוצה להציג בפניכם מרכזי פרויקטים שתלמידים יפתחו ויספרו גם מעולמם, איך הם חווים את הפרויקטים האלה.

<מנהלת בית הספר: אני רוצה להציג בתחילה את רב בית הספר, הרב חזי פנטאו.

< רב בית הספר: שלום, שמי חזי, אני רב בית הספר זו השנה השביעית.

< רב בית הספר: אני פה בבית הספר בדימונה כבר הרבה שנים, מאוד נהנה מהעבודה בבית הספר, מאתגרת מאוד, מאוד מדברת אל הלב, אל הדעת, אל הניגון.

< רב בית הספר: אלו הם שני התחומים שאנחנו מתמקדים בהם בבית הספר.

< רב בית הספר: תחום הדעת זה תחום שיותר קשור אליי, תחום הניגון מנסה לשלב את זה בתוך העבודה הבית ספרית, לעתים מצליח.

<קריאה: בדרך כלל מצליח.

<רב בית הספר: בדרך כלל מצליח, טוב.

<רב בית הספר: אני רוצה להציג בפניכם כמה פרויקטים שאנחנו עושים שהם מדברים אל תחום הדעת והניגון.

<רב בית הספר: דבר ראשון זו קבלת שבת, זה פרויקט שרויטל המנהלת הכניסה אותו לפני שנתיים.

<רב בית הספר: אנחנו זוכרים קבלת שבת מהגן, אבל קבלת שבת בבית הספר זה חידוש שהכנסנו פה בבית הספר שלנו.

<רב בית הספר: הילדים פעם בחודש הולכים לבית הכנסת וחווים קבלת שבת מתוך פרשת השבוע ופיוט שמתלווה אל קבלת השבת הזו.

<רב בית הספר: כך הם מגיעים הביתה לשולחן השבת כשהם יודעים להגיד נושא בפרשת השבוע והם יודעים לשיר גם שיר שבת בשולחן השבת.

<רב בית הספר: הדבר הזה מאוד מקרב אותם לערכים של המסורת, של המורשת שלנו, הדעת היהודית, הניגון היהודי, כל הדברים האלה, המעטפת הזאת היא מאוד מאוד חשובה לנו בבית הספר להקנות ילדים.

<רב בית הספר: פרויקט שני שאנחנו עורכים, שאני חושב שהוא די ייחודי לבית הספר, זה פרויקט החברותות.

<רב בית הספר: ילדים בוגרים לומדים עם ילדים צעירים וכך הם משתלבים עם ילדי השכבה הצעירה וקונים דעת ומנחילים אותה גם לילדים הקטנים ומדברים איתם גם הרבה על הפן הרגשי.

<רב בית הספר: אנחנו מאוד מאוד מקפידים שהילדים יפנו לפן הרגשי אצל הילדים הצעירים.

<רב בית הספר: אני רוצה שהילדים, לשמוע את זה ממני זו לא חוכמה, כי אני אולי אינטרסנט קצת, אבל בואו נשמע את זה אולי מהילדים.

<רב בית הספר: בבקשה, שירה.

<שירה – תלמידה: שלום.

<שירה – תלמידה: שמי שירה וקנין, אני כיתה ה'2, ורציתי לשתף אתכם היום בעלון בית הספר.

<שירה – תלמידה: כל יום שישי אנחנו מקבלים עלון ובו דבר המנהלת, מה קרה השבוע, מה עשינו, וגם חבורה שהיא נותנת בעיות ואנחנו צריכים לפתור אותן.

<שירה – תלמידה: תלמידים נותנים תשובה לחידה ויש הגרלה וזוכים בפרסים.

<שירה – תלמידה: דוגמה, בשבוע הבא הנושא יהיה על פרשת שמות ושם מסופר שפרעה גזר גזרה של לזרוק את הילדים הנולדים הבנים ליאור.

<שירה – תלמידה: הגזרה השנייה הייתה שעמרם ויוכבד, הם נפרדו ואז בתו של עמרם, מרים, באה ואמרה לו שהגזרה שלו יותר קשה, כי פרעה גזר רק על הבנים והוא גזר גם על הבנים וגם על הבנות.

<שירה – תלמידה: אחר כך הם חזרו ובזכות זה נולד משה.

<שירה – תלמידה: זה קשור לדעת כי אנחנו לומדים מהעלון הזה וחווים חוויות והניגון זה הרגש שאנחנו מרגישים כשאנחנו קוראים את הדברים האלה.

<איתמר – תלמיד: שלום, קוראים לי איתמר ואני לומד בכיתה ה'2.

<איתמר – תלמיד: אני אדבר היום על קבלת שבת.

<איתמר – תלמיד: בכל חודש ביום שישי אנחנו הולכים לבית הכנסת ושם אנחנו לומדים פיוטים, הרב נותן לנו דברי תורה ולפעמים גם הילדים נותנים דברי תורה וזה נותן אווירה יותר כיפית וגם זה יותר מאחד אותנו.

<איתמר – תלמיד: בשולחן שבת ביום שבת, כשאנחנו אוכלים, אז אפשר גם לשיר את הפיוט שאנחנו לומדים.

יעקב מרגי: ברשותכם, כדי שזה לא יהיה כבד, נשחרר, קצת ונטילציה.

יעקב מרגי: אני שומע ואחד הדברים שעולים בוועדה אצלנו שוב ושוב, שיטת ההוראה, שיטת הלימוד.

יעקב מרגי: אני לא מחזיק מזה שהיום, לא יודע איך זה עבד או לא עבד, זה עבד למרות הכול, כשמורה עומד כל שעת השיעור ומשחרר ומדבר ומדבר ומדבר.

יעקב מרגי: אנחנו רואים פה את החוויה, ביחד, תלמיד הוא גם יוצר, יוצרים את העלון, לימוד בשיטת החברותות.

יעקב מרגי: אנחנו מדברים במשרד החינוך וצריך להמליץ לבקר.

יעקב מרגי: לימוד עצמי של התלמידים, יש לו כוח לא פחות מהוראה פרונטלית בכיתה.

יעקב מרגי: תשאלו, אני שמחתי כשאמרתי את זה ושר החינוך הסכים איתי, הוא אומר שהעבודות שהוא עשה בידיים שלו הן הכי זכורות לו, מה שהילד יצר זה נחרת לו לאורך שנים.

יעקב מרגי: הלימוד חייב להיות יותר חוויתי ואני שומע את זה.

מירב בן ארי: פה זה נראה לי שבית הספר כולו - - -

יעקב מרגי: אני חשבתי בקול.

<מנהלת בית הספר: אבל חבר הכנסת, גם משרד החינוך השנה שם דגש על כך שילדים ינאמו, כלומר זה הדגש, דיבור בציבור.

מירב בן ארי: כן, זה היה אחד הדברים ששמענו בוועדה.

<מנהלת בית הספר: נכון שאנחנו עושים את זה לאורך השנים, אבל הדגש הוא על זה ואנחנו משתדלים עוד יותר.

<מנהלת בית הספר: ואתם תראו שיעור, אם תספיקו, בנושא הזה.

יעקב מרגי: אני שמח על זה.

יעקב מרגי: אני לא איש חינוך, אבל - - -

<מנהלת בית הספר: אתה צודק לגמרי.

<רוחמה – מורה: אני רוצה להתחבר בנקודה הזו.

<רוחמה – מורה: שמי לוי רוחמה, אני 33 שנים בהוראה, מחנכת א'-ב'.

<רוחמה – מורה: השנה התחלנו בפרויקט עוצמה לכול, בסיוע עיריית דימונה שתרמה לנו קלסרים אישיים עבי כרס כדי לאפשר לילדים את הפעילויות האישיות החווייתיות.

<רוחמה – מורה: נוסף לזה אני רוצה להקריא, כדי לא להפסיד שום דבר, אז בית ספר בן עטר, בית ספר לחינוך לערכים, דעת וניגון, על פי תורת ישראל, שהינה תורת חיים, המתייחס לאדם כמכלול בעידן הפוסט מודרני, משתדל לשמור על סדר בתוך השינויים תוך כדי נתינת מקום לכל אחד ואחד ולניגון שלו.

<רוחמה – מורה: כל אחד מן התלמידים כעוצמה לכול, הן לכל אחד ויכולותיו, נתינותיו וכישוריו.

<רוחמה – מורה: למידת ערכים, דעת וכלים שונים, ובמיוחד בכלי החקר, להכינו עם ארגז כלים לחיים האמיתיים כלומד עצמאי.

<רוחמה – מורה: אנחנו חרתנו על דגלנו את הלומד העצמאי, אנחנו משלבים את זה, במיוחד יוצאים מתוך התנ"ך.

<רוחמה – מורה: אנחנו מלמדים, אם זה אני בספר בראשית בכיתה ב', לדוגמה את נושא תיבת נח אנחנו לומדים כמכלול, כחוויה, כל המורים המקצועיים, אם זה מוזיקה, מדעים, מתמטיקה, לשון.

<רוחמה – מורה: כל המקצועות חוברים יחד ונותנים לו מגוון אפשרויות לימוד כמכלול, כחטיבה אחת, שזה לא ייראה שזה נלמד פרופר מקצוע, אלא זה לאורך כל הדרך, לאורך ולרוחב.

<רוחמה – מורה: מה שחשוב, שהילדים אחרי למידת חקר, כמו למשל על הגמל, למדנו על הגמל, או על החתול שנכנסו לתיבה, כל ילד חקר, הביא קטע מידע, רויטל נכנסה לראות את זה, קטע מידע משלו ואחר כך עשינו מיזוג בין כל הטקסטים ויצרנו טקסט ממוזג על פי כולם.

<רוחמה – מורה: טקסט שכולנו החלטנו מה לעשות.

<רוחמה – מורה: אז יש להם את היצירה, גם קוגניטיבית, גם רגשית יצירתית, גם בשיעור אמנות, הם יוצרים את הגמל.

<רב בית הספר: אני מציע שנשמע את זה מהתלמידים, אני חושב שזה הכי טוב.

<רועי – תלמיד: שלום.

<רועי – תלמיד: שמי רועי דהן מכיתה ה'1, אני באתי לדבר איתכם על עיצוב התנהגות שמתקיים בבית ספרנו.

<רועי – תלמיד: בבית ספרנו מתקיים עיצוב התנהגות.

<רועי – תלמיד: בתחילת השבוע התלמידים מקבלים דף שבועי שבו בכל שיעור המורה רושמת את ההערות החיוביות שלה ואת הדברים שאפשר עוד איכשהו לשפר.

<רועי – תלמיד: אם התלמידים מצליחים לשמור על הכוונות האלה אז הם מקבלים צ'ופר עם המורה חגית.

<רועי – תלמיד: אני באתי לדבר איתכם על עוד נושא, נושא שער שוויון.

<רועי – תלמיד: שער שוויון הוא חוג כדורגל שיש אותו במחוז הדרום.

<רועי – תלמיד: יש את זה בבית ספרנו ובמקרה אני אחד מ - - -

<קריאה: לא במקרה.

<בני ביטון: ספר להם בדיוק מה זה שער שוויון.

<<רועי – תלמיד: > בימי חמישי ושישי, לאחר סוף הלימודים יש לנו חוג כדורגל, וביום שלישי יש לנו מרכז למידה.

<<רועי – תלמיד: במרכז הלמידה יש לנו סטודנטים שבית הספר התאמץ מאוד להביא אותם ו - - -

<בני ביטון: שראש העיר נתן כסף.

יעקב מרגי: זה אחרי התרגשות.

יעקב מרגי: הלוואי שאני הייתי נואם - - -

<קריאה: בעזרת ה' הוא יהיה מספר אחת בדיבייט.

<קריאה: אנחנו בונים עליו.

<<רועי – תלמיד: > יש לנו גם תוכנה לכדורים, זה דווקא די מזכיר לי את התוכנה שיש לנו בבית הספר, ליגת ערכים, שזה גם סוג של פרויקט ספורטיבי שמלמד אותנו, גם אם אתה מפסיד לפחות תדע ללחוץ יד ולהגיד שזה היה משחק הוגן.

<<רועי – תלמיד: אנחנו לומדים על הכללים האלה.

<בני ביטון: ברשותכם, הוא פספס דבר אחד - - -

מירב בן ארי: לא הגיוני שהוא פספס משהו.

<בני ביטון: גברתי, חברת הכנסת מירב, שער שוויון זה גם האוכלוסייה שלנו וגם מהמגזר הבדואי, שהוא לא ציין אותה.

<בני ביטון: אנחנו עושים בסוף שער השוויון הזה טורניר והטורניר הקודם היה בדימונה, מכל הערים שהיו.

<בני ביטון: אז אני אספר לך מה, אני באתי מברצלונה כרגע, בערים חכמות.

<בני ביטון: ישבתי עם נשיא ברצלונה - - -

מירב בן ארי: - - - כשאתה אומר ברצלונה הוא כבר לא מקשיב.

<בני ביטון: תקשיב מה אנחנו הולכים לעשות.

<בני ביטון: אנחנו במרכז השלטון המקומי הולכים להביא את קבוצת ברצלונה למדינת ישראל, הולכים לעשות פרויקט משולב של ברצלונה עם ישראל.

<מנהלת בית הספר: אני רוצה ששני תלמידים יציגו את פרויקט אמירים, אם אפשר.

<אילי – תלמיד: שלום, קוראים לי אילי לוי.

<אילי – תלמיד: אני לומד בכיתה ה'1 ואני רוצה לספר לכם על אמירים.

<אילי – תלמיד: אמירים זו קבוצה ופעילות שהיא מתחילה מכיתה ג' ולומדים שם לחקור, ללמוד מעבר לשעות הרגילות, כי זה כיף לנו.

<אילי – תלמיד: מתוך התלהבות אנחנו עושים את זה.

<אילי – תלמיד: אנחנו לומדים ותוך כדי אנחנו לומדים לחקור, זה מעשיר לנו את הידע.

<אילי – תלמיד: הנושאים שם מעניינים מאוד.

<אילי – תלמיד: אנחנו ממש באים, מתפנקים, חוקרים, אפילו עושים כמו של עבודות כאלה, שיש לנו כמו תיקייה כזאת שבה אנחנו שמים הכול, כותבים מה אנחנו עושים בשיעור העיוני שלנו, אנחנו חוקרים אפילו על המדענים.

<בני ביטון: תגיד להם איפה אבא שלך עובד.

<בני ביטון: צנוע כמו אבא שלך.

<גיא – תלמיד: אבא שלי עובד בעיריית דימונה.

<גיא – תלמיד: עכשיו אני אדבר איתכם על רובוטיקה.

יעקב מרגי: עכשיו לעניין.

<בני ביטון: חתך אותי.

<<אילי – תלמיד: > ברובוטיקה אנחנו ממש לומדים אפילו יותר מאמירים.

<<אילי – תלמיד: אנחנו חוקרים באתרים ויש לנו גם אנשי מקצוע, כמו הגב' שולי אילוז, רכזת איכות הסביבה בעיריית דימונה.

<<אילי – תלמיד: אז אנחנו ממש מתעמקים, עושים את העבודה, אפילו עבודת החקר שלנו השנה ברובוטיקה היא טיפול בפסולת וממש אנחנו לומדים, יש שם כמה חלקים, החקר, אנחנו עושים, הערכים, בשיתוף פעולה בקבוצה, ומשחק הרובוט.

<<אילי – תלמיד: השנה אנחנו גם נוסעים לאתר דודאים, ביום רביעי - - -

<קריאה: תודה לעירייה.

<<אילי – תלמיד: > ללמוד שם ולחפש דרכים לפתרונות.

<בני ביטון: כל הכבוד.

<אביאל – תלמיד: שלום, שמי אביאל, אני לומד בכיתה ה'1.

<אביאל – תלמיד: אני רוצה להוסיף על מה שאילי לוי אמר.

<אביאל – תלמיד: באמירים אנחנו השנה לומדים על פתרונות, על כל מיני דברים, וגם אמירים זה מלמד אותנו לחשוב.

<אביאל – תלמיד: יש לנו כמו חוברת, כמו שאילי אמר, שאנחנו כותבים כל מיני פתרונות איך נעשה את זה וזהו.

<משה נחום: אני חייב להגיד משפט אחד על אמירים, שזו תכנית למצוינות.

<משה נחום: בדימונה, בזכות המחוז, כל תלמידי דימונה באמירים.

<משה נחום: זה לא בכל מקום בארץ.

<עמירה חיים: זו תכנית שיש בה שלושה שלבים, כל הילדים נחשפים, ילדים שרוצים את התחום הזה מתחילים להעמיק בשנה השנייה, וילדים שרוצים להעמיק יותר, זו הקבוצה, כבר המוכשרים יותר שרוצים להיכנס לעומק של התחום, רובוטיקה או כל תחום אחר.

<עמירה חיים: אבל החשיפה היא לכל התלמידים.

<קריאה: זו אותה משיכה קדימה שחבר הכנסת אמר.

<רון – תלמיד: שלום, קוראים לי רון ואני מכיתה ו'2 ואני אדבר איתכם על הפעילות החברתית.

<רון – תלמיד: הפעילות החברתית מחולקת לשלושה מעגלים.

<רון – תלמיד: המעגל הפנימי, שבו זה פעילויות לרווחת התלמידים, כמו כדורגל בהפסקות והפסקות פעילות וכל מיני.

<רון – תלמיד: יש גם את המעגל האמצעי שבו אנחנו גם מערבים את ההורים, כמו מסיבות, ערבי כיתה ולימודי הורים וילדים.

<רון – תלמיד: יש גם את המעגל החיצוני שהוא יותר קהילתי, שבו בית הספר משתתף בארגון של חמד וחסד, זה ארגון שעוזר למשפחות נזקקות.

<רון – תלמיד: יש גם את יום המעשים הטובים, שבו מעניקים תעודה ושי לנאמני השירות של בית הספר.

<קריאה: אפשר לשאול שאלה?

<קריאה: אתה סיפרת על המעורבות הקהילתית שלכם בבית הספר וגם בתחילת דבריך אמרת שאתם פותרים בעיות.

<קריאה: אני שואלת, גם אחרים, מי שרוצה אולי להציג משהו, איזה שהיא חוויה של פתרון בעיה במעורבות שלכם שאתם גאים בה ואתם רוצים לספר עליה.

<<רון – תלמיד: > שאנחנו משתתפים בארגון חמד וחסד של המשחקים וזה.

<קריאה: מה אתם עושים שם?

<<רון – תלמיד: > בית הספר מבקש מהתלמידים לעזור ולתרום למשפחות נזקקות וכל אחד מביא מצרכים ונותנים את זה למשפחות נזקקות.

<קריאה: כל הכבוד.

<מנהלת בית הספר: את רוצה להציג לנו את ניגון?

<נועה – תלמידה: שלום, שמי נועה, אני מכיתה ה'1 ואני רוצה לשתף אתכם מה היא מוזיקה בשבילי.

<נועה – תלמידה: מוזיקה זו שפה בינלאומית שכמעט בכל מקום מבינים אותה.

<נועה – תלמידה: אנחנו לומדים לקרוא תווים, לנגן ולשיר כל מיני שירים ויצירות מעניינות שמחברות אותנו אל השורשים שלנו, כמו פיוטים, שירי שבת, שירי ארץ ישראל ועוד.

<נועה – תלמידה: אנחנו מופיעים מול קהל בטקסים, כל מיני הופעות וחידונים ואנחנו גם חונכים תלמידים חדשים שמצטרפים מהשכבות הנמוכות בתזמורת.

<נועה – תלמידה: גם הייתי מאוד רוצה ושמחה שיהיה לנו תקציב ללמוד לנגן על עוד כלי נגינה.

<עמירה חיים: הניגונים שאתם מנגנים הם של כל עדות ישראל?

<<נועה – תלמידה: > כן.

<יהודית גידלי: ורק שירי קודש?

מירב בן ארי: היא אמרה, שירי ארץ ישראל.

יעקב מרגי: קיבלנו טעימות.

מירב בן ארי: אפשר לשאול שאלה גם?

<בני ביטון: בבקשה, מירב, חברת הכנסת.

<בני ביטון: זאת חברת הכנסת מירב.

מירב בן ארי: אתה לא דיברת, חמוד, אז אני אשאל אותך שאלה?

מירב בן ארי: אז אתה מתכונן?

מירב בן ארי: אז תגיד לי בזמן שאתה מתכונן.

מירב בן ארי: איך קוראים לך?

<מורי – תלמיד: מורי.

מירב בן ארי: שם מאוד יפה.

מירב בן ארי: אל תתרגש אבל כל כך.

מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע - - -

יעקב מרגי: אני חולק עליה, תתרגש, זאת חוויה הכי מרגשת.

מירב בן ארי: כן, גם אנחנו מתרגשים, תודה.

מירב בן ארי: אנחנו מאוד מתרגשים.

מירב בן ארי: אז תגיד, מה אתה הכי אוהב בבית הספר?

מירב בן ארי: אני כיף לי מאוד מהרגע שנכנסתי, אבל למה כיף פה?

<<מורי – תלמיד: > כל המוזיקה, כל המשחקים שיש כאן בהפסקות הפעילות, שיעורי ספורט.

מירב בן ארי: יש איזה מוזיקה מיוחדת או כלי מיוחד שאתה אוהב?

<<מורי – תלמיד: > תופים.

מירב בן ארי: על מה אתה מדבר?

<<מורי – תלמיד: > על העתיד.

יעקב מרגי: כולנו כאן בשביל העתיד.

<<מורי – תלמיד: > אבל קודם שהוא יתחיל.

יעקב מרגי: בכנסת זה לא היה קורה, אבל - - -

<קריאה: זה חינוך לערכים.

יעקב מרגי: כיו"ר ועדה אני חצי מהזמן מכלה בסדר בין הח"כים.

<נהוראי – תלמיד: קוראים לי נהוראי אוחנה מכיתה ה'1.

<נהוראי – תלמיד: כל יום בבוקר אחרי התפילה אנחנו פותחים את יומן העתיד וקוראים את היום שאנחנו נמצאים בו - - -

<מנהלת בית הספר: אתה יכול להעביר את זה ביניהם.

<<נהוראי – תלמיד: > אנחנו קוראים כל יום את היום שאנחנו בו וכל יום אנחנו מגלים נושאים חדשים ודברים אחרים שלא ידענו עליהם ויש כמה דברים שונות, גם תראו שיש כל יום משהו אחר שאנחנו לומדים עליו.

<<נהוראי – תלמיד: יום ראשון יש את נעים להכיר, יום שני יש שווה קריאה, יום שלישי משיב כהלכה, יום רביעי מבט חוקר, יום חמישי יש לנו זווית אחרת ויום שישי יש לנו מבט פנימה.

<מורי-תלמיד: שמי מורי שטנקר מכיתה ה'1, אני רוצה לספר לכם על מבצע העתיד במוצ"ש.

<מורי-תלמיד: במוצ"ש רכזת עתיד, מזי ממן, שולחת הודעה למורות של כיתות מ-ג' עד ו' - - -

<בני ביטון: איפה היא שולחת, בווטסאפ?

<<נהוראי – תלמיד: > המורות שולחות את השאלה בווטסאפ הכיתתי ואת התשובה לשאלה אפשר למצוא ביומן עתיד והתלמידים צריכים לענות - - -

מירב בן ארי: זה הראשון שמוצא את התשובה.

<<מורי – תלמיד: > לא, יש הגרלה.

<<מורי – תלמיד: צריך לענות תוך חצי שעה ואחרי חצי השעה אי אפשר לענות, מי שעונה זה כבר כאילו - - - מי שעונה עולה להגרלה וארבעה שעולים בהגרלה מקבלים בקבוק יין שיום שישי שלאחר מכן, מדבקה של הסמל של עתיד ותמונה שלהם על המדבקה.

<<מורי – תלמיד: אבל הדבר הכי חשוב שהילדים ילמדו בשבת במשפחה.

<ליהי – תלמידה: שלום, ליהי אסרף, אני לומדת בכיתה ו'1.

<ליהי – תלמידה: אני אספר לכם על משאלות שהיינו רוצים שיתגשמו.

<ליהי – תלמידה: היינו רוצים סככה מוצלת ונעימה, שנשחק בה, ככה לשבת מתחתיה.

<ליהי – תלמידה: אנחנו תולים תמונות, כמו שאתם ראיתם, בפרוזדורים וכשיש רוח וגשמים אז זה עף בחוץ וקשה לתלות אותם עוד הפעם.

יעקב מרגי: מה, עדכנו אותך, הצוות, שראש העיר עומד לבנות לכם בית ספר חדש?

<<ליהי – תלמידה: > כן, שמעתי, היו שמועות.

יעקב מרגי: אני אעביר את רשות הדיבור לראש העיר, הוא יספר לך מתי זה הולך לקרות.

<בני ביטון: קודם כל היא צודקת, אלו שמועות ואני חייב להגיד לכם שאנחנו לפני חודשיים אישרנו את זה במועצת העיר ובשבוע שעבר הייתי אצל מנכ"ל רשות העובדים, שבית הספר על שמם, והעברנו את הכול ולהערכתי תוך חודשיים אנחנו נעשה - - - ונזמין את יושב ראש ועדת החינוך.

<בני ביטון: אני כולי תקווה, אני אמרתי, אנחנו התחייבנו שבשנת הלימודים הבאה, אני לא בטוח שנעמוד בזמנים, כי יושב פה יושב ראש ועד ההורים ואם אני אגיד מילה לא במקום, קובי פינטו, אז הטלפון יצלצל.

<קריאה: היינו בהיכון כל הפגישה.

<בני ביטון: אבל הולך להיות לכם אחד מבתי הספר היפים.

<בני ביטון: אבל שימו לב מה אני הולך להגיד לכם, זו פעם ראשונה שאני הולך לשתף גם את המורים, גם את ועד ההורים וגם את התלמידים יחד עם אגף החינוך שלנו ביחד לחשיבה משותפת לבניית בית הספר.

<בני ביטון: אז אנחנו נכניס אתכם בצוות ההיגוי של בניית בית הספר.

<קריאה: נועה, את רוצה לספר מה את יודעת על מי שבא לבקר אותנו?

<מנהלת בית הספר: תספרי לנו, התכוננו לזה, נכון?

<נועה – תלמידה: שלום, שמי נועה אוחנה מכיתה ו'1 ולמדתי מלא על - - -

<קריאה: יש לך שאלות עכשיו?

<קריאה: את יכולה לשאול.

יעקב מרגי: באיזה מסגרת למדת על - - -

<<נועה – תלמידה: > מה היא ועדת החינוך, מתי הוקמה, כל מיני.

יעקב מרגי: זה תחום מעניין?

יעקב מרגי: בשיעורי אזרחות?

<קריאה: לא.

יעקב מרגי: אין אזרחות בשכבה הזאת.

יעקב מרגי: ומה את יודעת על הכנסת?

<<נועה – תלמידה: > שהכנסת הוקמה ב-14 בפברואר 1949.

<בני ביטון: מעטים יודעים שהכנסת הוקמה - - -

<מנהלת בית הספר: סליחה, מכובדיי, אנחנו פשוט קצרים בזמן ויש כיתה שממש ממתינה לנו שנצפה בשיעור.

<בני ביטון: חבר'ה, להגיד לכם תודה רבה לכולם.

<בני ביטון: (בכיתה)

<מורה: - - - אתם יכולים לשאול אותם, הם יאמרו לכם.

<מורה: אבל אנחנו לא רק לומדים את לוח הכפל, אלא אנחנו גם חוקרים אותו, מה המיוחד בלוח הכפל.

<מורה: אז היום עשינו מעין עבודת סיכום, יש לנו חלק מהדברים על הלוח ואתם מוזמנים לשאול.

מירב בן ארי: אפשר לשאול אותם?

<מורה: כן, בוודאי, מי שרוצה, בבקשה.

<מורה: (המשך הסיור בבי"ס ליהמן)

<מנהל בית הספר: - - - למידה משמעותית.

<מנהל בית הספר: דברים מאוד מאוד מיוחדים שקיימים רק בבית הספר הזה, בהמשך תראו אותם ובכל פינה שנעבור אני אתן סקירה קלה ותוך שעה אנחנו מסיימים כאן, על פי לוח הזמנים שלנו.

<מנהל בית הספר: יש לנו פה את נבחרת הרובוטיקה שלנו, ה-FLL וה-FRC, הם משתתפים גם בתחרויות הארציות, הם יציגו לכם.

<מנהל בית הספר: בבקשה.

<מנהל בית הספר: (המשך הסיור)

יעקב מרגי: - - - הילדים נאלצים, בלחץ חברתי, או לא לחץ חברתי.

יעקב מרגי: כשרשות מקומית מארגנת את כולם.

יעקב מרגי: כשרשות מקומית נותנת בפס רחב ברמה ידידותית לכולם, אין לי בעיה, אני לא נכנס ומדקדק, אבל ברשויות חזקות, זה לא אומר שאם אני גר בכפר סבא אז אני חזק, כי לא כולם בכפר סבא הם בחתך סוציו אקונומי ברמה האישית - - - אי אפשר לקחת נוסחה שקבע אותה מאן דהו ולהחליט - - - יש תלמידים שמצאו להם פתרון, אתה יודע איך?

יעקב מרגי: עם הפנים לקיר אל מול המחשב.

יעקב מרגי: או הורים שנאלצו לקחת את זה ממה שאין להם.

<שמעון אסולין: אנחנו יודעים את המקרים שקרו לנו בבת ים, המקרים שהגיעו לשולחנך ואתה יודע בדיוק.

<שמעון אסולין: אני קודם כל שמחתי שאתה גיבית את ההורים.

יעקב מרגי: אני עדיין חוקר את זה, עדיין לא קיבלתי תשובות.

<שמעון אסולין: קודם כל אני רוצה להגיד לך שאני תמכתי בצעד הזה, גם של בני וגם של משה, שהביאו את החתך של שכבה ד' ונתנו לכולם.

<שמעון אסולין: הסכום הוא מאוד מאוד סמלי ובר השגה, 350 שקל זה משהו שבאמת, ייאמר לזכותם ולשבחם שבאמת אנחנו קיבלנו לשכבה ד' ובמקום להתחיל לחלק את זה שכבה ד' מתחילה, בעזרת ה'.

<שמעון אסולין: אני מאמין גם שבני ישיג את המימון לעוד שכבות כאלה.

<שמעון אסולין: וגם ייאמר לשבחו ולזכותו של מקס, כשאנחנו יודעים בוועדת הנחות, אני אומר 300 הוא אומר 350, אני אומר 400, הוא אומר 450.

<שמעון אסולין: יש לו לב רחב בעניין הזה, אין ויכוח בכלל.

<בני ביטון: יישר כוח, מקס.

<בני ביטון: (דיון)

<בני ביטון: ברשותכם, אנחנו נעשה סיכום קצרצר פה וניתן גם לאנשים שלא התייחסו בלשכה.

<בני ביטון: תבינו, מי שמנהל את הישיבה, עם כל הכבוד, זה יושב ראש הוועדה.

<בני ביטון: אני רוצה להגיד לכם, אני אמרתי את זה אצלי בלשכה ואני אומר את זה גם כרגע.

<בני ביטון: אנחנו בסך הכול נתנו אכסניה לוועדת החינוך של הכנסת בראשותו של מרגי.

<בני ביטון: אני רוצה לפתוח ולהגיד בכמה מילים.

<בני ביטון: ברמה האישית, זה לא מובן מאליו שוועדה אוספת את עצמה עם שלושה חברי כנסת, ורק לסבר לכם את האוזן, זו כנסת של 61 חברי כנסת מהקואליציה, שכל חבר כנסת לפחות בשלוש-ארבע ועדות, אז לוקחים אותו ממקום למקום, אז קודם כל לך, מוטי יוגב, ידידי וחברי, תודה רבה.

<בני ביטון: גברתי, זה לא מובן מאליו שאת גם מגיעה וכמובן אדוני היושב ראש, שהגעת אלינו והתרשמת.

<בני ביטון: אני חושב שהנעמנו לכם, ראיתם את מערכת החינוך בדימונה במיטבה.

<בני ביטון: אני אומר בשבילי, אני מתרגם את זה לשפה הצבאית, מוטי, ואני אומר שזאת סיירת המטכ"ל של דימונה.

<בני ביטון: מערכת החינוך שלנו היא סיירת המטכ"ל.

<בני ביטון: בכל פורום, ואיך אני אומר?

<בני ביטון: אתם רואים אותי בטלוויזיה בכל הערוצים, איך אמר לי ראש הממשלה?

<בני ביטון: 'די, אני רואה אותך בכל הערוצים, עברת כבר לפרסומות', אמרתי לו 'גם לפרסומות אנחנו נגיע'.

<בני ביטון: כי בכל מקום, שואלים אותי על משהו אני אומר חינוך, שואלים אותי משהו, אני אומר חינוך.

<בני ביטון: עמירה, להגיד לך באמת, בראש ובראשונה, בראש הפירמידה - - -

<עמירה חיים: אתה ראש הפירמידה - - -

<בני ביטון: לא, של מערכת החינוך בנגב, רבותיי.

<בני ביטון: זה לא מובן מאליו, עמירה, מנהלת המחוז.

<בני ביטון: ואני אומר את זה גם למיכל וגם לנפתלי בנט, גם לשר ולמנכ"לית שלו.

<בני ביטון: אני ויושב ראש הוועדה היינו אפילו בפאנל, זו פעם ראשונה שעשו פאנל לחינוך בוועדה כלכלית שבכלל לא דיברו בה - - -

יעקב מרגי: ועידת גלובס.

<בני ביטון: כן, שהייתה בתל אביב, ובאנו וישבנו גם אני וגם הוא וגם גפני וגם הגב' מיכל וגם ועד ההורים העירוני, וישבנו שם ודיברנו ודסקסנו.

<בני ביטון: כשאני מדבר על מערכת, כאחד שהוא בוגר מערכת החינוך בדימונה, ורואה את זה, אתם יודעים מה?

<בני ביטון: אני נכנס לבית הספר הזה ברמה האישית ורואה את כל ה - - - יהרגו אותי על חלק ממה שאני אגיד, אבל אין מה לעשות, אני רואה את כל החרטות ואת כל המגמות האלה ואת כל המסמ"מים ואת כל המסמ"רים וכל הדברים האלה, ופתאום אני רואה את גאוות היחידה.

<בני ביטון: אני בעד.

<בני ביטון: אני אומר שאני בעד חינוך טכנולוגי, אבל חינוך טכנולוגי היי טקיסטי, רבותיי, ולא לחזור חזרה ולהחזיר אותנו לזה.

<בני ביטון: מה לעשות, זו דעתי, והיה דיון גם בממשלה, אמר את זה סילבן שלום ואמר את זה חבר הכנסת מאיר כהן, אל תחזיר אותנו, אדוני ראש הממשלה, לפחחים ולשואבי מים ולחוטבי עצים האלה.

<בני ביטון: מה שטוב פה, ואני אומר לך, אדוני מנהל בית הספר, כבוגר בית הספר, גם אתה וגם מנהלת החטיבה אתי עזרא ואירית, המנהלת הפדגוגית פה, אחראית על כל הפדגוגיה, אני אומר לכם שיש כאן בית ספר שהוא שונה טיפה משאר בתי הספר.

<בני ביטון: אמרה את זה ממלאת מקום ראש העיר, אילנה, והדגישה את זה.

<בני ביטון: נכון שאותי בודקים לפי תעודות בגרות ואני בסוף השנה נמדד כמה כל בית ספר עשה וכשאני מסביר שבתי הספר שלנו מביאים ונושקים ל-85%-90%, רבותיי, זה בתי ספר מקיפים.

<בני ביטון: זה לא בתי ספר אליטיסטיים ברעננה ובכל מיני מקומות שעושים סלקציה לילדים.

<בני ביטון: 98% מהילדים שלנו מתגייסים לצבא ו-67% מתגייסים לגיוס משמעותי ופחות מאחוז אחד נשירה יש לנו פה אצלנו במערכת החינוך הנפלאה, קודם כל זה שאפו למערכת החינוך.

<בני ביטון: אני אומר, אדוני ראש מינהל החינוך, משה נחום, כמורה שלי לשעבר, זאת גאוות יחידה.

<בני ביטון: אני חושב שיש לך ברזומה שלך ובהיסטוריה שלך, משה אמור לצאת בסוף - - - היה אמור לצאת מוקדם טיפה, אבל אני הארכתי את החוזה, עד שאני אגמור את הקדנציה השנייה שלי, שיישאר איתי.

יעקב מרגי: מבחינה משפטית זה לא הוכרע, אבל גיל פנסיה זו המלצה.

<בני ביטון: זה נכון.

<בני ביטון: אז לראש העיר מותר מ-67 עד 70, זה בסמכות ראש העיר, היום משרד הפנים העביר את זה.

<בני ביטון: ולך, אילנה, כראש הפירמידה של מערכת החינוך בעיר, אנחנו שילבנו חינוך ורווחה ביחד.

<בני ביטון: אז אני רוצה להגיד תודה רבה לכולם, תודה רבה לוועדה, אני נותן ליושב ראש הוועדה לנהל את הישיבה, רבותיי, זו ישיבה שלו.

<בני ביטון: הוא ייתן לכם להתייחס.

<בני ביטון: הנושא הוא דימונה, רבותיי, ואם תרצו לשמוע עוד כמה היבטים, דברים על כל התפיסה שלו, הייתה לו תפיסה חשובה, אני אומר לך, זו תפיסה שלך, אדוני היושב ראש, מחוץ לקופסה.

<בני ביטון: איך אמר לי?

<בני ביטון: לא למדתי, לא עשיתי, לא כלום, אני פספוס של מערכת החינוך, גם אני פספוס של מערכת החינו.

<בני ביטון: יש לי תואר של טרא, שום דבר.

<בני ביטון: טרא, מי שלא יודע, זה זה שהיה מכניס את הפיתות במרוקו.

<בני ביטון: אני אומר לכם, בכל מקום שעות אני יכול להרצות על חינוך ויכול לדבר על חינוך ויכול לדבר על דברים אחרים.

<בני ביטון: אז אנשים פוספסו, מה לעשות, נכון, אליעזר?

<בני ביטון: גם אתה היית מורה שלי.

<בני ביטון: אז לפחות איך הייתי?

<בני ביטון: לא היה לי שלילי אחד בכיתה י"א, אני ושלמה ללוש, הוא היום ראש מועצה במעלה אפרים, ואני ראש עיר, אז אמרו לנו 'מסיימים', אז באנו למנהל, אמרנו לו, הוא אמר 'תגידו, איך אתם רוצים?' מה יהיה לנו בי"ב, איך נגיע?

<בני ביטון: אז הגענו לגמר אליפות בתי הספר התיכוניים והיינו ביד אליהו 10-10 נגד יד סינגלובסקי, והפסדנו 11-10, נקודה, זה לא נורא.

יעקב מרגי: אנחנו נעשה את ישיבת הסיכום כאן.

יעקב מרגי: אבל אני רוצה שחברי הכנסת, מירב ומוטי יוגב, נשמע ואחר כך ניתן התייחסות ואת האני מאמין שלי ואת האמירה שלי בכלל מהסיור הזה.

יעקב מרגי: בבקשה, מירב.

מירב בן ארי: שלום לכולם.

מירב בן ארי: אני רוצה ממש להתחיל ולסיים בשבחים, כי אני באמת חושבת שראינו כאן סיור מקסים.

מירב בן ארי: מאוד מרגש.

מירב בן ארי: אני התרגשתי אישית, בעיקר מבית הספר, אבל בכלל יש כאן מערכת חינוך שאתה רואה, אבל אני משוחדת, כי מאז שפגשתי את עמירה, באמת ראיתי שיש משהו ואני כל הזמן התעקשתי איתה, גם עכשיו כשהייתה לנו שיחה על היועצת, התעקשתי איתה על פרסונליזציה.

מירב בן ארי: אז אני יודעת שיש רוח מפקד ואתה מוביל כאן ויש רוח של ראש עיר, שזה המפקד העליון, אבל אין לי ספק שגם אם הרוח שלך היא רוח טובה בסוף מי שמוביל את העיר הזאת, את בתי הספר, את גן הילדים, זה הגננת המקסימה שבאה ועשתה לנו את הריקוד היפה וזה אותו מורה לתנ"ך, שבזמן שאתם דיברתם, תסלחו לי, עשינו שם שיחה על קרב יריחו והיה מאוד מעניין.

מירב בן ארי: אני, אם לא שמתם לב, ישבתי, שאלתי, דיברתי בשקט בזמן שהיו כאן דברים חשובים שמרגי אמר, ואני תמיד מקשיבה לו, הוא יודע, שאלתי ובאמת אתה רואה עד לרמה של התלמיד והילד הזה שאני תיכף אתקשר לאמא שלו ואני אגיד לה - - - באמת, אני מבטיחה לכם, אני, מאוד מאוד מאוד, מעבר להתרגשות, גם לראות כמה מקצועיות.

מירב בן ארי: קודם כל ברכות ושאפו על העבודה שאתה עושה כאן, בני.

מירב בן ארי: היות שפגשתי אותך בכנסת, ראיתי אותך שם אחוז תזזית, ואמרתי לעצמי כנראה - - -

יעקב מרגי: היום הוא רגוע.

<בני ביטון: זה בלי ריטלין, תגיד לה.

מירב בן ארי: כמובן כל הצוות כאן, שליווה אותנו והסביר וניהלנו שיחות.

מירב בן ארי: אני באמת התרשמתי, זו פעם ראשונה שלי שאני נכנסת לתוך דימונה, אני מודה שבדרך כלל הייתי עוצרת בקניון של פרץ בוני הנגב שם בדרך ולא נכנסתי, למרות שהייתי פה, כי אני ומאיר כהן חברים מאוד מאוד טובים והוא כל הזמן מספר שבשבחי העיר ואני שמחה שניתנה לי ההזדמנות.

מירב בן ארי: ועוד משפט אחרון.

מירב בן ארי: היה כאן הרבה שיח על הטכנולוגי, ואמרתי את זה גם בעירייה, שאני בוגרת תואר ראשון במשפטים והייתי חרשנית בכיתה, אני מודה, הייתי תלמידה מאוד טובה.

מירב בן ארי: אמא שלי, אני אספר לכם קוריוז, שאמא שלי מספרת, לפעמים כשאנחנו יושבים בארוחות שישי, שהיא הייתה אומרת לי 'מירב, תלכי לישון, תפסיקי ללמוד'.

מירב בן ארי: משפט שאתה לא אומר לילדים שלך.

מירב בן ארי: אבל אני אהבתי, אני מודה, הייתי תלמיד טובה.

מירב בן ארי: גם בצבא הייתי חמש שנים וגם הייתי קצינת חינוך, הייתי קצינת חינוך של חטיבת גולני והגעתי מעשר שנים של עבודה עם בני נוער בסיכון.

<עמירה חיים: אני גם הייתי קצינת חינוך.

מירב בן ארי: בבקשה.

יעקב מרגי: תקשיבו, כולכם אל תתגאו, אני נתתי לכם את התקשורת ביניכם.

מרדכי יוגב: אבל יש פה שריונריות גם.

מירב בן ארי: אני שמעתי שאמרת להם מי רוצה צנחנים ואני לא הגבתי.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד משהו בעניין הזה, אני באה מעשר שנים שניהלתי מרכזים עם בני נוער לסיכון, אני יצקתי בכל כיתות אתגר, מב"ר, אומ"ץ, תל"ם, כל הכיתות שמה שנקרא יותר בשוליים, אפשר לומר, ולכן מתוך העבודה של עשר שנים והמערכת המלווה את בית הספר, אמרתי את זה גם לעמירה בשיחה שלנו, אני חושבת שהעניין הטכנולוגי הוא כן חשוב.

מירב בן ארי: שוב, הוא צריך להיות 80-20, צריך להיות הפוך, לא מה שהיה בדימונה כשאתה גדלת, אבל צריך לשמור פינה חמה וחשובה לחינוך הטכנולוגי ונראה לי שבשנים האחרונות הוא קצת נדחק.

מירב בן ארי: עוד פעם, מהתואר הראשון והתואר השני שלי במינהל עסקים, שכל חיי חייתי באקדמיה וחייתי את הבגרות, עדיין אני חושבת שזה באמת באמת חשוב, גם לנו, כמערכת חינוך.

מירב בן ארי: כאנשי חינוך, חובה גם לעודד במקרה שצריך.

מירב בן ארי: זה משהו מהגישה שלנו, אבל כל הכבוד לכולכם ותודה רבה על הביקור המרשים הזה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מוטי, קצר, לא כמו מירב.

מירב בן ארי: לא, אבל אני באתי מהחינוך אז היה לי חשוב.

יעקב מרגי: אז נתתי לך.

מרדכי יוגב: גם אני, גם אם כל חיי היו בצבא, אבל גם כמזכ"ל בני עקיבא, לבי בחינוך.

מרדכי יוגב: אני שמח שכשראש העיר פתח ואמר שהיו לו משימות, שיהיה פה דיור בר השגה, שתהיה פה תעסוקה, שתהיה פה תרבות פנאי והוא אמר מעל הכול חינוך ואני רואה פה שהחינוך בראש וזה ממש מרשים וגם מרגש.

מרדכי יוגב: ראינו פה באמת דבר נפלא, ראש העיר וצוותו, נעבור על כל השמות, מאילנה, דרך משה נחום ואחרים, ואנשי החינוך של המחוז, עמירה, שבאמת לא הכרתי וזכיתי להכיר, וזאב שהסתובב איתנו גם קצת, והיושב ראש ואחרים, וכל הצוות הענק והנפלא.

מרדכי יוגב: צריך לפתוח בשבח אכסניה, מקס, מרשים ביותר, עם כל האנשים בעלי המשנה, וגם מרגש.

מרדכי יוגב: באמת דימונה מתרוממת ברוך ה'.

מרדכי יוגב: אין לי ספק שלשים את הפריפריה במרכז, יש סיסמאות כאלה, עושים את זה.

מרדכי יוגב: שני דברים.

מרדכי יוגב: ביחס לדברים שנאמרו בתחילת הישיבה הראשונה, אני חושב שהרבה אין לי מה ללמד, אלא רק ללמוד פה, ולקחת מפה למקומות אחרים, אבל עבר לי בראש, ואמרתי למשה, שצה"ל זוקק היום, ידעתי את זה, חיפשתי לנצרת עלית להקים את זה ולא הצלחתי בינתיים, מכינה קדם צבאית דווקא להנדסאים, מכונאים, חשמלאים.

מרדכי יוגב: כשהם מדברים על 90%, ואני חושב שהמגמה נכונה, לא לשכוח את ה-10%.

מרדכי יוגב: את ה-10% האלה מכללת אריאל ידעה לשים עליו גם.

מרדכי יוגב: יש לי בן כזה, שהלך לאריאל, הוא עשה הנדסאי, ובזכות זה הוא נמצא - - - כי בתיכון הוא לא למד.

מרדכי יוגב: יש אחרים שלמדו ויש - - - לתת גם להם.

מרדכי יוגב: ואני מצטרף למה שאמרה חברתי מירב, את אותה מגמה שמאיצה אותם, מאיצה אותם להיות טובים בתחומים.

מרדכי יוגב: זה אחת.

מרדכי יוגב: שתיים, ופה אמרתי לראש העיר ואמרתי למנהלת המחוז ואמרתי למפקח, יילך כל ילד לאן שיילך, אני חושב שדימונה היא בהחלט עיר עם שורשים עמוקים, מסורתיים, יילך הילד לפי מה שמשפחתו תגיד, לפי מה שהוא יחליט בתיכון, אם לחרדי, אם לכללי, אם לדתי לאומי, לממלכתי דתי, אבל אני חושב, ממה שראיתי, אני באמת מבקש, ולא נעשה את זה פרטנית כרגע, צריך להאיץ את היכולת שלו לבחור באופן שוויוני, אם בצד של הבינוי, אם בצד של הברקו בכיתה, אם בצד של הדברים.

מרדכי יוגב: להאיץ את האפשרויות, כדי שכל אחד יוכל לבחור.

מרדכי יוגב: אני הבנתי, אדוני ראש העיר, שאתה בהחלט משווה או יוצר קו של השוואה לכיוון ונדבר על זה.

מרדכי יוגב: באמת חזק וברוך ויישר כוח גדול לכל העוסקים פה במלאכה, מראש העיר ועד אחרון התלמידים שהעידו על זה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: עמירה חיים.

<עמירה חיים: פתחתי בזה שזו עיר חינוך, אכן עיר חינוך.

<עמירה חיים: העיר נותנת כאן מענה מאוד מרגש ונכון לכל קשת האוכלוסיות וזה מה שכאן יפה וחזק.

<עמירה חיים: אבל הנקודה החזקה כאן ביישוב, שזה לא לתת מענה וללכת הביתה, אלא לחפש דרך, לפרוץ כל הזמן דרכים חדשות קדימה.

<עמירה חיים: אני מאחלת לכם הצלחה ומאושרת שאני בשותפות דרך איתכם.

<עמירה חיים: אני רוצה להגיד תודה רבה, יושבת כאן עדה, מפקחת על יסודי, יושב כאן זאב, אנשי המחוז שהם בטוחים שהם עובדים שלהם.

<עמירה חיים: הם עובדים כאן בעיר כאילו שהם עובדים שלהם.

<עמירה חיים: תודה, מקס, משה, שהוא ידיד של הרבה מאוד שנים, וראש עיר שבאמת לא סתם אומר חינוך, אלא חי נושם ואומר חינוך ורואים את זה בא לידי ביטוי בתוך היישוב.

מרדכי יוגב: התבקשתי להוסיף עוד משפט אחד, בתחושה שניתנה לי היום.

מרדכי יוגב: באר שבע תהיה בעזרת ה' חזקה ותהיה מטרופולין לכל מה שסביבה, בזכות ההורדה של צה"ל נגב והסייבר, אבל דימונה חזקה, אין לי ספק שהיא תעשה את הנגב חזק, את כל האזורים, וזה אתגר גם לאומי שדימונה, מההתרשמות שלי היום, מובילה פה.

<עמירה חיים: קודם כל אני מאוד שמחה על הביקור ומברכת את כל האורחים שהגיעו והצוות שלך.

<עמירה חיים: אני חושבת שכאן הוצף היום דיון שמעסיק אותנו הרבה מאוד בעוצמה מאוד חזקה.

<עמירה חיים: אני חושבת שאחד הדברים שמאתגרים אותנו באמת, למצוא על הסקאלה מצד אחד את המצוינות, לעודד תלמידים למצוינות, לבגרויות, ולעשות את כל הדברים הכי טוב שאפשר וזה נעשה, כפי שראיתם פה במערכת החינוך בדימונה, ולצד זה למצוא את הדברים הייחודיים לילדים שצריכים משהו אחר.

<עמירה חיים: זה כבר נאמר, אמרת את זה בעוצמה מאוד חזקה ודיברת על זה.

<עמירה חיים: אני חושבת שזה משהו שאנחנו לא צריכים לדחות אותו מהשיח שלנו, אלא להיפך, לתת לו מקום של הקשבה, של הכלה, ולמצוא פתרונות מותאמים לדבר הזה.

<עמירה חיים: תודה.

<משה נחום: קודם כל אני שמח שהוועדה הגיעה ובאמת כל הכבוד שאתם פה.

<משה נחום: מדברים הרבה מאוד על פערים בין פריפריה למרכז.

<משה נחום: יש לי דעה מאוד מוצקה לגבי מענקים ותמיכות וכל מיני דברים כאלה, לא אגיד אותה בשולחן הזה, אבל דבר אחד בטוח שיש עליו קונצנזוס, שאם רוצים לסגור פערים, זה דרך החינוך.

<משה נחום: רק דרך החינוך.

<משה נחום: אין דרך אחרת, רק דרך החינוך.

<משה נחום: דימונה היא דוגמה קלאסית, איך לקחנו עיר פריפריאלית, נחשלת יחסית לעומת מקומות אחרים ויצרנו פה מצב שמערכת החינוך הובילה והגיעה להישגים כאלה מרשימים, פועל יוצא שכמות הסטודנטים היא מעל הממוצע הארצי.

<משה נחום: זו סגירת פערים.

<משה נחום: כשאני יודע שמתוך 500 הבוגרים שלי יחבשו את ספסלי האוניברסיטה לפחות 80% זו סגירת פערים.

<משה נחום: דימונה היא עיר שחושבת מחוץ לקופסה.

<משה נחום: אני שמח שאתה היום זרקת את האתגר, אני דיברתי עם ראש העיר כבר על זה, שאני מתכנן את הראייה לגמור בגיל 17 לימודים ולהתחיל ללמוד אקדמי, לא משהו - - -

יעקב מרגי: - - - לפתח את הריאקציה - - -

<משה נחום: אני לקחתי את האתגר ואני אומר לך, אנחנו נעשה את זה בתוך העיר הזאת ואנחנו, יחד עם המחוז ויחד איתך.

יעקב מרגי: אני אתייחס לזה בסיכום.

יעקב מרגי: מקס, בעל האכסניה.

<מקס פרץ: תודה רבה.

<מקס פרץ: קודם כל אני חייב לומר לכם שהמעמד מאוד מרגש אותנו, אנחנו נערכנו וזו הזדמנות גם להודות לכל הצוות שלי, החל מהסגנים, מנהלות החטיבה העליונה, הביניים, המורים, באמת לכל אחד תודה, וגם לתלמידים שהם נערכו היטב.

<מקס פרץ: בית הספר שייך לרשת עמל וכמובן אנחנו עובדים בשיתוף פעולה עם הרשות המקומית, באופן ישיר עם משה ומי שצריך, עם המפקחת שלנו עדה, עם מנהלת המחוז, אבי אדרי.

<מקס פרץ: אני גם צריך להגיד שיש פה רצון של כולם לעזור וישנה איזה שהיא אחווה של אחים למען התלמיד, כי אנחנו באמת רואים רק את התלמיד במרכז.

<מקס פרץ: בית הספר הזה עבר מהפך מאוד מאוד רציני, מה שהיה לפני מספר שנים לעומת היום, בית הספר עבר מהפך.

<מקס פרץ: כשאני קיבלתי את הניהול כמה דברים שרציתי לטפל בהם זה אל"ף, הורדת הנושא של בעיות המשמעת לאפס והעלאת אחוזי הבגרות וגם חוזק של תעודת הבגרות.

<מקס פרץ: אז באמת הדבר הראשון שעשינו זה הטמ"ס, טלוויזיה במעגל סגור, נתנו הפסקות פעילות ונתנו לילדים מצב שלא יהיה משעמם להם, שהשעמום לא יוביל אותם לחטא.

<מקס פרץ: ובאמת הצלחנו בכך והיום לכל ילד יש מה לעשות בהפסקה, אם הוא רוצה, ואם הוא לא רוצה אז הוא עושה את הדברים המינימליים שלו.

<מקס פרץ: בתשע"ג הבאנו את בית הספר ל-87.6% בגרות, יש לנו גיוס לצה"ל של 98.6%, קצינים רבים, דברים שבאמת - - - אני מבקר בבסיסים ואני רואה את הקצינים שלנו ואת המפקדים שלנו, אני גאה בזה.

<מקס פרץ: המגמות שהוספתי בשנים האחרונות, אלה מגמות ייחודיות שאני הכנסתי ולאחר מכן שימשתי מנהל שמלווה בתי ספר אחרים של הרשת וגם במשרד, לפתיחת אותן מגמות.

<מקס פרץ: פתחנו פה את מגמת הרפואה, לאחר מכן הבאנו את יחידת הסייבר, נפתחה פה כיתה, כיתת ראש הממשלה, זה פרויקט שהתחיל לפני שנתיים, פיתוח אפליקציות.

<מקס פרץ: ואני גם בית ספר שנתתי מענה לילדים החלשים, נתתי טכנאי אייפון וגלקסי לילדים, שיקבלו דיפלומה של מכללה.

<מקס פרץ: ראש העיר וכל הצוות באו לכאן.

<מקס פרץ: המחזור הראשון סיים בשנה שעברה והילדים היום מתקנים מכשירי טלפון.

<מקס פרץ: אלה ילדים שיוציאו 14-16 יחידות בגרות, אבל יש להם מקצוע ביד שהם כבר עושים איתו קצת כסף.

<מקס פרץ: הם מתקנים.

<מקס פרץ: אנחנו צריכים למצוא את חוות הדעת המשפטית לפתוח כאן מעבדה למען תושבי דימונה החלשים, שנוכל לפתוח מעבדה כאן שתטפל בכל - - - היום לכל אחד יש את המכשיר הזה וזה עולה המון כסף בתחזוקה.

יעקב מרגי: יש מישהו סביב השולחן שרוצה להתייחס בקצרה?

<אבי אדרי: אני רק משפט קצר.

<אבי אדרי: אני הרפרנט של בית הספר מטעם רשת עמל.

<אבי אדרי: אני מאוד מאוד גאה ושמח על שיתוף הפעולה עם משרד החינוך והרשות על העשייה.

<אבי אדרי: כל בתי הספר העל יסודיים בדימונה הם של רשת עמל, אנחנו גאים ושמחים על שיתוף הפעולה המאוד מבורך ומוצלח עם כל הגורמים.

יעקב מרגי: איפה ממוקמת דימונה מול כלל העשייה שלך בארץ?

<אבי אדרי: באחד המקומות הגבוהים ביותר, ראה - - -

<בני ביטון: תגיד במקום הראשון.

<אבי אדרי: כשאני אומר במקום הראשון - - -

<בני ביטון: הוא עכשיו זכה במכרז, אז זה בסדר.

<אבי אדרי: אתה יודע, זה מול מקס סיוון, שבח מופת, יש לנו גם בתי ספר - - - באמת במקום מאוד מאוד גבוה, מקום מאוד טוב.

<אבי אדרי: חשוב לי להדגיש, לא רק ברמת ההישגים, בהישגים הם נושקים ל-90 ומעל 90 גם בזינמן דימונה וגם באחווה.

<אבי אדרי: ביקרתי הבוקר בבית הספר של הקהילה העברית, אחרי החורף הם הולכים לעבור את ה-90%.

<אבי אדרי: אז זה באמת באחד המקומות הראשונים.

יעקב מרגי: תודה.

<עמירה חיים: מירב אמרה משהו מאוד משמעותי לגבי מי משפיע על מערכת החינוך.

<עמירה חיים: אז נכון שיש רוח מפקד והמנהל הוא המרכזי, ללא כל ספק בלי מנהל מרכזי אתה לא יכול להוביל מערכת, יחד עם זה הקובייה הקטנה של השיעור, או במפגש בתוך המערכת, הקובייה הקטנה של המערכת, המורה נפגש עם התלמיד, שם מתרחשת הלמידה ושם זה המרכזי.

<עמירה חיים: אם נחזור שנייה אחת לדוח מקנזי שבחן 25 מדינות בעולם, מה הכי משפיע על הלמידה, בסופו של דבר אם אני אתמצת בשורה אחת, הוא לא כתב את זה אבל אני אתמצת את זה בשורה אחת, את כל המחקר הענק הזה, הייתי אומרת שסך הישגי התלמידים זה סך יכולות המורים.

<עמירה חיים: מורות ומורים עם יכולות, מורים שיכולים לעשות את המהפך עושים את זה בתוך הכיתות.

<עמירה חיים: ואת צודקת מאוד בנקודה הזאת של איפה המורה.

<עמירה חיים: בצד זה יש את המערכת, מול היועצות, איפה את ברצף וכו', זה נכון, אבל בשורה התחתונה זה רמת המורים.

<עמירה חיים: הכול יושב על פיתוח מקצועי של מורים ורמה של מורים.

<עמירה חיים: זה רציתי לומר.

מירב בן ארי: אני רק רוצה להגיד לך משהו אחד, את אמרת על צמצום פערים במגזר הבדואי, את הדגשת שזו פעם ראשונה שהמורות והגננות הן מוסמכות, אחרי שנים - - -

<עמירה חיים: בעשר שנים לא הייתה גננת מוסמכת אחת במגזר הבדואי.

מירב בן ארי: אפרופו הפיקוח המקצועי.

מירב בן ארי: כן, אני זוכרת את זה עד עכשיו.

יעקב מרגי: אל"ף, תודה לכל מי שהשתתף היום בסיור הזה.

יעקב מרגי: אני רוצה לומר ברכה מיוחדת לראש העיר שבמפגש הראשון שלנו בכנסת בקדנציה הזאת אמר לי 'אהלן וסהלן, מתי ועדת החינוך יורדת לדימונה?' למה?

יעקב מרגי: הרי אפשר לקיים דיון גם בכנסת.

יעקב מרגי: ראש עיר שמזמין את הוועדה אליו בביטחון מלא וחוזר על זה במפגש השני ובפגישה השלישית ידעתי שיש פה חוזק.

יעקב מרגי: אני לא רוצה לגרוע בזה שאני מכיר את דימונה, אני לא מופתע, לא נפלתי היום, אבל באמת באמת אני מתנתק ממה שאני יודע ואני מוצא כאן, אדוני ראש העיר, אני מוצא את הנקודות שאני מנסה לחזור עליהן בדיונים סביב מערכת החינוך.

יעקב מרגי: מצאתי כאן ביטוי לנסות ולתת הזדמנות שווה לכל ילד, שזה משאת נפשי לשפר בקטע הזה.

יעקב מרגי: אני אחזור על הפתגם ההוא ששבה את לבי ואני אומר אותו, שמעתי אותו גם ממנהל מחלקת החינוך של אילת, זה פתגם ידוע, אבל הוא אמר את זה וגם חרבונה הזכור לטוב במגילה, הוא אמר בעיתוי הנכון ובזמן הנכון את מה שהוא אמר להמן, גם עץ גבוה שהכין.

יעקב מרגי: מה אני בא לומר?

יעקב מרגי: הוא אמר אין דבר יותר לא שוויוני מאשר לתקצב באופן שוויוני אנשים שחיים במצב לא שוויוני.

יעקב מרגי: אנחנו, המינהל התקין והאוניברסאליות והממלכתיות, כל האפיקים האלה יפים ונדרשים בחברה תקינה וחברה מתוקנת שצריכה להתנהל, אלא מה?

יעקב מרגי: שאנחנו חברה, זה לא עסק, זה לא בית מלאכה ואנחנו עוסקים בבני אדם.

יעקב מרגי: פעם, כן, אם מישהו אמר 'אני לא הגעתי', אז הסתכלו עליו 'מה אתה רוצה?

יעקב מרגי: ' האשימו אותו ואת ההורים שלו ואת כל - - - אנחנו יודעים מה זה ו'תשתקו', 'תפסיקו לדבר'.

יעקב מרגי: את הילד זה לא מעניין למה הוא הגיע למה שהוא הגיע.

יעקב מרגי: היה כשל, של המדינה, של ההורים, של המערכת, הילד כרגע במצב נתון, לא מעניין מה הסיבות.

יעקב מרגי: לפעמים אלה סיבות אובייקטיביות שלא תלויות בו ולא בהורים שלו, זה היכולות האישיות שלו, לפעמים זה התנאים הסביבתיים שלו ולפעמים, לצערנו הרב, אנחנו יודעים גם איפה ההורים שלו בחרו לגור.

יעקב מרגי: גם זה פרמטר.

<קריאה: הם לא בחרו.

יעקב מרגי: או לא בחרו, בסדר.

יעקב מרגי: או שבחרו בשבילם.

יעקב מרגי: נכון, תודה על הדיוק.

יעקב מרגי: לכן אני שמח שהיום, אני אומר לכם, היום, זה לא מובן מאליו.

יעקב מרגי: עד לפני שלוש שנים, אני קדנציה חמישית בכנסת, פוליטיקאי שהיום הוא לא נמצא והוא עתיר ניסיון ועתיר זכויות, תמיד כשהיו באים ומדברים על צמצום פערים ולחזק את החלש הוא היה אומר 'רבותיי, תפסיקו לקטר, אני בעשר אצבעות שלי הגעתי למה שהגעתי ועשיתי ועשיתי ועשיתי'.

יעקב מרגי: בסדר, יש גם כאלה שלמרות שהם שחו בבוץ הצליחו לצאת מהבוץ, אבל לא כולם כמוך.

יעקב מרגי: אנחנו כמערכות צריכים לאפשר את זה.

יעקב מרגי: וכן, לתקצב באופן לא שוויוני, וכן, כן, בני, אל תירתע, תמשיך עם הקו שלך, תקצוב דיפרנציאלי בחינוך - - -

<קריאה: כבר עשו בוועדת - - -

יעקב מרגי: למה לא? אני, נאה דורש נאה מקיים, כשר הראשון שיישמתי את הנושא הזה בתקציב שירותי הדת.

יעקב מרגי: אם אתה זוכר, המועצה הדתית דימונה הייתה כושלת, גירעונית וכשאני באתי לטקס יום הזיכרון גערתי בראש המועצה כשראיתי ככה את בית העלמין במצב שלו, כי הם קיבלו ים של כסף, נתתי, עשינו כיסוי גירעונות ועשינו תכניות הבראה והעברנו ים של כסף והיום במועצות דתיות, אתם שומעים על הלנת שכר במועצה הדתית דימונה?

<קריאה: לא.

יעקב מרגי: אתם זוכרים שנה של הלנת שכר?

יעקב מרגי: זוכרים אי הפרשות?

יעקב מרגי: עובדים עבדו, בלניות, קברנים, ולא קיבלו שכר.

יעקב מרגי: זה הצלחנו למנוע בלי שהאוצר הוסיף שקל, בתקצוב דיפרנציאלי.

יעקב מרגי: אין שום סיבה שהמדינה - - - נכון, עכשיו יש ויכוח, אם זה על חשבון המדינה או על חשבון הרשויות החזקות.

יעקב מרגי: הלוואי שהייתי יכול לומר לך על חשבון המדינה, לא רוצה להסתתר אחרי כלום, אני רוצה תקצוב דיפרנציאלי תוצאה סופית, איך זה יבוא?

יעקב מרגי: זה בעיה של ההנהגה.

יעקב מרגי: כשאני אומר תקצוב דיפרנציאלי, כן, מה לעשות, כי אם בני ביטון עם כל הרצון הטוב שלו, עם מה שאין לו ומה שיש לו עשה ממנו מערכת חינוך כזו כפי היא היום, תארו לכם שלבני ביטון היה אזור תעשייה יותר גדול והיו לו הכנסות מארנונה שהיו יכולים לתת לכם, במקום לשים את זה בפק"מים כמו רשויות אחרות, לתת לחינוך, 10% תוספת על מה שיש.

יעקב מרגי: מה כל מנהל בית ספר, מקס פרץ, עוד 10% מה היית עושה?

יעקב מרגי: אז זה לא הוגן.

יעקב מרגי: מדברים על הזדמנות שווה, עיריית ראשון לציון שהיא די חזקה, יש לה עודפים עד בלי די, הוא יכול להשקיע בחינוך, אז אני מקבל את אותה הזדמנות שיש לילד שגר בראשון?

יעקב מרגי: מישהו סופר לי את זה שאני שכן של הפזורה הבדואית ומה זה משליך על העיר שלי?

יעקב מרגי: מישהו מודד לי את זה?

יעקב מרגי: אז אני לא מסתתר, לא מצטנע, שלא יאהבו אותי הרשויות החזקות.

יעקב מרגי: אני אומר לך, אתם תקבלו גב חזק.

יעקב מרגי: אני יודע שמשתמשים בזה ואומרים לכם 'אל תסכסכו בתוך השלטון המקומי'.

יעקב מרגי: אני לא יודע איך, הקטע הזה, משרד החינוך אומר 'התחלנו בתקצוב דיפרנציאלי', אז הוא עושה את זה בכל מיני תוספות שהוא עושה, אבל אנחנו בשיטה הזו יוצרים עיוות כי זה לא הולך בפס רחב לכל התלמידים.

יעקב מרגי: התקצוב הדיפרנציאלי, נכון, בסעיפים מסוימים - - -

מירב בן ארי: בבתי ספר יסודיים ראינו את המדינה משקיעה - - - בתיכון יש בעיה.

יעקב מרגי: לכן אני אומר, צריך לעשות את זה בשום שכל.

יעקב מרגי: ולמה אני אומר?

יעקב מרגי: דווקא כי ראיתי פה מצוינות אני מדבר על תקצוב דיפרנציאלי.

יעקב מרגי: אני לא אומר כמעט יש מאין, אני לא אומר יש מאין כי המדינה משקיעה, אבל תארו לכם שהיו פה עוד יכולות.

מירב בן ארי: מזל שיש שר אוצר חברתי שמאמין ב - - -

יעקב מרגי: דיברנו על זה וצריך - - -

מירב בן ארי: זה רק מה שאני אומרת, שדיפרנציאציה זה חלק מסדר יום.

יעקב מרגי: וצריך לנצל את התקופה הזו.

יעקב מרגי: צריך לנצל את התקופה הזו כי באמת באמת כל השרים הכלכליים - - -

<בני ביטון: בקדנציה הבאה יהיה - - -

יעקב מרגי: עזוב, אני לא רוצה להיכנס לקטע פוליטי.

יעקב מרגי: אני רוצה לחתור לזה, אדוני ראש העיר, אמרתי, ראיתי את החינוך למצוינות, ראיתי את הדחיפה של החלש.

יעקב מרגי: לא הייתי סולח לעצמי אם לא היית מקדיש לתלמידים עם הצרכים המיוחדים.

יעקב מרגי: לא הייתי סולח לעצמי.

יעקב מרגי: אין מקום שאין בו, זה הקשיים האובייקטיביים.

יעקב מרגי: אדם יכול להיות רופא, היי טקיסט, עם אקזיט שיושב בבית עם כמה מאות מיליוני שקלים, אבל מה לעשות, יש ילד כזה, שלא שאל אותך ולא שאלו אותך והוא ילד והוא נשמה, צריך לתת לו.

יעקב מרגי: להביא אותו, להעצים, להוציא את המקסימום מכל ילד.

יעקב מרגי: מה שאי אפשר אי אפשר, אבל לתת.

יעקב מרגי: זה הקטע הזה של שוויון ההזדמנויות, החשיבה מחוץ לקופסה.

יעקב מרגי: אני אומר, רבותיי, אני אגואיסט, אני חוזר כמו מנטרה בדיונים, בחינוך צריך לחשוב מחוץ לקופסה.

יעקב מרגי: לכן אהבתי את היציאה של הקטע של לימוד עברית, כי לא בהכרח - - - חז"ל אומר, כשם שפרצופיהם שונים כך דעותיהם שונות.

יעקב מרגי: כך היכולות שלהם שונות, לא דומה אדם אחד לשני בשום תחום.

יעקב מרגי: בשום תחום.

יעקב מרגי: נכון, יש תורה, תורת לחימה, תורת איך מלמדים, יש תורה, אבל תמיד יש את היוצא מן הכלל, לא כולם שם.

יעקב מרגי: החוכמה והשכל לא נמצאים במקום אחד, צריך בחינוך לצאת מחוץ לקופסה ומצאתי את זה כאן.

יעקב מרגי: מכללת הסייבר.

יעקב מרגי: הנה, אני אומר לכם, רבותיי, הבוקר אמרתי ואני אחזור, כי לא כולם היו בפתיחה, אני מאלה שחושב שבצה"ל נושא הסיירות הוא הכרח ואנחנו כולנו יודעים מה הערך המוסף של הסיירות מכל חיל.

יעקב מרגי: הרי למה צריך סיירת בגולני?

יעקב מרגי: אם יש גולני - - -

<בני ביטון: אתה מדבר, היום זה רלוונטי, צריכים את הקומנדו היום.

יעקב מרגי: למה צריך סיירות ספציפיות בתוך הצנחנים?

יעקב מרגי: עורב, שקד?

יעקב מרגי: למה?

יעקב מרגי: אנחנו מזהים יכולות בקבוצה מסוימת ואני חושב שצריך, ועמירה, את חייבת להיות פרטנרית בקטע הזה.

יעקב מרגי: את חייבת להיות פרטנרית, זה צריך לבוא מלמטה.

יעקב מרגי: אנחנו, הפוליטיקאים, נתפסים ומיד בודקים איפה זה בא לך, מתחילים לעשות ניתוח סוציו, לא יודע, מכל הבחינות, מאיפה זה בא לך ומתחילים לקרר את זה.

יעקב מרגי: זה צריך לבוא מלמטה.

יעקב מרגי: מערכת חינוך איכותית כמו של דימונה יכולה לייצר כבר מכיתה י' סיירת שב-י"ג-י"ד יש תואר ראשון, אקדמי.

יעקב מרגי: אני אחזור על זה וזה אפשרי, רבותיי.

יעקב מרגי: אנחנו טובעים בסבך הנוסחאות, בסבך - - -

<בני ביטון: גברתי הדוברת, מפה ייצאו שתי אמרות, אחת, הקמת מכללת הסייבר ותואר ראשון בכיתה י"ג.

<בני ביטון: אנחנו פתחנו את זה.

<בני ביטון: עם זה תצא ועדת החינוך בראשותך.

יעקב מרגי: רבותיי, לא ייתכן, אני אומר לא בגלל ששמעתי את זה מראש העיר, לא ייתכן אם יש עיר פריפריאלית גיאוגרפית זאת דימונה.

יעקב מרגי: אומרים לי שבאר שבע כבר לא פריפריה, כי התשתיות מקצרות, אז זה חרב פיפיות.

יעקב מרגי: זה נכון, תשתיות איכותיות זה חרב פיפיות כי הפריפריה מתקרבת למרכז והמרכז מתקרב לפריפריה, לכן החשש שלנו שלא נירדם בשמירה ונביא את הפירות שאנחנו כולנו מייחלים מעיר הבה"דים, מהעברת בסיסי צה"ל לדרום, שלא נמצא פה איזה עיר עבודה וכולם הולכים לישון במרכז.

יעקב מרגי: אנחנו צריכים לתת להם אטרקציות מכל הבחינות פה, מערכת חינוך איכותית יש פה, צריך לשדרג אותה עוד קצת, יש פה תרבות פנאי, צריך להעצים את תרבות הפנאי, שירותי הבריאות ומקומות עבודה.

יעקב מרגי: ברגע שיש את שלושת הדברים האלה זה מביא אוכלוסייה.

יעקב מרגי: אחד הדברים שיכולים להביא, אין סיבה שבדימונה לא תקום מכללה כלשהי, אקדמית, אין שום סיבה.

יעקב מרגי: מדברים על מעצמת סייבר, באר שבע מעצמת סייבר, אין בעיה, שבאר שבע תספק לה את האקדמיה.

יעקב מרגי: אני אומר את זה, לא בגלל שאני יושב פה.

יעקב מרגי: אני אמרתי את זה, מי שזוכר, אם את זוכרת, אמרתי את זה ברהט, אם באר שבע חושבת להיות עיר מטרופולינית היא לא יכולה להסתכל בצורה אגואיסטית רק על באר שבע.

יעקב מרגי: מטרופולין יהיה חזק אם כל המטרופולין חזק.

יעקב מרגי: אם המטרופולין סביבה יהיה חלש, זה יהיה המטרופולין.

יעקב מרגי: חייב שכל המטרופולין יהיה חזק בהיררכיה.

יעקב מרגי: לכן באר שבע לא יכולה לשאוב את הכול, יש לה את האוניברסיטה, יש מכללות, לא אלמן ישראל.

יעקב מרגי: אנחנו מדברים על מכללה אקדמית, תארו לכם את דימונה מייצרת פה קמפוס של 2,000 סטודנטים.

יעקב מרגי: תתחילו לתרגם את זה, מה זה עושה, כוחות ההוראה, מכל הבחינות.

יעקב מרגי: תראו מה קרה לשדרות.

יעקב מרגי: לשדרות יש את כל הפרמטרים להיות במצוקה הכי קשה שיכולה להיות, היא לא שם.

יעקב מרגי: מצב ביטחוני קשה, תעסוקה, הכול, מכל הבחינות, ותראו מה קורה היום בשדרות.

יעקב מרגי: אני חושב שאם תצא מפה קריאה, אם חושבים להעביר את מרכז העצבים של הסייבר של מדינת ישראל לבאר שבע, האקדמיה של הסייבר, ולאו דווקא, לכל מה שיתפתח סביב המקצועות האלה, אפשר לחשוב להרים פה - - - מר נחום, אני קורא לתכנון יעד רציני, יסודי, לקיים סביב זה ישיבת עבודה ואחר כך אם צריך גם להתחיל לעבוד - - - ושוב תודה על הכול.

יעקב מרגי: אני עמדתי היום וראיתי, במשפט אחרון, וזו לא אמירה, מי שמכיר אותי, אני לא פופוליסט, אני חמש קדנציות בכנסת, ואני מאמין, אל תתביישו, שאם הייתי מסתובב ביניכם לא הייתם יודעים מי אני.

יעקב מרגי: ככה זה טוב, סימן שעוד לא עשיתי את הפדיחה של החיים.

יעקב מרגי: אני לא פופוליסט ואני אומר לכם, אם אתם שואלים אותי, הציונות לא חלפה מעל הראש שלי, אני אומר לכם חד משמעית, אם מדברים על חזון הנגב, אם רוצים שהזקן יהיה שמח, שיבוא.

יעקב מרגי: אם הייתי יכול להביא את הזקן לדימונה הוא היה קצת שמח.