ועדת הפנים והגנת הסביבה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 149, 2016-03-07 14:00

דוד אמסלם: רבותי, צהריים טובים.

דוד אמסלם: אנחנו מתכבדים לפתוח את ועדת הפנים והגנת הסביבה, ישיבה משותפת עם ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, בנושא יישום החלטת הממשלה מספר 716 בנושא הבאתם לישראל של אחרוני בני קהילות הממתינים באדיס אבבה ובגונדר.

דוד אמסלם: אני רק רוצה להקריא מהישיבה האחרונה שעשינו בשבוע שעבר את הסיכום, או את המכתב ששלחנו גם לראש הממשלה ולשר הפנים ולשר אלקין.

דוד אמסלם: ביום שני ה-7/3/16 בשעה 14:00 תתקיים ישיבה נוספת – זה היום, בה הוועדה מצפה לשמוע הצעה אופרטיבית מפי מנכ"ל משרד ראש הממשלה, ביחס להחלטה החד משמעית לקדם את החלטת הממשלה, כפי שהתקבלה ומבלי להטיל את האחריות על היבטים תקציביים אלה או אחרים.

דוד אמסלם: אז בבקשה, אודי, יש לך תשובה אלינו?

דוד אמסלם: או שאנחנו עומדים באותה נקודה התחלנו שבוע שעבר?

<אהוד פראוור: רבותי יושבי הראש, בישיבה הקודמת ולאור הדברים שנאמרו בה, ביקשתם לדעת מה היא תגובתו של משרד ראש הממשלה.

<אהוד פראוור: אני אכן העברתי את הדברים שנאמרו לממונים עלי ומכתבכם הגיע אליהם.

<אהוד פראוור: בנוסף למדתי שהעלית את הדברים בישיבה עם ראש הממשלה.

<אהוד פראוור: אני מבין לך בזאת את התשובה של משרד ראש הממשלה.

<אהוד פראוור: משרד ראש הממשלה, יחד עם משרד האוצר, יפעלו להכנסה מהירה לישראל של אלה הזקוקים יותר לאיחוד משפחות – קשישים, בודדים, חולים, ככל שהדרש יידרש, ובוודאי עד ל-500 איש.

<אהוד פראוור: כאשר מדובר באנשים המקבלים תמיכה מהארץ, כמו שהועלה פה בדיון האחרון, ובראש ובראשונה אלה צריכים להיות לנגד עינינו.

<אהוד פראוור: לגבי האחרים, אנחנו לא יכולים לפעול בניגוד לחוק.

<אהוד פראוור: חוק הנומראטור כאמור, תיקון מספר 49 לחוק התקציב, חל על אגף התקציבים כפי שהם יסבירו, כמו על משרד ראש הממשלה, והדבר צריך לבוא לידי ביטוי במסגרת דיוני תקציב 2017 ובמסגרת תכנית התקציב לשלוש השנים העוקבות – 2018, 2019 ו-2020.

<אהוד פראוור: זאת תשובתו של משרד ראש הממשלה.

דוד אמסלם: זאת תשובתו של ראש הממשלה?

עמר בר-לב: מזעזע.

<אהוד פראוור: זאת תשובתו של - - -

דוד אמסלם: אני שואל אם זאת תשובתו של ראש הממשלה.

דוד אמסלם: אגף תקציבים פה?

<לאה קריכלי: הוא עוד בדרך.

<לאה קריכלי: הוא עוד עולה את העלייה.

דוד אמסלם: אתה רוצה להתייחס?

עמר בר-לב: כן, זה פשוט מזעזע.

עמר בר-לב: זאת אומרת אנחנו שמחים שאת ה-500 איש וזקנים וקשישים וכן הלאה, המדינה תואיל בטובה להעלות, אבל זה לא יתכן שמדובר באלפי אנשים שמחכים לעלייה לישראל, ובמדינת ישראל שהיא קולטת עלייה וקלטה עלייה מאז ומתמיד, נקבל תשובה בירוקרטית כזאת, שזה לא בסעיף התקציב.

עמר בר-לב: ועוד ממי?

עמר בר-לב: מילא מאיזה משרד.

עמר בר-לב: ממשרד ראש הממשלה, שמפנה אותנו למשרד האוצר, שכבר בתשובה אומר זה ידון בתקציב 2017.

עמר בר-לב: זה פשוט לא מתקבל על הדעת.

עמר בר-לב: אי אפשר למרוח את הסיפור של ההעלאה שלהם, כמו שדובר כאן בישיבה הקודמת, על פני 5 שנים.

עמר בר-לב: סך הכל מדובר במספר אלפים בודדים, לא מדובר ב-100,000 איש.

עמר בר-לב: ומדינת ישראל ידעה גם לקלוט מיליון אנשים בתקופה מאד קצרה.

דוד אמסלם: אבל לא אתיופים.

עמר בר-לב: לצערי אתה צודק.

עמר בר-לב: אתה צודק וזה כואב וזה בלתי מתקבל על הדעת.

עמר בר-לב: לא יתכן במדינת ישראל שהיא מדינת הלאום של העם היהודי, שאנחנו גם נלחמים על רוב יהודי מובהק, לא יתכן שנקבל תשובה כזאת ולא יעלו אם לא מיד, אז תוך פרק זמן סביר, תכנית של 12 חודש, של 18 חודש.

דוד אמסלם: אני רוצה להסביר מה החלטת הממשלה.

דוד אמסלם: החלטת הממשלה, במדינת ישראל קשה להביא 9,000 יהודים, אז הם חילקו את זה לחמש שנים.

עמר בר-לב: לחמש שנים.

דוד אמסלם: לא משנה שלמדינת ישראל מגיעים עוד 30,000, או 35,000 כל שנה, נוחתים בנתב"ג, דופקים, אומרים הגענו, נא לתת לנו סל קליטה ואומרים להם אין בעיה.

דוד אמסלם: רק ה-9,000 האלה, קשה מאד, עוד לפני הנומראטור.

דוד אמסלם: חוק הנומראטור התקבל אחרי החלטת הממשלה.

דוד אמסלם: אז הם החליטו גם שחוק הנומראטור תופס גם לגבי אותה החלטה.

דוד אמסלם: אני מניח שלגבי החלטות אחרות זה לא קורה.

דוד אמסלם: כן, בוודאי.

דוד אמסלם: אז לכן אני רוצה להכניס את הקונטקסט.

דוד אמסלם: זה לא 9,000 בשנה.

עמר בר-לב: לא, לא.

עמר בר-לב: ברור, ברור.

עמר בר-לב: בסך הכל מדובר ב-9,000.

דוד אמסלם: תוך 5 שנים.

עמר בר-לב: כן, כן, ברור.

עמר בר-לב: אז דובר על כאילו 2,000 כל שנה במשך חמש שנים.

עמר בר-לב: זה לא מתקבל על הדעת במדינת ישראל, מדינת הלאום של העם היהודי.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: חברת הכנסת שלי יחימוביץ', בבקשה.

שלי יחימוביץ': קודם כל, לפני הכל אני רוצה להגיד לשניכם, לך דודי וגם לך אברהם נגוסה, שהפעילות שלכם בעניין הזה היא באמת ראויה לציון, וגם ההישגים שכבר הבאתם, כמו החלטת הממשלה, גם הם, צריך להזכיר אותם, כי זה לא קרה קודם ואני מאד מאד מכבדת את זה.

שלי יחימוביץ': הסיפור של הנומראטור הוא פשוט מעורר חלחלה, ולא נותר אלא לברך על זה שחוק הנומראטור נחקק אחרי הקמת המדינה, כי גם הקמת מדינת ישראל לא הייתה עומדת בחוק הנומראטור.

שלי יחימוביץ': גם הקמת צה"ל, גם הקמת מערכת החינוך, גם לא אבא שלי בשנת 1948 ולא אמא שלי בשנת 1956 היו עולים אם היה חוק הנומראטור, בטח לא גלי העלייה כמו גל העלייה ממרוקו, ובטח לא כמו גל העלייה בראשית שנות ה-90 מחבר העמים.

שלי יחימוביץ': לא הייתה לנו מדינה עם חוק הנומראטור.

שלי יחימוביץ': מה זה המדינה?

שלי יחימוביץ': המדינה זה חנות מכולת שיש לה תקציב ואז צריך לעמוד במסגרת התקציב?

שלי יחימוביץ': או מדינה זה דבר עם החזון הציוני שמניע אותו ועל בסיס החזון הציוני אנחנו מקבלים החלטות פורצות דרך ואחר כך מחפשים מימון.

שלי יחימוביץ': הרי כל מבצע, ונגיד עכשיו נידרש למבצע כמו מבצע צוק איתן.

שלי יחימוביץ': לפי חוק הנומראטור, אי אפשר לצאת למבצע צוק איתן.

שלי יחימוביץ': כל התפיסה הזאת היא תפיסה פשוט מעוותת מבחינה אידיאולוגית.

שלי יחימוביץ': זה דבר שנשמע כמו בדיחה רעה, באמת.

שלי יחימוביץ': פשוט כמו בדיחה.

שלי יחימוביץ': כל דבר שקשור בחזון הציוני, לא רלבנטי בגלל חוק הנומראטור.

שלי יחימוביץ': ואני חייבת לומר בצער ובכאב, היהודים שנמצאים בגונדר ובאדיס, שאולי בשביל המדינה, או בשביל גורמים מסוימים הם לא מספיק יהודים, הם יותר יהודים מאשר הרבה אנשים שחיים כאן במדינת ישראל, והיחס, הסלקציה הזאת באיך מיישמים את חוק השבות, יש בה גזענות.

שלי יחימוביץ': פשוט גזענות.

שלי יחימוביץ': אין מילה אחרת.

שלי יחימוביץ': פשוט אין מילה אחרת.

שלי יחימוביץ': כל התבחינים האלה, האם לבדוק בציציות את מידת היהדות ועוצמת היהודים והאם זה משתלם כלכלית או לא משתלם כלכלית.

שלי יחימוביץ': האם הם מספיק יהודים כדי שזה ישתלם כלכלית.

שלי יחימוביץ': זה דבר שהוא פשוט מכוון ספציפית לקבוצה אחת ומעבר לעוול הנורא שנעשה למי שמחכים שם כבר שנים ונושאים את פניהם אל מדינת ישראל ולעוול שנעשה לבני משפחותיהם כאן, חלקם משרתים בצבא, יש כאן גם מסר שהוא מאד מאד מזיק ומאד מדכא, בכלל, בטח לקבוצה של יוצאי אתיופיה בישראל, אבל בכלל לכל אזרחי מדינת ישראל.

שלי יחימוביץ': הרי כולנו או מהגרים או בני מהגרים או נכדים של מהגרים.

שלי יחימוביץ': אז מה הדבר הזה אומר?

שלי יחימוביץ': שיש מהגרים ששווים יותר ומהגרים ששווים פחות?

שלי יחימוביץ': אנשים שכן זכאים לעלות למדינת ישראל ושלא זכאים?

שלי יחימוביץ': בעיני חוק השבות גובר על חוק הנומראטור, ובאופן כללי, אני חושבת שזה פשוט מעורר פלצות הנימוק הזה, ואני ממש מפצירה בכם להמשיך בפועלכם המבורך מאד.

שלי יחימוביץ': בעניין הזה אין קואליציה ואופוזיציה.

שלי יחימוביץ': אנחנו פשוט אתכם במאבק שלכם.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: רק רציתי לשאול אותך, אודי, לגבי ה-500 שאתם החלטתם, איך אתם עומדים בחוק הנומראטור לגבי ה-500?

דוד אמסלם: הרי אם יש עיקרון, אז בוא נבין אותו.

דוד אמסלם: או ששם יש כסף.

<אהוד פראוור: קודם כל מדובר במעט מאד כסף, בכסף ש - - -

דוד אמסלם: מה זה מעט מאד?

<אהוד פראוור: אני תיכף אגיד לך.

<אהוד פראוור: בסך הכל מדובר בכל שנות הנומראטור על 107 מיליון שקלים.

דוד אמסלם: 500 איש?

<אהוד פראוור: כן, משהו כזה.

דוד אמסלם: על פי החשבון, כמה יעלו 2,000 איש?

<אהוד פראוור: עשינו את החשבון הזה.

דוד אמסלם: טוב.

<קריאה: אז איך הגעתם ל-2.4 מיליון שקלים?

<אהוד פראוור: לא קשור, אנחנו מדברים על 500 איש שהם גם בחלקם הגדול לא משפחות.

<אהוד פראוור: מדובר בתיקון לא גדול שאפשר לעשות אותו בלי להפוך את סדרי התקציב לשנים הבאות, ולכן זה נראה מעשי.

<אהוד פראוור: אני אגיד גם עוד משהו, היות שממה שאתה מבין הכוונה היא להביא את כל הנושא הזה לדיון קצר לקראת תקציב 2017, אנחנו חשבנו שלא טוב שאנשים שהם במצב היותר קשה, ימתינו עד שזה יקרה, ורצינו קודם כל להביא אותם.

<אהוד פראוור: אני חושב שהלחצים הגדולים ביותר זה שם ורצינו להקל ככל האפשר בלחצים המיידיים, על הרבה מאד משפחות ומתוך הרבה דברים שאנחנו מכירים ומוקירים, זו יכולה להיות הקלה גדולה.

<אהוד פראוור: ולכן אמרנו שעד שהדבר יגיע לדיונו בתקציב 2017 והשנים העוקבות, בואו נתחיל קודם כל לעשות מעשה ונטפל בקבוצה החלשה יותר.

דוד אמסלם: דרך אגב, אני רוצה לך, כולם שם חלשים, אבל אני גם לא מקבל את זה.

דוד אמסלם: אני חושב שזו גם בושה לאינטליגנציה וזו גם בושה בכלל שנתתם תשובה מהסוג הזה.

דוד אמסלם: אתם לא מתביישים?

דוד אמסלם: מה, אתם פה סוחרים עכשיו באיזה מספרים קטנים?

דוד אמסלם: בואו קחו 30 פה, כאילו אנחנו מדברים על איזה שקי תפוחי אדמה?

דוד אמסלם: אני מתבייש מהתשובה שלך.

דוד אמסלם: אני אגיד לך את האמת, אני גם לא ציפיתי לתשובה כזאת.

דוד אמסלם: אני דיברתי עם ראש הממשלה.

דוד אמסלם: לפני שאני אסכם את העניין, אני רוצה לשמוע את האוצר כאן.

דוד אמסלם: אני עדיין רוצה לחזור לחוק הנומראטור.

דוד אמסלם: תראי, אני הולך לעשות שבוע הבא כנראה, או עוד שבועיים, דיון על חוק המים.

דוד אמסלם: אנחנו הולכים שם להוריד את תעריפי המים.

דוד אמסלם: מאיפה אתם מתכוונים להביא את הכסף על חוק הנומראטור?

<רבקה לויפר: כל נושא ברור שהוא נבחן לגופו.

<רבקה לויפר: אני רק רוצה פה לתקן איזו שהיא טעות שאני חושבת שנעשתה.

<רבקה לויפר: האוצר פה לא מסרב.

<רבקה לויפר: לאוצר יש כללים שהוא עובד לפיהם, שהכנסת קבעה את הכללים.

<רבקה לויפר: זאת אומרת אין כאן עניין לאוצר.

<רבקה לויפר: יש פה ממשלה שיש לה סדרי עדיפות.

<רבקה לויפר: האוצר הוא לא איזה מין-.

<רבקה לויפר: מאד קל לבוא ולהגיד האוצר מסרב.

<רבקה לויפר: האוצר עובד לפי כללים, לפי החוק שנקבע.

דוד אמסלם: אבל אני גם הבנתי ממך, וככל שחשבתי על העניין, את עצמך לא מבינה את החוק בגלל שאני לא מבין אותו.

דוד אמסלם: אני אסביר גם למה.

<רבקה לויפר: אפשר להגיד.

דוד אמסלם: הרי המדינה כל היום מקבלת החלטות לחדשות לבקרים.

דוד אמסלם: אם עכשיו למשל, כמו שאמרה חברת הכנסת שלי יחימוביץ', חס ושלום מחר פתאום יסתבר שצה"ל צריך לצאת למבצע.

דוד אמסלם: נעצור את הכל, נביא את חוק הנומראטור ונגיד רבותי, אין מקורות, חכו כאן עד שנה הבאה, נתקצב את זה ואז נצא למבצע?

<רבקה לויפר: אז רגע - - -

דוד אמסלם: או ששם תמצאו כבר את הכסף ומהר מאד.

<רבקה לויפר: אז אני אחזור גם על ההסבר שנתתי פה בשבוע שעבר.

<רבקה לויפר: חוק הנומראטור מגביל את עבודת הממשלה.

<רבקה לויפר: כלומר, יש חקיקה, כשנסעתי שמעתי שדיברת על חוק השבות.

<רבקה לויפר: לדוגמא יש חוק סל קליטה.

<רבקה לויפר: חוק הנומראטור לא נוגע לחוק סל קליטה.

דוד אמסלם: למה?

דוד אמסלם: אם את באה מהזווית של הכסף, למה לא?

<רבקה לויפר: אני באה מהזווית של החוק.

<רבקה לויפר: החוק מדבר על זה שממשלה שרוצה להחליט החלטה שמחייבת את השנים הבאות, צריכה להצביע על המקור התקציבי.

<רבקה לויפר: זה מה שהחוק הזה אומר, זה החוק שאושר בכנסת, שבעצם יש כאן הגבלה של עבודת הממשלה.

<רבקה לויפר: עכשיו כאן אפשר להחליט המון החלטות.

<רבקה לויפר: אפשר לשנות סדרי עדיפות, אפשר להחליט על מקורות.

<רבקה לויפר: יש מנעד של צעדים שאפשר לעשות - - -

דוד אמסלם: לא, שאלתי אם מחר, אם פתאום מתרקם עלינו מצב קשה וצה"ל צריך לצאת למבצע שעולה מיליארד שקלים ליום.

דוד אמסלם: מאיפה אתם מביאים את הכסף?

דוד אמסלם: או שאומרים לצבא תעצרו, אל תצאו - - -

<רבקה לויפר: יש סייגים.

דוד אמסלם: שנייה, לא, השאלה אם יש דיון כזה, מתכנסים, עושים דיון, אומרים אי אפשר, שיש לנו חוק נומראטור.

דוד אמסלם: לכו עכשיו תביאו את הכסף ותחזרו בעוד שבועיים כדי שנדון.

<רבקה לויפר: שוב, אז בוודאי שהממשלה תקיים דיונים במצבים כאלה.

<רבקה לויפר: גם החוק בעצמו מגדיר איזה דברים הם - - -

דוד אמסלם: ואיך הוא מגדיר את הנושא של העלייה?

<רבקה לויפר: אז שוב, אז אני מסבירה.

<רבקה לויפר: דברים שהם מתוקף חקיקה, אין כאן חוק הנומראטור - - -

דוד אמסלם: לצאת למבצע צבאי זה מתוקף חקיקה?

<רבקה לויפר: יש כל מיני חוקים שקשורים גם לזה.

<רבקה לויפר: אני באמת לא רוצה - - -

דוד אמסלם: שאלתי.

דוד אמסלם: או ש - - -

<רבקה לויפר: אני לא רוצה להתייחס למבצע צבאי, זה לא התחום שלי ואני בטוחה גם שיש תשובות טובות.

<רבקה לויפר: אני יכולה לבדוק ולהחזיר, אבל אין כאן - - -

שלי יחימוביץ': חוק הנומראטור יותר חזק מחוק השבות?

<רבקה לויפר: לא.

<רבקה לויפר: אמרתי מקודם – לא.

דוד אמסלם: הם לא עולים מתוקף חוק השבות, הם עולים מתוקף חוק ה - - -

<רבקה לויפר: חוק הנומראטור, כל המשמעות שלו, הוא מגביל את עבודת הממשלה.

<רבקה לויפר: זאת אומרת חוק אחר, יש חוק השבות, יש חוק סל קליטה, יש כל מיני חוקים שקיימים, הנומראטור לא חל עליהם.

דוד אמסלם: כן, אבל אני אומר, אם למשל - - -

<רבקה לויפר: רק על החלטה שמתקבלת במהלך השנה והוא בא למנוע מצב שבו ממשלות היו מחליטות החלטות שמחייבות את הממשלות הבאות - - -

שלי יחימוביץ': אבל זאת לא תשובה.

שלי יחימוביץ': את לא עונה לשאלה.

שלי יחימוביץ': האם חוק הנומראטור חזק מחוק השבות?

<רבקה לויפר: לא.

דוד אמסלם: לא, אני אענה לך, שלי.

דוד אמסלם: הם לא עולים מתוקף חוק השבות.

דוד אמסלם: זו הבעיה פה.

שלי יחימוביץ': חבל מאד.

דוד אמסלם: הרי חוק הנומראטור בא מזווית הכסף, הוא לא בא מזווית החוק.

דוד אמסלם: הוא בא להסדיר מצב שכאילו ממשלה לא תתכנס להתחייבויות רב שנתיות ותכניס בעצם את המדינה לאיזו שהיא התחייבות.

דוד אמסלם: יש בזה היגיון, אבל מה?

דוד אמסלם: כל הסיפור של החוק הזה לדעתי הוא בא עקום.

דוד אמסלם: אלף גם בתקציב יש התחייבויות.

דוד אמסלם: כל נושא התחייבות, כל נושא תשתיתי זה נושא רב שנתי ובמסגרת התקציב יש התחייבויות.

דוד אמסלם: התקציב מתחיל מההתחייבויות.

דוד אמסלם: זה פעם אחת.

דוד אמסלם: פעם שנייה, אם אתה רוצה להגביל את זה, אז אתה מגביל את זה כמו שהגבילו את התקציב בפריצה שלו, 3% למשל גירעון, אפשר בעצם לקחת את ההתחייבויות ולהגיד אי אפשר להתחייב ליותר מ-5% מסך הכל התקציב.

דוד אמסלם: אבל בוודאי ובוודאי, אנחנו צריכים עכשיו לחשוב מה יהיה-.

דוד אמסלם: נניח שאנחנו רוצים עכשיו לייצר החלטה שהמשמעות שלה שישלמו אותה בשנת 2019.

דוד אמסלם: אז אם אני ראש הממשלה ואני רוצה לקדם את זה, אני אומר לכם, חוק הנומראטור שלי, בשנת 2019 תעשו קיצוץ רוחבי לכולם וזה הכסף ועכשיו תצאו לביצוע.

דוד אמסלם: הרי אין לזה משמעות אופרטיבית אמיתית.

שלי יחימוביץ': אפשר גם להגדיל בפרומיל את הגירעון - - -

דוד אמסלם: לא, אני אומר נניח שאי אפשר.

עמר בר-לב: לא, אפשר גם לבטל את משרד האוצר, אם הם לא יודעים לעשות סדרי עדיפויות ולא יודעים מה עדיף על מה.

עמר בר-לב: בואו נבטל את משרד האוצר.

דוד אמסלם: לא, אני אומר דבר אחר - - -

שלי יחימוביץ': דודי, זה כסף קטן.

שלי יחימוביץ': זה מקומם כאן גם.

דוד אמסלם: כן, אני אומר מעבר לכסף הקטן, אני בא כרגע לרעיון.

שלי יחימוביץ': אגב, זה ראוי גם לכסף גדול.

דוד אמסלם: נכון.

דוד אמסלם: חוק הנומראטור לא בא לפתור שום דבר, בגלל שבסופו של דבר מי שרוצה לייצר החלטה והוא בעצם הבן אדם שמחליט, אז הוא תמיד ימצא את המקור.

דוד אמסלם: יגיד להם רבותי, באותה שנה תקצצו פלט ככה וככה, והם מתקדמים היום.

דוד אמסלם: הרי ההוצאה היא היום.

שלי יחימוביץ': רזרבות.

שלי יחימוביץ': עוד פרומיל של גירעון.

דוד אמסלם: כן.

דוד אמסלם: אבל עזבו, לכן אני - - -

שלי יחימוביץ': יש מקורות תקציביים בשפע.

עמר בר-לב: אבל זה תירוץ.

עמר בר-לב: זה תירוץ.

דוד אמסלם: יפה.

דוד אמסלם: מה שמפריע לי בכל העניין, שמעמיסים על כל תקציב מדינת ישראל, את כל הצרות ב-20 שנה הקרובות, על ה-9,000 יהודים האלה, כאילו שזו הבעיה שלנו במדינת ישראל.

דוד אמסלם: אין לנו כלום, רק החברה' האלה, כל הגירעונות זה הם, כל הצרות העתידיות זה הם.

דוד אמסלם: צה"ל צריך כנראה להתחמש ואין לו כסף, זה הם.

דוד אמסלם: הכל זה הם.

<רבקה לויפר: כן, אבל השאלה אם הבנת את זה ממשהו שאני אמרתי?

<רבקה לויפר: כי זה לגמרי לא מה שאני אומרת.

דוד אמסלם: לא, אני מבין ש - - -

<רבקה לויפר: כי בסוף זה יכול להיעשות על ידי הממשלה.

דוד אמסלם: לא הבנת.

דוד אמסלם: אני אומר דבר מאד פשוט, חוק הנומראטור - - -

שלי יחימוביץ': הטענות לא מכוונות כלפיך.

דוד אמסלם: אני לא טוען כלפייך אבל את פה, אז אני רוצה להסביר לך שאת לא מבינה עצמך את העניין.

דוד אמסלם: בגלל שחוק התקציב הוא חוק שבא היום, בשנה הזאת, אז אם אסור לחרוג מהתקציב, גם ראש הממשלה לא יכול לחרוג.

דוד אמסלם: ואז באים ואומרים לו תשמע, זה השנה.

דוד אמסלם: תחליט מה אתה רוצה – אחד F16 או אחד עלייה?

דוד אמסלם: אז הוא שוקל ואומר אוקיי, נעשה ככה וככה השנה.

דוד אמסלם: לגבי שנת 2018, אם ההחלטה היא היום לגבי שנת 2018, שהיא לא קיימת לא מבחינת ההכנסות, לא הוצאות, אנחנו לא יודעים מה יש שם, אז תגידו לו אדוני ראש הממשלה, מה יהיה בשנת 2019?

דוד אמסלם: אז הוא יגיד לכם – תעשו קיצוץ רוחבי בשנת 2019 בסכום של המיליארד שקלים האלה.

דוד אמסלם: ואז אתם תצאו, תגידו אוקיי, תודה, באמת פתרת לנו את בעיית חוק הנומראטור, נתקדם.

דוד אמסלם: הרי נגיע לשנת 2019, בונים תקציב מאפס.

דוד אמסלם: מה זה משנה מה אמרו עכשיו?

דוד אמסלם: ההכנסות שונות, ההוצאות שונות.

דוד אמסלם: מתחיל תקציב אפס.

<רבקה לויפר: אבל זהו, שזה לא באמת מתחיל תקציב אפס.

דוד אמסלם: אז מה מתחיל?

<רבקה לויפר: מה שקרה במדינת ישראל בשנים האחרונות, זה שיש גידולים שאנחנו יודעים עליהם כבר מראש.

<רבקה לויפר: נולדים ילדים, מספר הזקנים גדל, זאת אומרת נוצרים - - -

שלי יחימוביץ': הטייס האוטומטי.

<רבקה לויפר: כן, עניין של איזה שהוא טייס אוטומטי, כמו שחברת הכנסת אמרה.

<רבקה לויפר: וכשמקבלים החלטות, אי אפשר לא לקחת את זה בחשבון.

<רבקה לויפר: והנומראטור, מה שהוא עושה פעם ראשונה, מכניס את כל מה שנקרא טייס אוטומטי לאיזה שהוא סדר ומשקף לממשלה מה קורה בשנים הקרובות.

<רבקה לויפר: כשהממשלה באה לקבל החלטה שמחייבת את השנים הקרובות, היא צריכה להביא בחשבון מאיפה היא מביאה את זה.

<רבקה לויפר: זה אפשרי, - - - - - - וצריך לעשות את זה.

דוד אמסלם: רק שנייה, אבל אני מסביר עוד פעם.

דוד אמסלם: אני לא רוצה לדון כאן כרגע על חוק הנומראטור.

דוד אמסלם: אני מציע לכם באוצר, אתם תחשבו מה חוק הנומראטור.

דוד אמסלם: לדעתי אתם לא יודעים להפעיל אותו בכלל.

דוד אמסלם: זו התחייבויות.

דוד אמסלם: יש התחייבויות רב שנתיות, גם היום.

דוד אמסלם: היום ממשלת ישראל רוצה לעשות רכבת אילת תל אביב.

דוד אמסלם: היא עושה תכנית רב שנתית, אומרת 20 מיליארד שקלים, אני עושה את זה חמש שנים, מחלקים.

דוד אמסלם: אז זה נכנס אצלך בסעיף התחייבויות, בלי נומראטור.

דוד אמסלם: כתוב לך.

<רבקה לויפר: נכון, זה היה עד לפני - - -

דוד אמסלם: דקה.

דוד אמסלם: עכשיו נניח היום אתם באים ורוצים לדעת מה המקור של שנת 2019.

דוד אמסלם: של השנה אין בעיה, בגלל שאנחנו מדברים על השנה.

דוד אמסלם: שנה הבאה אנחנו לא יודעים.

דוד אמסלם: אז אם אני רוצה לקדם את העניין, אני נותן לך תשובת אגב, תעשי קיצוץ רוחבי בסוף.

דוד אמסלם: שנה הבאה נעשה קיצוץ רוחבי ויהיה בסדר.

דוד אמסלם: אנחנו מתקדמים.

דוד אמסלם: שנה הבאה אנחנו מגיעים, ההתחייבויות היא אותה התחייבות.

דוד אמסלם: אנחנו הרי לא מדברים על ההתחייבות.

דוד אמסלם: אנחנו מדברים על ההכנסות.

דוד אמסלם: אנחנו לא מדברים על ההוצאות.

דוד אמסלם: צד ההוצאות כבר קבעתי אותו.

דוד אמסלם: צד ההכנסות אני מתחיל להתעסק איתו.

דוד אמסלם: ואז שנה הבאה אני מגיע ואני יודע שיש התחייבות של רכבת ויש התחייבות פה ומתחילים, עוד שר, את זה אנחנו מכירים.

דוד אמסלם: הרי ברוב התקציב הוא קשיח, מכירים את הכל.

דוד אמסלם: בדלתא אנחנו מביאים את זה לפה.

דוד אמסלם: אין לנו ברירה.

דוד אמסלם: הרי זה לא חוסך שום דבר.

דוד אמסלם: זה חוסך רק דבר אחד, ממה שאני מבין, שאם ראש הממשלה לא רוצה לקדם נושא, אז הוא צועק נומראטור.

דוד אמסלם: יש לו סיבה.

דוד אמסלם: מה לעשות?

דוד אמסלם: כשהוא רוצה אין נומראטור, אני מבטיח לך.

דוד אמסלם: בגלל שהוא קובע.

עמר בר-לב: דודי, אם אני יכול להוסיף - - -

דוד אמסלם: אם אני אגיד לך עכשיו תקצצי.

דוד אמסלם: אני פותר לך את הנומראטור, תקצצי 2016, 2017, 2018 - קיצוץ רוחבי בכל סעיפי הממשלה.

דוד אמסלם: הנה, פתרתי לך את הבעיה.

<רבקה לויפר: אם הממשלה תקבל כזאת החלטה - - -

דוד אמסלם: יפה, אבל הממשלה קיבלה החלטה כדי ליישם אותה.

דוד אמסלם: היא קיבלה החלטה.

דוד אמסלם: היא לא צריכה לקבל שתי החלטות.

דוד אמסלם: היא קיבלה החלטה אחת.

דוד אמסלם: ומפה הפקידים צריכים ליישם אותה.

שלי יחימוביץ': נכון.

דוד אמסלם: אז זה מה שמכעיס אותי פה בכל העניין.

עמר בר-לב: זה נכון, אבל תראה, דודי, יש כאן עניין ערכי.

עמר בר-לב: זאת אומרת אי אפשר להשוות את הדוגמא שנתת, של רכבת תל אביב אילת להעלאת יהודים למדינת ישראל.

עמר בר-לב: יש כאן עניין ערכי.

עמר בר-לב: אני חושב שהתפקיד שלנו בוודאי בכנסת לקבוע את הערכים שלאורם מדינת ישראל תתפתח, וכנ"ל משרד ראש הממשלה והממשלה כולה.

עמר בר-לב: עכשיו, גם ראש הממשלה מתחמק כאן מאחריות.

עמר בר-לב: ברגע שהוא שולח, לפי מה ששמענו כאן את התשובה לדיוני תקציב 2017, אז במקום לדפוק על השולחן כמו שאתה דופק ואומר יש כבר החלטת ממשלה, אתם הפקידים עכשיו תמצאו את הפתרון - - -

דוד אמסלם: בוודאי.

עמר בר-לב: אז הוא שולח לתקציב 2017.

עמר בר-לב: זה בלשון המעטה לא ראוי וזה כסף קטן וזה ממש ביזיון שאנחנו עוסקים כאן כבר דיון שני ויותר, על נושא כל כך עקרוני וערכי.

דוד אמסלם: בבקשה, אברהם.

אברהם נגוסה: טוב, תראו, אני חושב שפה מרמים אותנו.

אברהם נגוסה: זו המילה.

אברהם נגוסה: מה שנאמר לנו גם בשבוע שעבר על ידי השרים, כולל ראש הממשלה, זה לא הכיוון.

אברהם נגוסה: ואני חושב שפה משקרים לנו, מרמים אותנו וזה לא ילך.

אברהם נגוסה: אמרת, חברת הכנסת בר-לב, זה עניין ערכי.

אברהם נגוסה: אני מסכים איתך, עניין ערכי, אבל כנראה העניין הערכי מוגבל בגיאוגרפיה.

אברהם נגוסה: כנראה שרק לאירופה ולאמריקה ולרוסיה העניין הערכי עובד.

אברהם נגוסה: גם הצבע.

אברהם נגוסה: ולכן זו בעיה.

אברהם נגוסה: החוק הזה שמדובר, הוא בכלל לא רלבנטי.

אברהם נגוסה: בכלל לא רלבנטי.

אברהם נגוסה: כתוב בחוק, החוק יחול בשנת 2017, נקודה.

אברהם נגוסה: אנחנו מדברים על תקציב של שנת 2016.

אברהם נגוסה: בתקציב שנת 2016 יש אפשרות להביא את האנשים האלה.

אברהם נגוסה: ולכן אתם מחפשים תירוץ, אז אתם מצאתם מקלט ולא ניתן לכם להשתמש במקלט הזה.

אברהם נגוסה: הדבר השני, לגבי 500 נפש שדובר פה, 500 משפחות או נפש, אורי?

עמר בר-לב: נפש.

<אהוד פראוור: נפש.

<אהוד פראוור: זה בעיקר בודדים.

דוד אמסלם: אולי תעלו קצת?

דוד אמסלם: בואו נדבר.

דוד אמסלם: אולי תעלו קצת?

דוד אמסלם: נשלם לכם טיפה, אולי תעלו קצת?

דוד אמסלם: מה אתה אומר?

אברהם נגוסה: העניין הערכי הפך לעוד שוק עגבניות ובצל.

<אהוד פראוור: לא, זה לא שוק.

אברהם נגוסה: זה כן, זה מה שאתם עושים אותו.

<אהוד פראוור: סליחה רגע.

<אהוד פראוור: תן לי לומר.

אברהם נגוסה: זה מה שאתם עושים אותו.

אברהם נגוסה: עניין הציונות הפך לעניין של משרד רואה חשבון, ואז אתם עושים את החישובים פלוס מינוס.

אברהם נגוסה: אתם שכחתם רק שמדובר פה בחיי אדם.

אברהם נגוסה: אנשים מתים.

אברהם נגוסה: בן אדם שהיה פה ודרש את הבת שלו, היחידה שנשארה בגונדר, הוא היום מת.

אברהם נגוסה: הוא ייקבר היום או מחר.

אברהם נגוסה: זה מה שאני קיבלתי.

אברהם נגוסה: הוא נדרס.

עמר בר-לב: אז היא גם לא עונה על הקריטריון של קרובי משפחה בארץ, כי הוא נהרג.

אברהם נגוסה: כן.

עמר בר-לב: לאן הגענו?

אברהם נגוסה: הנה, עכשיו לפי החשבון שלהם מינוס אחד.

אברהם נגוסה: בסדר?

אברהם נגוסה: זה יספק אתכם?

אברהם נגוסה: לפני שבועיים גם כך היה בחור שדיבר פה, ואחר שלו נפטר בגונדר.

אברהם נגוסה: אז אני אומר פה, אנחנו מדברים פה על חיי אדם, שאנשים יום יום מתים, ואתם פה עוסקים בעניין של, הייתי אומר פשוט לא יאומן.

אברהם נגוסה: זה לא בני אדם שיכולים לעשות את הדברים האלה.

אברהם נגוסה: לגבי ה-500, אנחנו לא יודעים.

אברהם נגוסה: עכשיו הם יכולים להגיד 500, משרד הקליטה יכול להגיד אני לא אתן להם סל קליטה.

אברהם נגוסה: כי לפני כמה שנים שר הפנים אלי ישי אישר 90 אנשים, נתן להם אישור עלייה, עד היום הם לא באו.

אברהם נגוסה: הנה, חלק מהמשפחות נמצאות פה.

אברהם נגוסה: למה לא באו?

אברהם נגוסה: שאחרי שהם החזיקו את אישור העלייה, למה?

אברהם נגוסה: כי משרד הקליטה אמר אנחנו לא ניתן להם סל קליטה.

אברהם נגוסה: אז הסוכנות אמרה – אם אין סל קליטה, אנחנו לא נטיס אתכם לארץ.

אברהם נגוסה: אז עדיין האנשים האלה תקועים.

אברהם נגוסה: גם לגביהם, אתה לא פרטת האם משרד הקליטה ייתן להם סל קליטה או לא.

אברהם נגוסה: זה יהיה אותו סיפור.

אברהם נגוסה: עכשיו אתה אומר את זה, אבל האנשים לא יעלו.

אברהם נגוסה: נציגת האוצר ונציגי משרד ראש הממשלה, אני רוצה לדעת האם מה שאתם אמרתם לנו הוא על דעתם של ראש הממשלה ועל דעתו של שר האוצר.

אברהם נגוסה: אני רוצה לשמוע.

אברהם נגוסה: האם שר האוצר נתן הוראה כזו?

אברהם נגוסה: האם ראש הממשלה נתן הוראה כזו?

אברהם נגוסה: אני רוצה לשמוע מכם, לפני שאני ממשיך.

<אהוד פראוור: התשובה להבנתי, שמנכ"ל משרד ראש הממשלה דיבר עם ראש הממשלה.

<אהוד פראוור: אני לא יודע מה היה ביניהם, אבל זאת התשובה שהוא נתן לי.

דוד אמסלם: זאת התשובה של ראש הממשלה?

<אהוד פראוור: זאת התשובה שקיבלתי ממנכ"ל משרד ראש הממשלה, כשביקשתי הנחיה לדיון היום.

<אהוד פראוור: - - - כל החלופות - - -

דוד אמסלם: אני רוצה להציע את ההצעה הבאה.

דוד אמסלם: מבחינתי אתה משוחרר מהדיון.

דוד אמסלם: תן לי תשובה בשעה ארבע האם זו עדיין עמדת ראש הממשלה.

דוד אמסלם: אני לפי זה אחליט מה אנחנו עושים.

<אהוד פראוור: טוב.

אברהם נגוסה: כנ"ל גם.

דוד אמסלם: אני רוצה לשמוע רק את משרד ראש הממשלה.

דוד אמסלם: משרד האוצר לא מעניין אותי פה.

דוד אמסלם: רק משרד ראש הממשלה.

דוד אמסלם: בבקשה, רבותי, מישהו מהחברים רוצה להתבטא בנושא?

<יצחק מולה: כן.

<יצחק מולה: אודי, לפני שאתה הולך, אני רוצה להגיד כמה דברים.

<יצחק מולה: למה שאתם עושים יש שם.

<יצחק מולה: קוראים לזה מכונת דילול.

<אהוד פראוור: בסדר, עזוב, הוא משוחרר מבחינתי כרגע.

<אהוד פראוור: יותר כדאי שאני אעשה כרגע מה שביקשו ממני.

<יצחק מולה: לא עושה כלום.

<יצחק מולה: למה שהם עושים יש שם ולא צריך להתבייש להגיד אותו – זה מכונת דילול.

<יצחק מולה: הם מחכים שהאוכלוסייה תקטן ואז אולי יעלו אותם וזה ישתרך על כמה שנים.

<יצחק מולה: אני הייתי בשוק, הייתי מופתע ולא מופתע.

<יצחק מולה: מה כבר אפשר לצפות מהם?

<יצחק מולה: הם הרי שנים עושים.

<יצחק מולה: אודי פראוור ומשרדי ראש הממשלה, שזה חביב קצב, שלא נמצא פה, כי הוא תמיד מתחבא, מגישים תכניות כושלות כבר למעלה מ-8 שנים כלפי יוצאי אתיופיה.

<יצחק מולה: זה לא יכול להיות שהם עדיין יושבים במשרדים האלה.

<יצחק מולה: כאילו, מה נסגר פה?

<יצחק מולה: לא יכול להיות שאוכלוסייה שלמה סובלת מהם ואף אחד לא מתייחס ואף אחד לא עושה כלום.

<יצחק מולה: הפקידות יושבים שם, זה לא נניח כמו ממשלה כל ארבע שנים מתחלפת.

<יצחק מולה: הם יושבים שם שנים ועושים הכל כדי שכל דבר שצריך לצאת לטובת יוצאי אתיופיה לא יוצא.

<יצחק מולה: אני לא יודע כבר מה לחשוב, כאילו.

<יצחק מולה: יש פה כאוס מטורף.

<יצחק מולה: אני לא יודע אם אתם קוראים מה קורה ברחובות, בשכונות.

<יצחק מולה: זה כאוס מטורף, אם זה בחינוך, בתעסוקה, בעלייה, בקליטה.

<יצחק מולה: יש פה משהו שהוא לא יאומן.

<יצחק מולה: המצב ממש לא רגוע.

<יצחק מולה: יבעירו פה דברים.

<יצחק מולה: יש אנשים שכבר לא מוכנים לשתוק.

<יצחק מולה: יש פה פגיעה עצומה שמתבטאת בגזענות כל כך בוטה, שגם לא רואים שהממשלה באה ורוצה לעשות איזה משהו שזה לא ייצא.

<יצחק מולה: ומצד שני, מקבלים גם סטירה מפה וגם סטירה משם.

<יצחק מולה: אין למי לפנות, ואנחנו עם הקיר.

<יצחק מולה: עם הגב לקיר.

<יצחק מולה: אני באמת כבר לא יודע מה הפתרון, חוץ מהכוח שלנו יש, כי דברים כאלה בסופו של דבר הם אמנם מדכאים, אבל הדיכוי הזה יוצר כוח ועם הכוח הזה אנחנו נצא לרחובות.

<יצחק מולה: ואם לא נקבל את הזכויות הברורות, וזה לא משנה אם הם חיילים, לא חיילים, זכות ברורה.

<יצחק מולה: אני לא צריך לעשות צבא ולעשות קרבי כדי שיביאו את המשפחה שלי.

<יצחק מולה: לגבי ועדת מנכ"לים, חייב שתהיה ועדה מפקחת.

<יצחק מולה: הם חיים באיזו אוטונומיה משלהם, קובעים מה שהם רוצים, אף אחד לא מפקח, אין פרוטוקולים, אף אחד לא רואה מה הם עושים ובאים ומגישים איזה 500 נפשות.

<יצחק מולה: מאיפה הוא הביא את הנתונים שיש רק 500 אנשים שהם זקנים, חולים - - -

דוד אמסלם: לא, לא, הוא לא אמר שיש 500, הוא אמר עד 500.

<יצחק מולה: עוד יותר גרוע, עד 500.

<יצחק מולה: גם הגבילו את זה.

<יצחק מולה: זה נוראי ואני כבר - - -

דוד אמסלם: תודה.

<יצחק מולה: בבקשה.

דוד אמסלם: אני רוצה ברשותכם לחזור חזרה אל משרד האוצר.

דוד אמסלם: מה התקציב לדעתכם, מה ההערכה התקציבית שנתתם לממשלה?

<רבקה לויפר: ההערכה התקציבית ניתנה קודם כל על ידי - - -

דוד אמסלם: הם אומרים שאתם נתתם את ההערכה התקציבית.

דוד אמסלם: תגידו לי מה.

<רבקה לויפר: הצגתי פה בשבוע שעבר את הטבלה התקציבית.

דוד אמסלם: אני לא ראיתי אותה.

<רבקה לויפר: היא הייתה לפני.

<רבקה לויפר: היא כרגע לא מונחת לפני, אבל אני רק חייבת להגיד, התקציב לא נקבע על ידי האוצר.

דוד אמסלם: על ידי מי?

<רבקה לויפר: מדובר בעבודה של ועדה שרוכזה על ידי משרד ראש הממשלה, שכל משרד בתחומו נתן.

<רבקה לויפר: זאת אומרת אנחנו - - -

דוד אמסלם: אז מה אתם נתתם?

<רבקה לויפר: אנחנו לא אלה שבנינו את התקציב שם, זה כל משרד נתן הערכה שלו.

<רבקה לויפר: וחשוב לי גם באמת לציין, אין לנו - - -

אברהם נגוסה: לא, אבל תגידי שנאמר לנו שהאוצר הביא את ההערכה התקציבית.

<רבקה לויפר: אני לא יודעת מה נאמר, אני יודעת מה היה.

<רבקה לויפר: החלטת הממשלה - - -

דוד אמסלם: שנייה, רבקה, תעני לי על השאלה שלי.

דוד אמסלם: מה ההערכה התקציבית שלכם?

דוד אמסלם: הרי בסופו של דבר האוצר עושה את ההערכות שלו.

דוד אמסלם: הוא שומע את כולם ובסוף קובע מה ההערכה שלו.

דוד אמסלם: מה ההערכה שלכם לעניין ועל מה היא התבססה?

<רבקה לויפר: הערכה תקציבית מתבססת על אותן עלויות שהיו בשנים האחרונות.

<רבקה לויפר: העלות המרכזית היא מענקי המשכנתא, כפי שכבר אמרנו כאן.

דוד אמסלם: דרך אגב, לתת להם משכנתא זה בחוק?

<רבקה לויפר: לא, זה לא לפי החוק.

<רבקה לויפר: שום דבר לא לפי החוק.

דוד אמסלם: שאלתי.

דוד אמסלם: ומי אמר שצריך לתת להם משכנתא בשנה הראשונה?

<רבקה לויפר: כרגע זה לא בפני ובשבוע שעבר אנחנו נתנו כאן פרישה גם של מה העלויות לפי הנושא.

<רבקה לויפר: אפשר להביא את זה גם מחדש, אם רוצים.

<רבקה לויפר: דיברו כאן, אנשי הוועדה, ואני באמת לא באה לייצג עמדה עקרונית, כזאת או אחרת לנושא הזה, אבל כן, עולי אתיופיה מקבלים מענקי משכנתא כדי שיוכלו להשתלב.

<רבקה לויפר: זו החלטה של מדיניות.

דוד אמסלם: אבל אני לא שאלתי.

דוד אמסלם: הרי אני חוזר חזרה אליך לתקציב ולנומראטור, עוד פעם.

דוד אמסלם: אני תמיד חוזר לשם, בגלל שאיתך אני לא מדבר על מדיניות, אני מדבר איתך על מספרים.

<רבקה לויפר: זה בדיוק מה שאני - - -

דוד אמסלם: הרי בסוף אם זה היה חינם, אני מניח שהם היו מוצאים סיבה אחרת, אבל אתם לא הייתם מתנגדים שזה כסף.

דוד אמסלם: אתם באתם בטענה של כסף.

דוד אמסלם: אני סגרתי עם שר האוצר ואני אומר את זה באופן חד משמעי, שהוא אמר לי דודי – להעלות אותם – הכסף לא יהיה הבעיה.

דוד אמסלם: אני מצטט.

דוד אמסלם: אנחנו דיברנו על בערך כ-100 מיליון, 150 מיליון שקלים.

דוד אמסלם: מדוע?

דוד אמסלם: לפי חשבוני, אני כלכלן לא מספיק שנים, בערך 35 שנה, עשיתי חשבון פשוט.

דוד אמסלם: לא צריך להיות פה כלכלן, צריך להיות פה ילד בכיתה ג'.

דוד אמסלם: אמרתי, אם מדובר בגרוסו מודו ב-2,000-2,500 משפחות, בוא נניח שמדובר ב-2,500 משפחות, בוא נניח שכל משפחה כרגע, כדי שתהיה בארץ אנחנו נשכור לה דירה ב-5,000 שקלים וניתן לה דמי מחייה עוד 5,000 שקלים, 10,000 שקלים.

דוד אמסלם: תעשו את הכפולות לבד ותבינו שאתם מדברים על דברים דמיוניים.

דוד אמסלם: אף אחד לא אמר לכם לתת להם עכשיו משכנתא.

דוד אמסלם: תטפלו בסיפור של המשכנתא כמו שמטפלים בסיפור של משכנתאות של כל מדינת ישראל אחר כך.

דוד אמסלם: ואי אפשר עכשיו להביא את התקציב של אותו ילד שעולה בגיל 3, מה יהיה כשהוא יהיה בגיל 70 וניתן לו קצבת זקנה.

<רבקה לויפר: גם כאן אתה מדבר על מדיניות.

<רבקה לויפר: זאת אומרת, העלויות האלה נקבעו בהתאם למדיניות שקיימת כיום.

<רבקה לויפר: אפשר לשנות אותה.

אברהם נגוסה: לא, לא, אל תסובבי.

אברהם נגוסה: בשנה-בשנתיים, אף עולה לא קיבל משכנתא.

אברהם נגוסה: את יודעת את זה.

<רבקה לויפר: אני יודע מה המצב כיום.

דוד אמסלם: מתי עולים מקבלים משכנתא?

אברהם נגוסה: את מסובבת את זה.

<רבקה לויפר: אם רוצים לשנות את המדיניות זה אפשרי - - -

דוד אמסלם: לא, לא, בואי נדבר על מה שקיים.

דוד אמסלם: משרד הקליטה גם נמצא פה?

<רבקה לויפר: נמצא פה.

<רבקה לויפר: היה פה.

דוד אמסלם: משרד הקליטה פה או שהוא נרדם?

אברהם נגוסה: ראיתי אותו.

<רבקה לויפר: המשרדים המקצועיים הם הכתובת למה הנתונים.

דוד אמסלם: בסדר, בסדר, הבנתי רבקה.

דוד אמסלם: אני הייתי רוצה לדעת ממשרד הקליטה, שיספר לנו בעצם את מסלול חייו של עולה מאתיופיה.

דוד אמסלם: איך מתחיל מסלול ההשקעות.

אברהם נגוסה: אם משרד הקליטה לא נמצא פה, אז יהודה יכול לענות.

דוד אמסלם: יהודה, מהסוכנות, תספר לנו.

דוד אמסלם: העולה מגיע לארץ, מה קורה?

<יהודה שרף: העולה נוחת בארץ.

<יהודה שרף: בשנה הראשונה - - -

דוד אמסלם: קח ממוצע משפחה של זוג הורים עם שני ילדים.

<יהודה שרף: אני אתאר לאדוני ואז הוא יבין עד כמה הוא האיר הארות.

<יהודה שרף: העולה בשנה הראשונה שלו נמצא בתוך מרכז קליטה, נהנה מסל הקליטה וכל מה שהוא עושה זה מכין את עצמו לגיור ולומד עברית.

דוד אמסלם: כמה זה סל הקליטה?

<יהודה שרף: סל הקליטה מותנה בגודל המשפחה.

דוד אמסלם: אמרתי, קח ממוצע.

<יהודה שרף: הממוצע הוא בסביבות 5,000 שקלים.

אברהם נגוסה: הנה, הוא נכנס.

<יהודה שרף: סליחה, בוא.

אברהם נגוסה: כמה זה סל קליטה, משרד הקליטה?

דוד אמסלם: אתה משרד הקליטה?

<יהודה שרף: אני ניסיתי לייצג אותך, אבל אם אתה כבר פה, בבקשה.

דוד אמסלם: הדיון לא מעניין אותך?

<אופיר להב: לא, חלילה.

<אופיר להב: אודי שכח את הארנק פה, אז יצאתי אחריו לתת לו אותו.

דוד אמסלם: את הארנק.

<קריאה: זה מעניין.

דוד אמסלם: תציג את עצמך בבקשה.

<אופיר להב: אופיר להב, מנהל אגף בכיר לתכנון מדיניות, תקציבים ומחקר, משרד העלייה והקליטה.

דוד אמסלם: אופיר, אוקיי, ברשותך הייתי רוצה שתפרט לנו ותספר לנו את מסלול ההשקעות בעולה מיהדות אתיופיה שמגיע לישראל.

דוד אמסלם: מה בעצם מסלול חייו בשלוש השנים הראשונות.

<אופיר להב: אז בגדול, המסלול שנקלטים בהם יוצאי אתיופיה, בניגוד לעולים ממדינות אחרות, זה מסלול שנקרא קליטה לא ישירה, שזה אומר מרכז קליטה.

<אופיר להב: במרכז הקליטה מקבלים בעצם מענה לכל תחומי החיים.

<אופיר להב: אברהם מכיר כמובן.

<אופיר להב: גם סל קליטה, למרות שהוא נמצא במרכז קליטה, גם תשלום לסל קליטה.

דוד אמסלם: כמה עולה עולה כזה?

דוד אמסלם: משפחה ממוצעת – הורים פלוס שני ילדים, כמה עולה?

<אופיר להב: אז זהו, זה משתנה כמובן, כי בודדים מן הסתם מקבלים - - -

דוד אמסלם: אמרתי ממוצע.

דוד אמסלם: תן לי ממוצע.

<אופיר להב: קשה לי לתת ממוצע ככה.

<אופיר להב: העברנו את הנתונים לאודי.

דוד אמסלם: למה, כמה עולה זקן?

דוד אמסלם: תענה לי.

דוד אמסלם: זאת העבודה שלך.

<אופיר להב: לא, אני אומר, העברנו את הנתונים.

דוד אמסלם: כמה עולה ילד עד גיל 18, אני אעשה את החשבונות.

<אופיר להב: אין לי את הנתונים פה איתי.

<אופיר להב: אני יכול להעביר אותם, כמו שהעברתי אותם לוועדה.

<יהודה שרף: בסביבות 900 שקלים לחודש.

דוד אמסלם: זו העבודה שלך.

דוד אמסלם: אתה לא יודע כמה עולה?

<אופיר להב: אני לא זוכר בעל פה כמה עולה כל ילד.

דוד אמסלם: אז מה בכתב?

דוד אמסלם: בוודאי בעל פה.

דוד אמסלם: למה, אתה כל היום מתעסק עם כל מיני סוגי ילדים?

דוד אמסלם: שאלתי אותך, כמה עולה ילד מאפס עד גיל 18?

<אופיר להב: אני לא חשב המשרד.

דוד אמסלם: תן לי ממוצע.

דוד אמסלם: לא ביקשתי מדויק.

<אופיר להב: אני לא החשב של המשרד.

<אופיר להב: בגדול יש שתי עלויות.

<אופיר להב: יש עלות של סל קליטה, שזה עלות לפי חוק.

דוד אמסלם: כמה זה סל קליטה?

<אופיר להב: סל קליטה נע לפי גודל המשפחה.

<אופיר להב: בודד מקבל משהו מסוים.

<אופיר להב: אם מגיעה משפחה – מקבלת משהו אחר.

דוד אמסלם: משפחה פלוס שני ילדים כמה עולה?

<אופיר להב: משפחה פלוס שני ילדים מקבלת תעריף אחר.

דוד אמסלם: כמה התעריף?

<אופיר להב: אני לא זוכר את התעריף.

דוד אמסלם: יהודה, כמה התעריף?

<יהודה שרף: אני מעדיף שמשרד העלייה והקליטה ייתן את הפרטים.

<אופיר להב: אלף, כל התעריפים שלנו נמצאים באתר.

<אופיר להב: העברנו אותם, גם את כל החישובים, לוועדה של אודי.

<אופיר להב: הכל נמצא בוועדה.

דוד אמסלם: אני לא ועדה של אודי.

דוד אמסלם: אני פה יושב ראש ועדת הפנים של הכנסת - - -

<אופיר להב: הבנתי.

<אופיר להב: אני יכול להעביר אותם.

דוד אמסלם: ואברהם יו"ר ועדת הקליטה והתפוצות.

דוד אמסלם: אז אנחנו שואלים כמה עולה.

דוד אמסלם: אתה יכול להגיד לי לא יודע.

דוד אמסלם: זו גם תשובה.

דוד אמסלם: אל תגיד לי העברנו לפה, העברנו לשם, כתבנו ספרים, בשבוע הבא יש לנו יום עיון.

<אופיר להב: אמרתי שאת תעריף סל הקליטה שלנו אני לא זוכר בעל פה.

דוד אמסלם: אתה יודע בעל פה?

<יהודה שרף: זה באזור 2,000 שקלים לחודש.

<קריאה: סדר גודל למשפחה זה עולה 2,200 שקלים בערך.

דוד אמסלם: 2,200 שקלים למשפחה שמה כוללת?

<יהודה שרף: ארבע נפשות.

<קריאה: על כל ילד נוסף היא מקבלת עוד 900 שקלים.

דוד אמסלם: אוקיי, ארבע נפשות זה בסדר סדרי גודל, בגרוסו מודו, 2,200 שקלים לחודש.

דוד אמסלם: בוא נניח שיש לנו זוג הורים פלוס שני ילדים.

דוד אמסלם: עכשיו, כמה משלמים למרכז הקליטה, יהודה?

<יהודה שרף: העולה לא משלם.

דוד אמסלם: לא, לא, כמה המדינה משלמת למרכז הקליטה?

<יהודה שרף: בכל מרכז קליטה זה מחיר אחר, ככה שקשה לי לומר לך.

דוד אמסלם: תן לי ממוצע.

<יהודה שרף: יש 19 מרכזי קליטה שהמדינה משלמת אותם, כך שקשה לי להגיד לך.

<יהודה שרף: אבל אם אני זוכר נכון, ואל תתפוס אותי במילה, ברשותך, אדוני יושב הראש.

דוד אמסלם: לא תופס.

<יהודה שרף: זה בסביבות ה-120 מיליון שקלים לשנה.

<יהודה שרף: אם אני זוכר נכון.

דוד אמסלם: לכל מרכזי הקליטה?

<יהודה שרף: כן, אם אני זוכר נכון.

<אופיר להב: שנייה, רגע, שנייה, סליחה, יושב הראש.

דוד אמסלם: חברה, כשאתם באים לדיון פה, אתם צריכים - - -

<רבקה לויפר: הטבלה הייתה.

<רבקה לויפר: בשבוע שעבר אנחנו פרטנו אותה - - -

דוד אמסלם: לא פרטת כלום.

דוד אמסלם: אני ישבתי כאן.

<רבקה לויפר: הטבלה הייתה לפני.

דוד אמסלם: יכול להיות שהיא הייתה לפניך.

דוד אמסלם: אני לא ראיתי אותה.

דוד אמסלם: אני גם לא ביקשתי אותה בשבוע שעבר, אבל כשאת באה לדיונים אצלנו, תבואי עם כל החומרים, כל החומרים כולל עלויות ותמיד.

<רבקה לויפר: העניין הוא שמי שריכז את הוועדה זה אודי, שביקשת ממנו לצאת.

<רבקה לויפר: זה הסיפור.

<אופיר להב: בדיוק, העברנו את הכל לאודי.

<רבקה לויפר: כל החומרים אצלו.

<אופיר להב: אבל אין בעיה, אני יודע לענות על מה ששאלת.

דוד אמסלם: אל תפריעו לי בדיון.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: עכשיו תענו לי – יהודה, כמה עולים מרכזי הקליטה?

<יהודה שרף: אם אני זוכר נכון, זה כ-120 מיליון - - -

<אופיר להב: 134.

<יהודה שרף: בסביבות ה-130 מיליון שקלים לשנה.

דוד אמסלם: לכמה אנשים?

<יהודה שרף: תפוסה מלאה של כל מרכזי הקליטה, זה מעל 6,000 נפש.

אברהם נגוסה: לא, יותר.

<יהודה שרף: זה מעל, אמרתי מעל.

אברהם נגוסה: 10,000.

דוד אמסלם: שנייה, אני רוצה להישאר כאן.

דוד אמסלם: זה בסדר, אברהם.

דוד אמסלם: זאת אומרת אתה אומר לי בערך בשנה, 6,000 איש במרכזי הקליטה עולים כ-130 מיליון שקלים.

<יהודה שרף: משהו כזה.

אברהם נגוסה: לא.

אברהם נגוסה: זה מוגזם.

דוד אמסלם: אברהם שנייה.

דוד אמסלם: לא חשוב.

דוד אמסלם: אתה נתת הטיה למעלה, אפילו קצת?

<יהודה שרף: לא, במספר העולים נתתי למטה.

דוד אמסלם: אז דבר, מספר העולים נע בין מה למה?

אברהם נגוסה: כן, 10,000.

דוד אמסלם: אברהם אומר 10,000.

<יהודה שרף: אין אף פעם בבת אחת.

<יהודה שרף: אברהם, אין לנו 10,000 עולים.

אברהם נגוסה: היו.

<יהודה שרף: היו.

<יהודה שרף: אנחנו מדברים אם אני עכשיו מכניס - - -

אברהם נגוסה: רגע, רגע, אנחנו מדברים על 19 מרכזי קליטה בצורה מלאה, כמה זה עולה?

אברהם נגוסה: אמרתם 130 מיליון שקלים, הגזמתם.

אברהם נגוסה: שיהיה לכם.

<יהודה שרף: לא הגזמתי.

אברהם נגוסה: אבל מדובר על 10,000 עולים ב-19 מרכזי הקליטה.

אברהם נגוסה: היו יותר מ-10,000 עולים.

אברהם נגוסה: היו, עזבו והלכו, אבל זה המחיר עליו אתם מדברים, כאשר יש 10,000 עולים – 120 מיליון שקלים.

דוד אמסלם: אתה יודע מה, אני לא רוצה לקחת את הדיון לשם.

דוד אמסלם: נגיד שאתה צודק, עזוב.

דוד אמסלם: אתה יודע מה, הוא אומר 10,000, אתה אומר 6,000, אנחנו נגיד - - -

<יהודה שרף: זה הרבה פחות וזה 130 מיליון שקלים.

דוד אמסלם: שנייה יהודה, תן לי, אני אלך איתך, בראש שלך, עזוב.

דוד אמסלם: אני אגיד לך שזה יהיה 6,000 עולים על 130 מיליון, בסדר?

דוד אמסלם: לפי חשבוני, אם אנחנו מחלקים את זה ל-5, הרי בסך הכל אנחנו מדברים שיש 9,000 עולים, אנחנו צריכים 2,500.

דוד אמסלם: אתה יודע מה, 2,000 בשנה.

דוד אמסלם: אז זה כבר, אם אני מחלק את זה לפי ההערכה שלך נגיד, אז זה יוצא כמעט 25 מיליון שקלים למרכזי קליטה, בסדר?

<יהודה שרף: נכון.

דוד אמסלם: למרכזי קליטה בשנה.

דוד אמסלם: רק זה.

דוד אמסלם: נוסיף סל קליטה, שזה עוד 2,500 במשפחה, כפול נגיד 500 משפחות גם כאן, הגענו גם פה – כפול 12 כמובן – הגענו – נעשה 2,200 כפול 12 כפול 500.

דוד אמסלם: זה למשפחה ממוצעת.

דוד אמסלם: כמה יצא?

דוד אמסלם: 13 מיליון.

דוד אמסלם: נגיד כולם בודדים – 20 מיליון שקלים.

דוד אמסלם: אנחנו מדברים על 45 מיליון שקלים.

אברהם נגוסה: אתה נדיב.

דוד אמסלם: איך הגעתם?

דוד אמסלם: אתם יודעים מה, יש להם מורים, לוקחים אותם לטיול כל שבוע, קונים להם בגדים אקסטרה, מה שאתם רוצים, נגיד עוד 10 מיליון שקלים.

אברהם נגוסה: לא, לא, לא, זה 120 מיליון שקלים.

דוד אמסלם: רגע, אברהם, תן לי.

שלי יחימוביץ': שולחים אותם לחו"ל פעם בשנה.

דוד אמסלם: טסים לחו"ל פעם בשנה, הגענו ל-60 מיליון שקלים בשנה.

דוד אמסלם: איך הגעתם להערכה של 2 מיליארד שקלים?

אברהם נגוסה: לא, 3 מיליארד.

אברהם נגוסה: הנה, כתוב.

דוד אמסלם: 3 מיליארד.

דוד אמסלם: אתם מבינים למה אני?

דוד אמסלם: אני רוצה להבין.

דוד אמסלם: את הרי כלכלנית, למדת כמה שנים באוניברסיטה כלכלה.

דוד אמסלם: אם בחשבון שלי, אני רוצה להבין איך הגעתם ל-3 מיליארד שקלים.

<רבקה לויפר: אלף שוב, אני לא מבינה למה זה מופנה אלי.

<רבקה לויפר: העלויות נעשו על ידי המשרדים המקצועיים בוועדה.

<רבקה לויפר: העלויות האלה הן פונקציה של שני דברים.

<רבקה לויפר: אחד, העלויות בפועל שקרו בשנים האחרונות, ושל מדיניות מה נותנים ומה לא.

<רבקה לויפר: הטבלה הזאת נערכה על ידי הרכז של הוועדה, שזה היה משרד ראש הממשלה, שיצאו כרגע.

<רבקה לויפר: אני עוד מעט אשלח את הטבלה המעודכנת.

<רבקה לויפר: לא הגענו ל-3 מיליארד שקלים.

<רבקה לויפר: אנחנו הגענו לפחות.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: מהדיווח של ראש הממשלה אלי זה 3 מיליארד שקלים, אבל בואי נעזוב את זה.

דוד אמסלם: הבנתי את התשובה שלך.

דוד אמסלם: אני רוצה לחזור אליכם חזרה.

דוד אמסלם: שנה ראשונה העולה הגיע לארץ, היה במרכז קליטה.

דוד אמסלם: מה קורה שנה שנייה?

דוד אמסלם: אני מבין, כמו שאמר יהודה, לומד עברית, מתרשם מישראל וגיור.

דוד אמסלם: אין בעיה, זה שנה אחת.

דוד אמסלם: אחרי שנה מה קורה?

דוד אמסלם: תספר לי את מסלול חייו.

<אופיר להב: קודם כל לגבי הגיור, לדעתי זה לוקח יותר משנה.

<אופיר להב: יהודה, שיצא מפה, היה חבר בוועדה.

<אופיר להב: לדעתי ה לוקח יותר משנה, אבל ברגע ש - - -

אברהם נגוסה: לא.

דוד אמסלם: אברהם, עזוב, הפרטים לא חשובים.

דוד אמסלם: יותר משנה.

<אופיר להב: אני לא אחראי על הגיור, אז אני לא יודע מתי.

<אופיר להב: ברגע שהם מסיימים את הגיור ואת אולפן העברית, הוא נמצא במרכז הקליטה ויכול לצאת - - -

דוד אמסלם: מתי הוא יוצא ממרכז הקליטה?

<אופיר להב: כיום זה ברגע שיש לו - - -

דוד אמסלם: בערך?

דוד אמסלם: בממוצע?

דוד אמסלם: הרי אתה משלם את הכסף, מעביר למרכזי הקליטה.

דוד אמסלם: כמה שנים אתה שם?

<אופיר להב: הממוצע שאנחנו העברנו זה שלוש שנים.

דוד אמסלם: שלוש שנים.

אברהם נגוסה: לא, הוא מקבל סל קליטה רק שנה הוא מקבל, לא שלוש שנים.

אברהם נגוסה: שיהיה ברור.

דוד אמסלם: זאת אומרת העולה הממוצע יושב 3 שנים במרכז הקליטה.

דוד אמסלם: עד כאן בסדר?

<יהודה שרף: זה המינימום.

דוד אמסלם: זה המינימום.

דוד אמסלם: זאת אומרת יהודה, יכול להיות גם ארבע שנים?

<יהודה שרף: יכול להיות גם ארבע שנים.

דוד אמסלם: מצוין.

דוד אמסלם: עכשיו בוא נגיד שהוא יושב 3.5 שנים.

דוד אמסלם: אתה יודע מה, 3 שנים.

דוד אמסלם: כמה שנים זה חוק הנומראטור?

<רבקה לויפר: שלוש שנים.

דוד אמסלם: שלוש שנים.

דוד אמסלם: זאת אומרת שלוש שנים, גם אם הם עולים 20 מיליארד, כל שנה הם עולים, לפי חשבוני, כמו שאמרנו – 60 מיליון שקלים מקסימום, כולל טיולים.

<רבקה לויפר: לא, העלויות בפרישה שנתית זה הרי תלוי בכל הפרמטרים, יצאו, אני חושבת מהשנה השנייה עד השנה הרביעית – 300 ו - - -

דוד אמסלם: שמעתי אותך, אבל אני שואל אותך, אני עדיין לא בשנה הרביעית.

דוד אמסלם: חוק הנומראטור מתעסק בשלוש שנים.

דוד אמסלם: הרי הוא לא מבקש מהממשלה להתחייב - - -

<רבקה לויפר: זה בין 300 ל-400 - - -

דוד אמסלם: שנייה.

דוד אמסלם: אני רוצה קודם כל לחדד את העניין.

דוד אמסלם: חוק הנומראטור זה שלוש שנים?

<רבקה לויפר: חוק הנומראטור מדבר על התחייבויות ארוכות טווח.

דוד אמסלם: של שלוש שנים?

<רבקה לויפר: שלוש שנים.

דוד אמסלם: יפה.

דוד אמסלם: במסגרת שלוש השנים, באיזו שנה הוא מפסיק לקבל סל קליטה.

<אופיר להב: מהשנה הראשונה.

דוד אמסלם: ואז מה הוא עושה?

<אופיר להב: עובד.

<יהודה שרף: יוצא לעבודה.

דוד אמסלם: יוצא לעבוד, משלם גם מס הכנסה.

<יהודה שרף: כן.

דוד אמסלם: ביטוח לאומי.

דוד אמסלם: מתחיל להיות אזרח שמשלם גם.

אברהם נגוסה: משלם מיסים.

דוד אמסלם: משלם מיסים גם.

שלי יחימוביץ': משרת בצבא.

דוד אמסלם: בוודאי.

דוד אמסלם: הוא משרת בצבא וכו', עושה את כל חובותיו כאזרח למדינת ישראל.

דוד אמסלם: זאת אומרת בעצם אני מבין, ככה בשביל לסכם את העלויות, אני בא מזווית השקלים – 3 עד 4 שנים הוא במרכז הקליטה.

דוד אמסלם: משולם למרכז הקליטה את מה שאמרנו.

דוד אמסלם: בסופו של עניין סל קליטה הוא מקבל לשנה בעלויות שדיברנו עליהן ואחרי זה בעצם הוא נשאר במרכז הקליטה ודואג לפרנסתו.

אברהם נגוסה: הוא משלם שכר דירה, חשמל, מים במרכז הקליטה מהיום הראשון.

<יהודה שרף: לא, לא, לא בכל מרכזי הקליטה, אבל זה כסף קטן והמדינה מסבסדת אותו.

אברהם נגוסה: שיהיה ברור שהם לא יושבים ומלקקים דבש.

דוד אמסלם: אברהם, זה פחות חשוב.

<יהודה שרף: לא, חס וחלילה, אף אחד לא מלקק דבש.

דוד אמסלם: אני בא כרגע מזווית השקלים.

דוד אמסלם: וזה אומר שבגדול אני מבין, אם אנחנו מתחנו את העסק הזה כמעט על קצה גבול האבסורד, כולל כמו שאמרה חברת הכנסת שלי יחימוביץ', שאנחנו גם לוקחים אותם פעם בשנה לטיול בעולם, ככה שיתאווררו קצת ממרכז הקליטה, אנחנו מדברים על גג-גג כ-60 מיליון שקלים לשנה לנגלה אחת.

דוד אמסלם: נניח שיש כמה נגלות, אז היות ואת סל הקליטה אנחנו מוציאים וזה רק לנושא של מרכזי הקליטה, בוודאי אנחנו לא עוברים את ה-100 מיליון, כשיש לנו פול קפסיטי גם.

דוד אמסלם: כולם פה כבר, כולם במרכזי הקליטה, כל ה-9,000 פה.

דוד אמסלם: אז הגענו בשלוש שנים, עם חוק הנומראטור, שאנחנו צריכים אחרי שלוש שנים, ל-3 מיליארד?

דוד אמסלם: אולי התבלבלתם באפסים?

<רבקה לויפר: אז עכשיו לפני המספרים.

<רבקה לויפר: אנחנו מדברים על עלויות, את אומרת יש כל מיני הערכות שאפשר לעשות, זה לא בדיוק מה שנעשה כאן.

<רבקה לויפר: אפשר לקחת סכומים שונים של מענקי משכנתא לפי כל מיני הערכות.

דוד אמסלם: אבל משכנתא הוא לא מקבל.

דוד אמסלם: משכנתא לפי מה שאני מבין, הוא מקבל אולי, במקרה הטוב, בשנה הרביעית.

<רבקה לויפר: החל מהשנה השנייה שלו הוא מקבל.

<יהודה שרף: החל מהשנה השנייה הוא מקבל.

<יהודה שרף: תלוי בבן אדם.

דוד אמסלם: שנייה, אתה אומר לי שהוא ארבע שנים שם.

<יהודה שרף: לא.

<יהודה שרף: אז אני אדייק עוד פעם.

שלי יחימוביץ': רגע, רגע, אבל בואו נשמע מה כן חושב.

שלי יחימוביץ': איך הגעתם לשלושה מיליארד שקלים?

שלי יחימוביץ': תסבירי לנו.

<רבקה לויפר: אז אני אסביר.

<רבקה לויפר: זה עובד ככה, ושוב, אני מבקשת להגיד בפעם אני לא יודעת כמה, אנחנו לא מנהלים - - -

דוד אמסלם: שזה לא את.

שלי יחימוביץ': בסדר, אבל את נציגה של האוצר.

<רבקה לויפר: אני נציגה של האוצר והאוצר כאן כרגע לא מנהל דיון מדיניות.

<רבקה לויפר: אתם ביקשתם לדעת עלויות של קליטה - - -

שלי יחימוביץ': סליחה, קודם כל זה לא נכון.

שלי יחימוביץ': אנחנו יכולים לנהל כאן איזה דיון שאנחנו רוצים – ערכי, ציוני, מוסרי - - -

<רבקה לויפר: בוודאי.

<רבקה לויפר: אני לא מנהלת.

שלי יחימוביץ': בסדר, אבל את יושבת כאן בדיון ואת לא תגבילי אותו.

דוד אמסלם: לא, מה שהיא אומרת, שלי, היא אומרת אנחנו מקבלים נתונים מאחרים.

דוד אמסלם: כולם מחשבים, עושים את החישובים, הם לא יודעים לעשות ועוד ופחות - - -

<רבקה לויפר: לא, זה לא מה שאמרתי.

דוד אמסלם: אנחנו מרכזים את זה.

<רבקה לויפר: אבל זה לא מה שאמרתי.

<רבקה לויפר: אמרתי - - -

שלי יחימוביץ': וגם רבקה, ברור שאת פה ואת לא אשמה בהחלטת הממשלה, גם לא שהתקבלה להעלות את שארית יהודי אתיופיה וגם לא זאת שהקפיאה בגלל הנומראטור, אבל מטבע הדיון את משקפת כאן את עמדת האוצר.

שלי יחימוביץ': בראש האוצר עומד שר, שר אוצר.

שלי יחימוביץ': בהחלטה אחת שלו - שהיא גם לא החלטה נורא גרנדיוזית, הרי מדובר על סכומים קטנים במונחים אוצריים - היא זו עוצרת את עליית היהודים.

דוד אמסלם: אני רוצה להבין את הסכומים.

דוד אמסלם: בבקשה.

<רבקה לויפר: רק צריך להבין עוד דבר אחד שעליו דיברת.

<רבקה לויפר: המספרים חושבו לגבי מספר מרכזי הקליטה הקיימים.

<רבקה לויפר: כלומר, יש איזו שהוא תחליף.

<רבקה לויפר: אם אנשים יוצאים ממרכזי הקליטה, מרכזי הקליטה מתפנים ואפשר לאכלס אותם, ואם הם לא יוצאים, אז צריך לשכור מרכז קליטה חדש.

דוד אמסלם: אנחנו מדברים על 9,000 עולים.

<רבקה לויפר: נכון.

אברהם נגוסה: גג.

דוד אמסלם: שהם מאיישים את כל מרכזי הקליטה גג בחמש שנים.

<אופיר להב: אבל היום יש אנשים.

<רבקה לויפר: היום מרכזי הקליטה מלאים.

דוד אמסלם: אבל אני מניח ואני מודיע לך שלא.

דוד אמסלם: לפי הנתונים שיש לי לא.

<רבקה לויפר: כמעט מלאים, לא מלאים.

דוד אמסלם: איך את יודעת שהם מלאים?

<רבקה לויפר: לפי נתוני מרכז הקליטה.

<רבקה לויפר: אני לא יודעת.

<רבקה לויפר: אני קיבלתי את הנתונים ממשרד העלייה והקליטה.

דוד אמסלם: כמה עולים יש היום במרכזי הקליטה?

<אופיר להב: אנחנו העברנו 1,800.

<יהודה שרף: אנחנו יכולים לקלוט עכשיו 1,800 עולים.

<יהודה שרף: אין לנו בעיה להביא אותם למרכזים.

דוד אמסלם: כמה מקומות פנויים יש במרכזי הקליטה?

<יהודה שרף: אנחנו יכולים לקלוט עכשיו 1,800 עולים.

<יהודה שרף: יש כרגע 1,800 מקומות, ברגע זה.

דוד אמסלם: כל שנה כמה מתפנים?

<יהודה שרף: אני מאמין, הצפי שלנו - - -

דוד אמסלם: יהודה, אתם מנהלים את המרכזים?

<יהודה שרף: עבדך, כן.

<יהודה שרף: בחישוב שאני עשיתי, אני בחמש שנים יכול להוציא ולקלוט, לא תהיה שום בעיה.

<יהודה שרף: במילים אחרות, אני יכול לעמוד במספר בחמש שנים.

דוד אמסלם: זאת אומרת מה שאתה אומר לי ככה, כדי להבין, ואני רוצה להבין אותך, אתה אומר לי שכל שנה אני יכול לפנות ממרכזי הקליטה סדר גודל של 2,000 איש שיבואו ואני אקלוט אותם, במשך חמש שנים.

<יהודה שרף: נכון.

דוד אמסלם: זה מה שאתה אומר לי.

<יהודה שרף: נכון.

<אהוד פראוור: זאת לא ההערכה של משרד הקליטה.

<רבקה לויפר: כן, זה לא.

<אהוד פראוור: משרד הקליטה מעריך לגמרי אחרת.

אברהם נגוסה: למשרד הקליטה יש אינטרס אחר.

<אהוד פראוור: אני לא יודע.

<אופיר להב: לא, לא, לא.

<יהודה שרף: לא, הוא כמוני.

<אופיר להב: אנחנו אמרנו את זה מראש - - -

אברהם נגוסה: אתם מעדיפים עולים אחרים.

אברהם נגוסה: זה האינטרס שלכם.

<אופיר להב: זה ממש לא נכון.

דוד אמסלם: רק שנייה.

דוד אמסלם: יהודה, אני רוצה להישאר איתך.

דוד אמסלם: העולים האלה שיוצאים ממרכזי הקליטה, אני מבין שהם צריכים לרכוש דירה.

דוד אמסלם: עכשיו, אלה עולים שממילא צריכים לרכוש דירה, בלי קשר לאלה שבאים או לא באים.

<יהודה שרף: נכון.

דוד אמסלם: אז עכשיו הם מעמיסים את העלייה הזאת, זאת אומרת את ההוצאה הזאת, על ה - - -

<אהוד פראוור: לא.

<אהוד פראוור: התשובה היא לא.

דוד אמסלם: אז על מה?

<אהוד פראוור: אני אסביר.

דוד אמסלם: אז אני אסביר את השאלה שלי.

דוד אמסלם: אתה לא שמעת את השאלה.

<אהוד פראוור: אני שמעתי את השאלה, אבל התשובה - - -

דוד אמסלם: אני אתן לך את ה - - - של השאלה.

דוד אמסלם: הרי אני מבין שהעולים האלה יוצאים ממרכזי הקליטה, הראשונים שיוצאים ממרכזי הקליטה אחרי שהם באים לארץ זה אחרי ארבע שנים.

<אהוד פראוור: לא, זה אחרי שנתיים וחצי.

דוד אמסלם: אומר לי מי שמנהל את מרכזי הקליטה.

דוד אמסלם: אני רוצה לשמוע את העובדות.

<יהודה שרף: אני אחזור עוד פעם.

<יהודה שרף: שנה ראשונה העולה – עברית וגיור.

<יהודה שרף: בשנה השנייה הוא יוצא לעבודה.

<יהודה שרף: אין סיכוי שאחרי שנתיים הוא יוכל לרכוש דירה.

<יהודה שרף: מעטים יכולים.

<יהודה שרף: בדרך כלל בין שנתיים וחצי לשלוש, רוב העובדים שהם בסדר, שהם עובדים, מצליחים לצאת החוצה.

דוד אמסלם: אחרי כמה זמן?

דוד אמסלם: בשנה הרביעית?

אברהם נגוסה: לא, לא, בשנה הראשונה.

<יהודה שרף: בין שנתיים וחצי לשלוש.

<יהודה שרף: מאחר שיש ילדים שלומדים בבית הספר, אז בדרך כלל זה בקיץ של השנה השלישית.

דוד אמסלם: זאת אומרת בעצם בחצי שנה האחרונה של השנה השלישית הם מתחילים לצאת החוצה.

<יהודה שרף: כן.

דוד אמסלם: וחלק נשאר גם בשנה הרביעית?

<יהודה שרף: יש כאלה שנשארים שנה רביעית, גם חמישית ושישית.

<יהודה שרף: יש לך חד הוריות, יש לך קשישים.

דוד אמסלם: כמה אחוזים בעצם - - -

<יהודה שרף: בין 10% ל-15% תקועים.

<יהודה שרף: אני לא מדבר על הבודדים, שאפשר להוציא אותם ל - - -

דוד אמסלם: זאת אומרת כשאנחנו מדברים, רוב העולים שאנחנו נקלוט אותם נגיד השנה, הם ייצאו במקרה הכי מוקדם עוד שנתיים וחצי מהיום.

דוד אמסלם: זאת אומרת שאם אנחנו גם מביאים אותם באמצע השנה, אנחנו מדברים על תקציב 2019, זה כבר ארבע שנים.

דוד אמסלם: אני רוצה להבין.

דוד אמסלם: זאת אומרת אנחנו מדברים על שנתיים וחצי במונחים אבסולוטיים, לא במונחי תקציב.

<יהודה שרף: אבסולוטיים.

דוד אמסלם: יפה.

דוד אמסלם: אם הוא הגיע בנובמבר, סופרים שנתיים וחצי.

דוד אמסלם: מגיע באוגוסט – שנתיים וחצי.

דוד אמסלם: הרי אנחנו מדברים פה על החלטה שהם אמורים להגיע בעוד חודש.

<יהודה שרף: ותמיד הוא יעזוב בקיץ.

דוד אמסלם: ותמיד הוא יעזוב בקיץ.

דוד אמסלם: לכן אם אנחנו נכנסים לחורף הבא בסוף השנה בעוד שנתיים וחצי, אז הוא ייצא בקיץ הבא.

<יהודה שרף: הוא יעזוב בקיץ.

דוד אמסלם: זאת אומרת באופן מעשי, בשלוש שנים הקרובות, מהרגע שהוא נקלט, על בסיס ההחלטה הזאת הוא כמעט לא יוצא ממרכז הקליטה.

דוד אמסלם: סביר להניח שהוא ייצא בשנה הרביעית, תחילתה של השנה הרביעית.

<אהוד פראוור: לא, סופה של השנה השלישית.

דוד אמסלם: כן.

דוד אמסלם: אז עכשיו אני אלך איתך אפילו בסופה של השנה השלישית.

דוד אמסלם: הרי אנחנו גם מעלים אותם לאורך פרישה שנתית.

שלי יחימוביץ': דודי, מילה ברשותך.

דוד אמסלם: לא, לא, זה מפריע לי.

שלי יחימוביץ': אבל נגיד שהחישוב שלך, נגיד שזה פי שניים.

דוד אמסלם: לא, תני לי, אני לא שם.

דוד אמסלם: אני עדיין לא שם.

דוד אמסלם: חכי.

שלי יחימוביץ': אתה יודע מה, המיליארד שקלים שמשפחת עופר קיבלה הנחה במס הכנסה, מכסה גם לפי תחשיב האוצר את ה - - -

דוד אמסלם: שלי, אני אסביר לך מה מפריע לי פה.

דוד אמסלם: אני עוד לא שם.

דוד אמסלם: למה?

דוד אמסלם: יש לי מן הרגשה שכולם עושים הכל כדי שהם לא יעלו ברמה הטכנית.

שלי יחימוביץ': נכון, ברור.

דוד אמסלם: אז אני רוצה עכשיו לבוא לשיטתו.

אברהם נגוסה: זה בדיוק.

דוד אמסלם: הרי אנחנו פורשים את העולים במהלך השנה.

דוד אמסלם: אנחנו לא נביא אותם, ונניח שאנחנו רוצים לממש את החלטת הממשלה, הרי אנחנו לא נביא אותם מהחודש הבא, את כל ה-2,500 ביום.

דוד אמסלם: אנחנו נפרוש.

דוד אמסלם: זו תהיה פרישה במשך מספר חודשים, כל חודש יבואו כמה.

דוד אמסלם: אם אני לוקח את השנתיים וחצי, ויהודה נתן הערכת חסר למטה.

דוד אמסלם: לפני שבאת הוא אמר לנו שלוש שנים צפונה, והוא מנהל את מרכזי הקליטה לא אתה.

דוד אמסלם: ולכן אני אומר, עוד שלוש שנים, נניח שהתחלנו באפריל, בסדר?

דוד אמסלם: אנחנו דבקים בהחלטת הממשלה ובאפריל מביאים אותם.

דוד אמסלם: אז בוא נגיד אפריל-מאי, אתה צודק, ייכנס לקראת סוף השנה הבאה, בשנת 2018, בנובמבר דצמבר.

דוד אמסלם: הרי כבר מאי-יוני-יולי ייכנסו לשנת 2019.

דוד אמסלם: אז זאת אומרת ממילא הנומראטור לשיטתך, נניח, תופס בעוד שלוש שנים לחודשיים האחרונים.

דוד אמסלם: על כמה מדובר?

דוד אמסלם: הרי זה 300 איש.

דוד אמסלם: אז בוא תספר לי - - -

<אהוד פראוור: איך 300 איש?

דוד אמסלם: לא הבנת.

דוד אמסלם: אם אנחנו מביאים 2,500 אנשים, פורשים אותם ליניארית למשך חודשי השנה, אז מדובר בקצה על 300 איש שנכנסים לנומראטור שאתה מדבר עליו.

דוד אמסלם: אז בוא תספר לי איך ההערה שלכם לנומראטור היא 3 מיליארד שקלים?

<אהוד פראוור: קודם כל ההערכה שלנו לנומראטור, כפי שאמרתי בישיבה הקודמת, היא 2.2 מיליארד ולא 3 מיליארד שקלים.

דוד אמסלם: סליחה, טעיתי, 2.2 מיליארד שקלים.

<אהוד פראוור: הדבר השני, אין ספק שההוצאות ב-2016 היא הוצאה נמוכה ובשנת 2017 סלי הקליטה יחד עם מרכזי הקליטה של השנתיים, נותנים מעל 100 מיליון שקלים.

דוד אמסלם: עשינו את החשבון כבר.

<אהוד פראוור: ובשנת 2018 מתחילה היציאה ממרכזי הקליטה.

<אהוד פראוור: אנחנו מעריכים - - -

דוד אמסלם: בשנת 2019.

דוד אמסלם: דיברנו על זה עכשיו.

<אהוד פראוור: זו עמדתך.

<אהוד פראוור: יש לי עמדה אחרת.

דוד אמסלם: לא, לא עמדתי.

דוד אמסלם: אני הלכתי לפי הנתונים שאתה אומר לי.

<אהוד פראוור: אני אומר שבשנת 2018 מתחילה היציאה ממרכזי הקליטה.

דוד אמסלם: באיזה תאריך בשנת 2018 לדעתך?

<אהוד פראוור: לדעתי בסוף יוני.

דוד אמסלם: בסוף יוני, אוקיי, אני אלך איתך.

דוד אמסלם: אתה יודע מה, אני אתקדם איתך.

<אהוד פראוור: עכשיו, היציאה היא לא יציאה ליניארית מפוזרת.

<אהוד פראוור: אנשים רוצים לצאת לבתי ספר וכל הקשור בזה.

<אהוד פראוור: אני לא יודע להגיד בדיוק את החלוקה של אלה שבאים בשנת 2016 בין 2018 ל-2019, אבל ברור שבשנת 2019 יש יציאה נוספת.

<אהוד פראוור: עכשיו אני רוצה להגיד גם שאין כרגע יציאה או כמעט אין כרגע יציאה.

<אהוד פראוור: משרד הקליטה מדווח על אפס חוזים, על אפס יציאות כמעט, או על 3-4 יציאות כל חודש.

<אהוד פראוור: זה הנתונים שיש לי.

<אהוד פראוור: ולכן הנתונים שאנחנו מדברים עליהם הם נתונים של 2018-2109, וכמובן ההחלטה הזו ממשיכה הלאה.

<אהוד פראוור: עכשיו, צריך להבין - - -

דוד אמסלם: אתה ענית לי על השאלה שלי לדעתך?

דוד אמסלם: מה ענית?

<אהוד פראוור: עניתי לך על השאלה שלך, שבשנים 2018-2019 יש יציאה.

דוד אמסלם: הרי הנומראטור מדבר על שלוש שנים.

דוד אמסלם: אנחנו מדברים על שנת 2016.

דוד אמסלם: הנה, עכשיו אנחנו בשנת 2016.

<אהוד פראוור: אנחנו מדברים על שנת 2017.

דוד אמסלם: זה לא מה שאתה מחליט.

דוד אמסלם: הנומראטור זה חוק.

דוד אמסלם: לא מה שאתה מחליט.

<אהוד פראוור: הנומראטור אומר 2017, 2018, 2019.

דוד אמסלם: למה?

<אהוד פראוור: כי זה החוק.

דוד אמסלם: מה כתוב?

דוד אמסלם: מתי ההחלטה התקבלה?

<אהוד פראוור: השנה התקציבית - - -

דוד אמסלם: מתי ההחלטה התקבלה?

<אהוד פראוור: זה לא רלבנטי.

<אהוד פראוור: השנה התקציבית - - -

דוד אמסלם: מה לא רלבנטי?

<אהוד פראוור: הנומראטור חל-.

<אהוד פראוור: בוא ננהל את הדיון על זה שאנחנו מסכימים על חוק הנומראטור.

דוד אמסלם: מה אומר חוק הנומראטור?

<אהוד פראוור: חוק הנומראטור אומר שהממשלה לא יכולה להתחייב - - -

דוד אמסלם: מתי הממשלה התחייבה?

<אהוד פראוור: אם אני יכול רגע, אז אני אסיים את המשפט, כי אפשר להתווכח איתי על כל דבר, אבל החוק אומר - - -

דוד אמסלם: אוקיי, תגיד לי את החוק.

דוד אמסלם: בוא נישאר בחוק.

<אהוד פראוור: החוק אומר שהנומראטור כובל את ידיה של הממשלה לעשות הוצאות בלי מקור לשלוש השנים העוקבות לשנת התקציב.

<אהוד פראוור: זאת אומרת - - -

דוד אמסלם: כן.

דוד אמסלם: איזו שנת תקציב?

<אהוד פראוור: 2016.

אברהם נגוסה: לא נכון.

<אהוד פראוור: חבר הכנסת נגוסה, אנחנו - - -

דוד אמסלם: שנייה, תן לי, אברהם.

אברהם נגוסה: זה לא נכון.

<אהוד פראוור: חבל על הוויכוח.

דוד אמסלם: החוק אומר 2016?

דוד אמסלם: מה אומר החוק?

דוד אמסלם: תצטט לי את החוק.

<אהוד פראוור: אני מסביר.

<אהוד פראוור: 2016 היא שנת התקציב והשנים - - -

דוד אמסלם: לא, מה כתוב בחוק?

דוד אמסלם: החוק לא אומר 2016.

דוד אמסלם: מה הוא כותב?

דוד אמסלם: שהממשלה לא תקבל החלטה - - -

<אהוד פראוור: בשנת התקציב - - -

דוד אמסלם: בשנת התקציב, אנחנו מדברים על תקציב 2015.

דוד אמסלם: קיבלת תקציב.

דוד אמסלם: הממשלה החליטה בשנת 2015 את ההחלטה.

<אהוד פראוור: 2016 זה החוק.

דוד אמסלם: לא, לא, לא.

דוד אמסלם: בשנת 2015 הממשלה החליטה את ההחלטה.

דוד אמסלם: סוף שנת 2015.

<אהוד פראוור: היא לא יכולה להתחייב גם ב-2016.

דוד אמסלם: אז תגיד לי 2016.

<אהוד פראוור: לא.

<אהוד פראוור: 2017, 2018, 2019.

דוד אמסלם: נו, אז אני לפי הפרשנות שלי, זה 2015, 2016, 2017, בגלל שהממשלה קיבלה החלטה - - -

<אהוד פראוור: אני מציע שאני אצא עכשיו ואני אביא יועץ משפטי שייתן על זה תשובה.

דוד אמסלם: בסדר.

<רבקה לויפר: אתה מדבר על פרשנות משפטית, אבל ההחלטה שהתקבלה הייתה החלטה - - -

<אהוד פראוור: זה לא בידי.

אברהם נגוסה: עכשיו חזרת, הבאת לנו משהו?

<אהוד פראוור: אם ישאלו אותי, אני אענה.

<רבקה לויפר: אבל אפשר להתווכח על הפרשנות המשפטית.

דוד אמסלם: עוד מעט אני אענה.

דוד אמסלם: אני אומר דבר מאד פשוט.

דוד אמסלם: אלף, משרד המשפטים נמצא פה?

דוד אמסלם: הזמנת את משרד המשפטים?

<לאה קריכלי: הזמנו.

דוד אמסלם: כרגיל, כמובן.

דוד אמסלם: למה שיבואו?

<אהוד פראוור: הם לא ממציאים נומראטור.

דוד אמסלם: לא, אני אסביר לך מה מפריע לי, אודי, אני אספר לך.

דוד אמסלם: אמרתי לך, אני פקיד לא פחות שנים ממך.

דוד אמסלם: החוק אומר, אני מבין את הרציונל של החוק והיות והחוק אומר, ודרך אגב, גם באמצע השנה, גם עכשיו, עכשיו ראש הממשלה רוצה לקבל החלטה, עכשיו.

דוד אמסלם: הרי מדובר על החלטות באמצע שנת תקציב.

דוד אמסלם: אם מדובר על החלטות תקציביות באותה שנה, בבקשה, אז בואו נכין את התקציב ואז תביא את המקור.

דוד אמסלם: מה הרעיון פה?

דוד אמסלם: שהממשלה מקבלת באמצע השנה עכשיו החלטה לגבי השנים הבאות.

דוד אמסלם: אז אם ההחלטה התקבלה בשנת 2015, אז זה אומר 2015 הממשלה צריכה גם לייצר לה מה שנקרא סדרי עדיפות במסגרת התקציב של אותה שנה.

דוד אמסלם: זו פעם אחת שהיא יכולה, אבל היות ויש לה עוד את השנים הבאות, וזה לשלוש שנים, אז יש את השנה הזאת שהיא קיבלה את ההחלטה ועוד שנתיים עוקבות.

<אהוד פראוור: זה לא ככה.

דוד אמסלם: אז מה ככה?

<אהוד פראוור: אני אומר לך, זה השנה, שנת התקציבית הנוכחית שבתוכה אמורים כאילו לקבל את ההחלטה קדימה, היא לא נספרת ועוד שלוש שנים עוקבות.

<אהוד פראוור: זאת אומרת, שר האוצר הניח על שולחן הכנסת תקציב, או תכנית רב שנתית, כשהוא הגיש את תקציב 2015-2016 לשנים 2017-2018-2019.

<אהוד פראוור: אבל עכשיו אני רוצה לומר כמה דברים שיכול להיות שהם חשובים.

דוד אמסלם: בבקשה.

<אהוד פראוור: אחת הסיבות שאני חושב שכדאי להתחיל, וכדאי להתחיל בקבוצה הזו, היא מהסיבה הבאה: לוקח זמן לחמם מערכות, לגייס את אנשי משרד הפנים שיראיינו אנשים.

<אהוד פראוור: אני חושב שכדאי כמעט בכל מספר להתחיל בשנת 2016 כדי להבטיח שמה שלא יוחלט ב - - - וברב שנתי, אפשר יהיה לבצע ולא להתעכב.

<אהוד פראוור: אני חושב שמבחינה זאת ההצעה שהובאה היא הצעה לפחות עם היגיון הרבה בירוקראטי.

<אהוד פראוור: היא מתחילה.

<אהוד פראוור: היא מאפשרת - - -

דוד אמסלם: מה - - -

<אהוד פראוור: אני מבקש לסיים את דברי.

<אהוד פראוור: היא מאפשרת לסיים מהלך.

<אהוד פראוור: היא מאפשרת להתחיל מהלך.

<אהוד פראוור: אני לא יודע להגדיר כרגע מה הממשלה תחליט בתקציב הרב שנתי, באמת, עד חוק התקציב.

<אהוד פראוור: אני כן יודע להגיד שאם נחכה עד שתבוא החלטה על התקציב הרב שנתי, אנחנו מאבדים חצי שנה ומקומות.

דוד אמסלם: אנחנו לא.

דוד אמסלם: לא, לא, זה לא ילך לשם.

דוד אמסלם: אתה טועה.

<אהוד פראוור: רגע, אני - - -

דוד אמסלם: אתה טועה אדון אודי פראוור, אתה טועה.

דוד אמסלם: אתה כנראה לא מבין מה אנחנו הולכים לעשות.

<אהוד פראוור: רגע, אני מבין.

דוד אמסלם: אתה תדאג.

דוד אמסלם: אני מבטיח לך, אתם תדאגו לכסף, מבטיח לך.

דוד אמסלם: תזכור מה אני אומר לך, והשנה.

דוד אמסלם: אני אמרתי לך את זה בדיון הקודם.

דוד אמסלם: לכן אמרתי לך תגיד לי עד השעה ארבע מה אתה רוצה לעשות, כדי לדעת מה אנחנו הולכים לעשות.

<אהוד פראוור: אני אענה לך.

<אהוד פראוור: שאלת והתשובה היא - - -

דוד אמסלם: ואני מבקש שתתקשר עכשיו לראש הממשלה אישית, לא למנכ"ל, תגיד לו שאני ואברהם נגוסה שואלים מה התשובה שלו לגבי הנושא הזה, עד השעה ארבע.

<אהוד פראוור: אני מבקש, אני יצאתי כמו שביקשתי.

<אהוד פראוור: חזרתי למנכ"ל משרד ראש הממשלה ושאלתי האם הדברים הם ומה מקורם, והוא אמר לי שזאת הנחיית ראש הממשלה.

דוד אמסלם: אוקיי.

דוד אמסלם: זאת הנחיית ראש הממשלה?

דוד אמסלם: אני מבין אותה.

<אהוד פראוור: כן.

דוד אמסלם: זאת ההנחיה?

דוד אמסלם: מאה אחוז.

<אהוד פראוור: אוקיי.

דוד אמסלם: אין שום בעיה.

דוד אמסלם: בסדר.

<אהוד פראוור: טוב.

דוד אמסלם: מישהו רוצה להוסיף משהו לפני שאני סוגר את הדיון?

דוד אמסלם: בבקשה.

דוד אמסלם: רק תודיע לראש הממשלה שאנחנו קיבלנו את אופי ההחלטה.

דוד אמסלם: תסביר לו שמהשעה ארבע אנחנו לא מתכוונים לעלות למעלה.

דוד אמסלם: תודיע לו את זה.

דוד אמסלם: חד משמעית.

דוד אמסלם: בבקשה.

<טפרה גלגאוו: אני רוצה להגיד בקצרה.

דוד אמסלם: תצא תודיע לי את זה עכשיו, כדי שאם הוא מתחרט, אז לפחות שאנחנו נדע ונעלה.

<טפרה גלגאוו: כשאני עליתי בשנת 2004 עם משפחתי, אחותי שהייתה מועמדת איתנו, אמרו לה שהיא לא עולה בגלל שהיא הגיעה יום לפני.

<טפרה גלגאוו: לפני עשרה חודשים היא קיבלה אישור משרד הקליטה זאב אלקין ומשר הפנים לשעבר סילבן שלום, שהיא עולה לארץ.

<טפרה גלגאוו: הלכנו לשם, וגם אשר, שזה עוד אחד קיבל אישור לאחותו, אז הלכנו לשם במיוחד לטוס כדי שהם עלו לארץ.

<טפרה גלגאוו: אחותי לא עלתה מסיבה, נראה לי לצערי היא הייתה בהיריון בחודש מתקדם, אז נאמר לי מהסוכנות היהודית וגם אשר אמר לי ששבעה יום אחרי שהיא תלד היא תעלה.

<טפרה גלגאוו: היא ילדה את הילדה.

<טפרה גלגאוו: הילדה לא במצב טוב.

<טפרה גלגאוו: אז כרגע היא תקועה שם, למרות שיש לה את כל האישורים.

<טפרה גלגאוו: היא תקועה שם בגלל שהילדה שלה חולה.

<טפרה גלגאוו: כרגע, אם אני מבין את זה נכון, אם הילדה תבריא מהמחלה הזאת אז היא תעלה.

דוד אמסלם: שנייה.

דוד אמסלם: אדון פראוור, אתה כנראה לא מבין איך אני רואה את הדברים.

<אהוד פראוור: אני הבנתי.

דוד אמסלם: שנייה.

דוד אמסלם: אף אחד לא עושה להם טובה.

דוד אמסלם: הם לא סוחרים שם.

דוד אמסלם: כל ההתנהגות שלכם היא מבזה.

דוד אמסלם: אתה פה, הרי אני חייב לדבר עם מישהו.

דוד אמסלם: אני אומר לך שאם היה ראש הממשלה פה הייתי אומר לו את אותם דברים.

דוד אמסלם: זה הוא הכתובת, לא אתה.

<אהוד פראוור: טוב.

דוד אמסלם: ואני אומר לך, בושה וחרפה איך שאתם מתנהלים ואיך שאתם מתנהגים איתם.

דוד אמסלם: מה, אני עושה איתו מסחר?

דוד אמסלם: אתה יודע מה, תן 4 זקנים ונשאיר שם 4 ילדים?

דוד אמסלם: איפה אתה חי?

דוד אמסלם: איזה עולם מושגים יש לכם?

דוד אמסלם: מה זה בוא נתחיל?

דוד אמסלם: אני לא אתחיל כלום עד שזה לא יהיה מלא, קומפלט.

דוד אמסלם: בגלל שאתם התחלתם איתם ככה, בגלל זה הם נשארו שם.

דוד אמסלם: בבקשה.

<טפרה גלגאוו: אז לצערי אחותי לא יכולה לעלות לארץ בגלל שיש לה תינוקת חולה.

<טפרה גלגאוו: מהסיבה הזאת היא לא עולה.

<טפרה גלגאוו: כרגע המצב של התינוקת לא משהו.

<טפרה גלגאוו: כל פעם היא הולכת לבית חולים.

<טפרה גלגאוו: מה שאני מבין לנכון, אם התינוקת נפטרת, נפרדת מהעולם הזה, אז אחותי יכולה לעלות לארץ, אבל כל עוד התינוקת חיה בעולם הזה, היא לא יכולה לעלות לארץ מהסיבה שהביטוח הרפואי שיכולה הסוכנות היהודית לממש, זה לא מינימאלי.

<טפרה גלגאוו: יכול להיות שהיא תצטרך לעשות ביטוח רפואי קצת יותר ויש את הקרן ואנחנו אפילו נבטח אותה שתבוא, אבל עדיין, הבירוקרטיה קשה והיא שם.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: עוד מישהו רוצה להוסיף משהו?

דוד אמסלם: בבקשה.

דוד אמסלם: אתה היית אצלנו באחד הדיונים.

<עלמו סורפל: הייתי, כן.

דוד אמסלם: אתה עדיין בצה"ל או שהשתחררת?

<עלמו סורפל: עדיין לא.

דוד אמסלם: אתה עדיין בצה"ל.

דוד אמסלם: בבקשה.

דוד אמסלם: תספר לנו את הסיפור שלך.

דוד אמסלם: תספר למר פראוור, שישמע קצת.

<עלמו סורפל: שמי סורפל עלמו.

<עלמו סורפל: אני משרת בצנחנים.

<עלמו סורפל: לפני כחודש-חודש וחצי טסתי לאתיופיה לראות שם את האחים שלא ראיתי אותם, חלק 20 שנה - - -

דוד אמסלם: מי שם?

דוד אמסלם: האחים שלך?

<עלמו סורפל: הם שם, כן.

<עלמו סורפל: חלק שלא ראיתי 20 שנה וחלק 10 שנה, מאז שעליתי לארץ.

<עלמו סורפל: לפני כחודש, כשהייתי שם, קיבלתי טלפון שאמרו לי שאח שלי נפטר.

<עלמו סורפל: לא ראיתי אותו 20 שנה.

<עלמו סורפל: במקרה, באותו זמן שטסתי ראיתי אותו לאיזה יום וחצי, שהוא חיכה לעלות, לעלות.

<עלמו סורפל: כל הטפסים, יש בבית ערימות.

<עלמו סורפל: אם אתם רוצים אני יכול להביא את זה, והוא מת בלי לראות את המדינה.

<עלמו סורפל: בלי כלום.

<עלמו סורפל: יש לי עוד אחות עכשיו שהיא גם במצב בריאותי לא מי יודע מה.

<עלמו סורפל: היא איבדה עכשיו את העין השמאלית שלה.

<עלמו סורפל: הימנית בדרך.

<עלמו סורפל: אז אנשים, אתה אודי, אני אשמח לתשובה.

<עלמו סורפל: אתם.

<עלמו סורפל: אתם כל הקליטה למיניהם.

דוד אמסלם: איזה תשובה אתה רוצה לשמוע?

דוד אמסלם: מתי היא מגיעה?

<עלמו סורפל: אני רוצה תשובה לכולם.

<עלמו סורפל: ל-9,000 פלוס שנמצאים שם.

<עלמו סורפל: מה זה 9,000?

<עלמו סורפל: אבל ל-32,000 יהודים בשנה יש לכם דרך להעלות, מבלגיה, צרפת, ארצות הברית, מאיפה לא?

<עלמו סורפל: בשביל זה יש לכם תקציב, ברוך השם.

<עלמו סורפל: אבל ליהודי אתיופיה?

<עלמו סורפל: לא.

<עלמו סורפל: למה?

<עלמו סורפל: למה?

<עלמו סורפל: מה זה גזענות?

<עלמו סורפל: זה ידוע.

<עלמו סורפל: נכון.

<עלמו סורפל: אודי, אנחנו מבקשים תשובה.

<עלמו סורפל: די, די.

<עלמו סורפל: אל תשחקו אותה יפי נפש.

<עלמו סורפל: אתם בוא מתעללים בנשמות של אנשים.

<עלמו סורפל: אנשים מתים יום אחרי יום.

<עלמו סורפל: המדינה שם, באתיופיה, גם ככה לא רוצים אותם.

<עלמו סורפל: חזרתי אתמול בלילה לפה, נחתתי ורציתי לבוא לדיון.

<עלמו סורפל: זה חשוב לי.

<עלמו סורפל: הייתי שם.

<עלמו סורפל: הייתי בקהילה.

<עלמו סורפל: רציתי לצלם, לא הרשו לי כי אנשים שם מחפשים אותם.

<עלמו סורפל: הנוצרים, המוסלמים מחפשים אותם.

<עלמו סורפל: מחפשים אותם להרוג א ותם.

<עלמו סורפל: זה מה שאתם רוצים?

<עלמו סורפל: השמדה?

<עלמו סורפל: השמדה?

<עלמו סורפל: היה את השואה ואתם בכיתם.

<עלמו סורפל: כן, השואה.

<עלמו סורפל: כן.

<עלמו סורפל: אתם גם עושים שואה.

דוד אמסלם: טוב, זה לא.

דוד אמסלם: אל תערב - - -

<עלמו סורפל: אתם עושים לנו שואה.

<עלמו סורפל: אתה אודי, כן, שאתה יושב שם.

<עלמו סורפל: כן.

<עלמו סורפל: את יהודי אירופה יש לכם כסף להעלות, אבל 9,000 איש, לא, אין לנו.

<עלמו סורפל: נפרוש אותם לחמש שנים.

<עלמו סורפל: נעלה אותם 100, 200 איש כל שנה.

<עלמו סורפל: מה נסגר?

<עלמו סורפל: מה אתם רוצים שנעשה?

<עלמו סורפל: מה אתם רוצים שנעשה?

<עלמו סורפל: באמת.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: עוד מישהו רוצה?

דוד אמסלם: בבקשה.

<חן אסממאו: למי שלא מכיר אותי, קוראים לי חן אסממאו.

<חן אסממאו: לצערי הרב יש לי סבתא שממתינה כבר 17 שנה.

<חן אסממאו: כמובן כל החברה' הצעירים שנמצאים פה, גם להם יש משפחות – אח, אחות, אמא, אבא.

<חן אסממאו: אודי, משרד הקליטה, משרד האוצר, גם אתם פה, שבוע שעבר כל כך כעסנו, באמת.

<חן אסממאו: אני ויצחק כל כך כעסנו על כל מה שהתנהל פה, והיום זה עוד יותר ביזיון פשוט.

<חן אסממאו: שבוע שעבר דרכת עלינו, היום מעכת אותנו.

<חן אסממאו: מעכת אותנו כמו סיגריה.

<חן אסממאו: ככה.

<חן אסממאו: מעכת אותנו.

<חן אסממאו: מבחינתך המשפחות שלנו לא שוות כלום.

<חן אסממאו: ל-32,000 כן יש לכם תקציב.

<חן אסממאו: מצרפת.

<חן אסממאו: להם כן יש לך תקציב, נכון?

<חן אסממאו: משרד האוצר, להם יש לכם תקציב.

<חן אסממאו: ליהודי אתיופיה אין לכם תקציב.

<חן אסממאו: לסבתא שלי, הקשישה, אין לכם תקציב?

<חן אסממאו: זה נשמע לך באמת הגיוני?

<חן אסממאו: זה נשמע לך באמת הגיוני?

<חן אסממאו: זה נשמע לך הגיוני שאתה אפילו לא יודע את הנתונים שלך?

<חן אסממאו: שאתה במשרד הקליטה, אתה עובד שם כל כך הרבה שנים ואתה לא יודע את הנתונים?

<חן אסממאו: זה כל כך כואב.

<חן אסממאו: זה כל כך כואב.

<חן אסממאו: אין לכם מושג איך בא לי לבכות.

<חן אסממאו: כל כך בא לי לבכות, כי זה מצער אותי.

<חן אסממאו: זה כואב לי.

<חן אסממאו: זה באמת כואב לי ואתם לא מבינים את זה.

<חן אסממאו: אתם באמת לא מבינים את זה.

<חן אסממאו: איך אתם רוצים שנמשיך להמתין עוד שנה ועוד שנה ועוד שנה?

<חן אסממאו: אי אפשר.

<חן אסממאו: אי אפשר.

<חן אסממאו: אתה אפילו לא מסתכל עלי כשאני מדברת.

<חן אסממאו: אליך, אליך אני מדברת במיוחד.

<חן אסממאו: ראש הממשלה, גם אליו אני אגיע ואנחנו לא נעבור על זה בשתיקה.

<חן אסממאו: אני כבר אומרת לך את זה עכשיו.

<חן אסממאו: אנחנו לא הולכים לעבור על זה בשתיקה.

<חן אסממאו: אם צריך אנחנו נהפוך עולמות בשביל שאתה ועוד אנשים שנמצאים איתך, בחבורה הזאת, שאתם תקבלו את ההחלטה הנכונה על המשפחות שלנו, שסובלות.

דוד אמסלם: תודה.

<חן אסממאו: תודה רבה.

דוד אמסלם: בבקשה.

<בקאלו דמאטה: קוראים בקאלו דמאטה.

<בקאלו דמאטה: אני מסיים את גבעתי.

<בקאלו דמאטה: אח שלי מתחתי, משרת במגלן.

<בקאלו דמאטה: אני פה כבר זה הדיון השלישי.

<בקאלו דמאטה: אני ממש ממש ממש מצטער, אבל זה ביזיון.

<בקאלו דמאטה: פעם על תקציב, פעם איזה משרד או שני משרדים לא סיימנו להתארגן ובפעם הבאה מדברים על כמות ממש ממש, מה?

<בקאלו דמאטה: 500?

<בקאלו דמאטה: אני ממש מתבייש לראות את הנציגים, את שליחי משרתי עם ישראל.

<בקאלו דמאטה: ככה מבזים יהודים?

<בקאלו דמאטה: כל אחד, כל אזרח, כמעט כל אתיופי, יש לו משפחה באתיופיה.

<בקאלו דמאטה: יש לו אחים.

<בקאלו דמאטה: ואני לא מדבר על דודים.

<בקאלו דמאטה: אני מדבר על אמהות, סבתא, סבא, אב, דוד.

<בקאלו דמאטה: לאף אחד לא איכפת.

<בקאלו דמאטה: מדברים איתי על חיי אדם, על כסף.

<בקאלו דמאטה: מדובר על כסף.

<בקאלו דמאטה: על חיים.

<בקאלו דמאטה: אני כל יום מגיע לפה ויושב פה ומתבייש מכם, לדבר איתכם.

<בקאלו דמאטה: יש הרבה חברים בפלוגה שלי, יש 8 אנשים, מתוכם לחמישה אנשים יש שם משפחות.

<בקאלו דמאטה: אח, דוד.

<בקאלו דמאטה: יש להם הכל.

<בקאלו דמאטה: והם סומכים עליכם.

<בקאלו דמאטה: הם כל כך סומכים עליכם.

<בקאלו דמאטה: הם לא באים כי הם יודעים שאתם תעשו את עבודת הקודש שלכם.

<בקאלו דמאטה: ואף אחד לא עושה שום דבר.

<בקאלו דמאטה: מקפיאים.

<בקאלו דמאטה: אני כל כך מצטער.

<בקאלו דמאטה: אני כל כך כך מצטער.

<בקאלו דמאטה: אנחנו לא נעבור על זה בשתיקה.

<בקאלו דמאטה: אנחנו לא נעבור על זה בשתיקה, לא נעבור לסדר היום.

<בקאלו דמאטה: אני עליתי בשנת 2007, אני יודע מה זה מרכז קליטה, מה אנחנו מקבלים ואיזה משכנתא אנחנו מקבלים ואחרי כמה זמן אנחנו יוצאים לעבוד.

<בקאלו דמאטה: אחרי 10 חודשים נגמר הכל, מסיימים את הגיור, יוצאים לעבוד.

<בקאלו דמאטה: ועובדים, משלמים מס, ביטוח לאומי, הכל, כמו כל אזרח.

<בקאלו דמאטה: אנחנו לא חיים על חשבון המדינה.

<בקאלו דמאטה: נכון שאנחנו באים ממדינה ענייה ועולים בלי כלום, אבל אנחנו לא חיים על חשבון המדינה אף פעם.

<בקאלו דמאטה: אני מצטער.

<בקאלו דמאטה: אני פשוט ממש ממש מצטער, ואנחנו לא נשתוק.

<בקאלו דמאטה: נעשה כל מה שאפשר לעשות.

<בקאלו דמאטה: אנחנו לא נהיה בשקט.

<בקאלו דמאטה: לא נעזוב אתכם.

<בקאלו דמאטה: תודה רבה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: עוד מישהו פה רוצה להתבטא בנושא?

דוד אמסלם: בבקשה.

<רטה אסמאמאו: קוראים לה אסמאמאו רטה.

<רטה אסמאמאו: השתחררתי לפני שלושה חודשים.

<רטה אסמאמאו: כרגע אני עובד בעוטף.

<רטה אסמאמאו: יש לי באתיופיה סבא וסבתא מצד האמא, שאתם כשטסתם, ראו אותם בסרטון.

<רטה אסמאמאו: אני ראיתי את זה בבית.

<רטה אסמאמאו: זה כואב לי.

<רטה אסמאמאו: כואב לי לראות את זה ככה ואני מקווה מאד שעם הזמן, כלומר עם העבודה הזו שאתה עושה, נזכה לראות אותם, את כל המשפחות פה.

<רטה אסמאמאו: וזהו.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: עוד מישהו רצה לומר?

דוד אמסלם: בבקשה.

<עזרא קיברט: אודי, פה, פה.

<עזרא קיברט: אתה יודע, לא צריך להיות פסיכולוג בשביל להבין את שפת הגוף שלך.

<עזרא קיברט: באמת אני אומר.

<עזרא קיברט: המיקרופון פה ואתה יושב איזה שבעה מטר אחורה, כי-.

<עזרא קיברט: אל תצביע לי.

<עזרא קיברט: אני ראיתי.

<עזרא קיברט: אנשים מכוונים לך, מגיעים מארבעה קילומטר כדי לסדר לך את המיקרופון.

<עזרא קיברט: אני אומר לך, זה דברים פשוטים, ששפת הגוף שמשדרת הכל.

<עזרא קיברט: אתה לא בא-, כאילו כמו בוועדה האחרונה שהייתה.

<עזרא קיברט: אתה לא בא כדי להעלות את היהודים.

<עזרא קיברט: מהתחלה כל הסיבות שלך היו למה לא להעלות אותם.

<עזרא קיברט: ככה יושב לך בכיף, לא יודע מה זה סדר פסח.

<עזרא קיברט: לא יודע, נתונים, עזוב.

<חן אסממאו: הוא בשיחה.

דוד אמסלם: חברה', חברה', אני מבקש.

דוד אמסלם: אני רוצה באמת לקחת את זה למקום הנכון.

דוד אמסלם: אודי בסוף הוא פקיד.

<עזרא קיברט: אני יודע.

דוד אמסלם: שנייה.

דוד אמסלם: עכשיו, בואו, לא מעליבים אותו בישיבה.

דוד אמסלם: זה לא הסיפור.

דוד אמסלם: אז בוא תתמקד בנושא שלך, בכאב האישי שלך מול המשפחה האישית שלך.

דוד אמסלם: חשוב לי שתעביר את המסר האישי שלך, לא איך הוא יושב.

דוד אמסלם: זה פחות חשוב לי.

<עזרא קיברט: תשמע, אני יכול לספר את הסיפור שלי, אבל אני צריך גם את הנכונות שלו כדי גם להבין אותי.

<עזרא קיברט: בן אדם ש - - -

דוד אמסלם: אתה מדבר אלי.

דוד אמסלם: אתה פה מדבר אלי בוועדה.

דוד אמסלם: זו ועדה שאנחנו יושבים בה.

<עזרא קיברט: אז אני אספר לכם.

<עזרא קיברט: יש לי שם חמישה אחים, ארבעה נשואים, 22 נפשות.

<עזרא קיברט: אני פה האחרון במשפחה, אבל פתאום אני מגיל 12 - - -

דוד אמסלם: עם מי אתה פה בארץ?

<עזרא קיברט: אני, שתי אחיות קטנות ואמא ואבא.

דוד אמסלם: זאת אומרת ההורים שלך פה, אתם שלושה אחרים ועוד חמישה שם?

<עזרא קיברט: בדיוק.

<עזרא קיברט: אז אתה רואה את אמא - - -

דוד אמסלם: כמה שנים הם שם?

<עזרא קיברט: אני כבר הפסקתי לספור.

<עזרא קיברט: זה 15 שנה פלוס.

דוד אמסלם: איפה הם יושבים, בגונדר או באדיס?

<עזרא קיברט: באדיס.

<עזרא קיברט: אני אומר לכם, אני משתחרר מחר מצה"ל, משירות בדובדבן.

<עזרא קיברט: מיציתי הכל, אני אומר לכם.

<עזרא קיברט: והדברים הפשוטים שאני יכול לקבל מהממשלה, מהפקידים, זה הדבר הפשוט כדי לפגוש את המשפחה.

<עזרא קיברט: כולם פה חיילים שהשתחררו לפני שלושה שבועות או כמה חודשים.

<עזרא קיברט: רק לראות את המשפחות.

<עזרא קיברט: לא משהו דרמטי.

<עזרא קיברט: זה הדבר הכי ציוני שיכול להיות.

<עזרא קיברט: הדבר הכי מוסרי שיכול להיות.

דוד אמסלם: כמה זמן לא ראית את האחים שלך.

<עזרא קיברט: אני בשנה שעברה ביקשתי מהיחידה שלי והם אמרו איך זה יכול להיות?

<עזרא קיברט: מפקד היחידה שלי גם אמר, איך זה יכול להיות שלא ראית אותם?

<עזרא קיברט: 10 שנים לא ראיתי אותם.

דוד אמסלם: הוא חשב שאתה מספר לו בדיחה, נכון?

<עזרא קיברט: כן.

<עזרא קיברט: הוא אמר לי מה זאת אומרת?

<עזרא קיברט: תן, תן את הטפסים, אני אריץ לך אותם.

<עזרא קיברט: תוך שבוע הייתי באתיופיה.

<עזרא קיברט: כל ההוצאות עליהם.

<עזרא קיברט: כי זה מבחינתו, הוא אמר לי, עזוב את הפעילויות, עזוב את המבצעים, עזוב.

<עזרא קיברט: זה לא קשור.

<עזרא קיברט: זה אחרי זה.

<עזרא קיברט: אז פתאום פה יושבים להם פה כמו שאמרתם, כמו שוק עגבניות ואני לא יודע מה.

<עזרא קיברט: באמת בושה.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: אודי, בבקשה, אתה רוצה לענות?

<אהוד פראוור: אני רוצה לומר כמה דברים.

<אהוד פראוור: אחד, אני חושב שאין בן אדם בממשלת ישראל, שהביא להחלטות שהביאו ליותר מבני אתיופיה לארץ.

<אהוד פראוור: אתה יכול למנות פקיד, זה כנראה יהיה אני.

<אהוד פראוור: ולכן כל האשמות על זה שאני דחיתי, אני לא רציתי, אני חושב שכל העליות, לפחות שני גלי העלייה הקודמים, לפחות אני גם לחמתי וגם דאגתי שהן תקרנה.

<אהוד פראוור: ולא תמיד כולם הסכימו.

<אהוד פראוור: אני גם לא אמרתי אף פעם ששאלו אותי, שהשאלה הזאת של איחוד משפחות של אלה שעלו עם אלה שנשארו, היא שאלה זניחה, היא שאלה לא חשובה, היא שאלה שלא צריך לטפל בהם.

<אהוד פראוור: ולכן לקחתי על עצמי.

<אהוד פראוור: יכלו להיות עוד אנשים והיו עוד כמה אפשרויות, דווקא בגלל שחוללנו את כל התכניות הקודמות, לעשות את זה דרך כלים של היחידה שלנו, של משרד ראש הממשלה.

<אהוד פראוור: זה תמיד פועל יותר טוב.

<אהוד פראוור: נתקלנו בשאלת התקציב.

<אהוד פראוור: שאלת התקציב לא אומרת לא.

<אהוד פראוור: עכשיו, החוק חל גם עלי, גם על אגף תקציבים.

<אהוד פראוור: היא לא אמרה שאף אחד לא בא.

<אהוד פראוור: היא לא אמרה שלא מתחילים.

<אהוד פראוור: היא אמרה – ההחלטה הגדולה צריכה לחכות לתקציב, והצעתי.

<אהוד פראוור: אני מבין שזה מתקבל פה לא נכון, שנתחיל להביא את אלה שאתה תיארת, את הקרובים שיותר קשה להם.

<אהוד פראוור: אני גם חשבתי שנכון שהמערכות תתארגנה.

<אהוד פראוור: אני פקיד, דבר אחד יודע, איך מערכות עובדות.

<אהוד פראוור: והדיון עצמו, לצערי, אבל זה החוק, צריך להתקיים בדיוני התקציב.

<אהוד פראוור: אני לא חושב שאני שווה נפש למה שאתה אומר ואני לא חושב שמה שאמרתי פה היה שזה לא יקרה ושאנחנו מתנגדים לו.

<אהוד פראוור: רחוק מזה.

<אהוד פראוור: אמרתי, יש מציאות של חוק.

<אהוד פראוור: בתוך מציאות החוק הזו, גם משרד ראש הממשלה וגם משרד האוצר צריכים לתפקד, על מנת, זו לפחות דעתי, שלא נחכה עד לתקציב, הצעתי שנביא קבוצה שהכי קשה לה כבר.

<אהוד פראוור: מה יהיה בתקציב?

<אהוד פראוור: אני לא יודע להבטיח.

<אהוד פראוור: אני לא חבר כנסת ואני לא שר.

<אהוד פראוור: ואני חושב שככה צריך לראות את זה.

<אהוד פראוור: אם הרגשת שאני, לא יודע, זה באמת לא הרגשה קלה לשמוע את כל מה שאתה אומר, כשאני יודע במה אני מוגבל ואיפה אני מוגבל ואיפה המציאות החוקית מגבילה אותי וגם את אגף תקציבים.

<אהוד פראוור: ואני יודע.

<אהוד פראוור: זה חלק מהדברים שלא פשוטים ובהחלט ראית את אי הפשטות הזאת גם באיך שאני יושב, זה נכון.

<אהוד פראוור: אבל המציאות חלה עלי.

<אהוד פראוור: החוק חל עלי ועל חבר הכנסת נגוסה, שמפרש אותו - - -

אברהם נגוסה: לא, אני - - -

<אהוד פראוור: שנייה רגע.

אברהם נגוסה: הנה, תקרא.

אברהם נגוסה: תקרא.

<אהוד פראוור: שמפרש אותו שונה ממני, אבל כנראה הפרשנות - - -

אברהם נגוסה: תמשיך.

<אהוד פראוור: אני לא נכנס איתו לויכוח.

<אהוד פראוור: ואני אומר, אני חושב שאנחנו נמצאים, להבנתי, וחבר הכנסת אמסלם יכול לחלוק עלי וחבר הכנסת נגוסה, שההחלטה שהממשלה קיבלה בקיץ שעבר תצטרך לעבור עוד פעם סוג של דיון בתוך התקציב הנוכחי, משום אחרת אני לא יודע איך מבצעים את זה.

<אהוד פראוור: זה הדברים שרציתי להגיד ואני מציע לא להדביק לי את מה שיהיה.

<אהוד פראוור: אין לי, אולי, לא יודע, לא אטימות ולא חוסר רצון ואני גם לא חושב שאמרתי שהדברים האלה לא רלבנטיים יותר לסדר היום של מדינת ישראל.

<אהוד פראוור: רחוק מאד מזה.

<עלמו סורפל: אודי, אני יכול להגיד משפט?

דוד אמסלם: לא, הויכוח הוא לא עם אודי.

דוד אמסלם: אנחנו כבר פתחנו את העניין, אני כבר אמרתי לו מתחילת הדרך – גם הפרשנות שלא מוטעית, לטעמי, וגם הספירה שלו היא בכלל מוטעית, גם לפי הפרשנות של עצמו.

דוד אמסלם: אז לכן זה לא קשור לעניין.

דוד אמסלם: אני עשיתי את החשבונות כאן גם כשיצאת, כשביקשנו ממך לצאת.

דוד אמסלם: מדובר בסכומים מאד זעירים וקטנים.

דוד אמסלם: גם בחוק, דרך אגב, אין עניין לתת להם משכנתא בשנה השלישית.

דוד אמסלם: אם לא מסתדר לך הנושא הזה של הנומראטור, אז תן להם את המשכנתא לשנה הרביעית והחמישית, עד שתוציא אותם מכלל הנומראטור.

דוד אמסלם: אבל זה יעלה למדינת ישראל בערך 60-70 מיליון שקלים בשנה, במקרה, איך אמרו פה, גם אם אתה מוציא אותם לטיול שנתי פעם בשנה לחוץ לארץ.

דוד אמסלם: אז לכן אנחנו מכירים גם מספרים.

דוד אמסלם: עבדנו קצת עם אנשים, הפעלנו קצת מערכות.

דוד אמסלם: אנחנו יודעים מה זה שקלים, אז אנחנו גם יודעים לעשות את החשיבה ואנחנו גם יודעים לעשות כפל וחילוק, ועוד ופחות.

דוד אמסלם: אז לכן, לבוא ולהגיד לנו.

דוד אמסלם: אני לא ציפיתי ממך לתשובה הזאת השבוע.

דוד אמסלם: שבוע שעבר באת, הממת אותי עם התשובה הזאת.

דוד אמסלם: דרך אגב, אני כמעט דומע פה.

דוד אמסלם: אני שותק כדי שלא ייצאו לי דמעות, בגלל שאני מרגיש את העלבון שלהם.

דוד אמסלם: אני נעלב בשבילם.

דוד אמסלם: אני נעלב מהתשובות שלך.

דוד אמסלם: עזוב, הם יבואו.

דוד אמסלם: אבל אני נעלב מהתשובות שלך.

דוד אמסלם: הגרון שלי נחנק.

דוד אמסלם: איך אתה אומר לבן אדם הזה דבר כזה?

<אהוד פראוור: מה אמרתי?

דוד אמסלם: בגלל שאני חושב שזאת חוצפה.

דוד אמסלם: זו חוצפה.

דוד אמסלם: אם הבן של ראש הממשלה היה שם, הוא כבר היה פה אתמול.

דוד אמסלם: ואם סבא של אחד השרים הוא היה שם, שלשום הוא היה פה.

דוד אמסלם: עם נומראטור, בלי נומראטור, עם כל הבדיחה הזאת של הנומראטור.

דוד אמסלם: אז אתה מספר לילדים האלה פה, שכל אחד גם ככה קשים לו החיים, כל אחד פה כמעט השתחרר רק שלשום מצה"ל.

דוד אמסלם: אתה מספר לו על נומראטור, חוק.

דוד אמסלם: באמת, אתה בא איתנו בבירוקרטיה האטומה והפשוטה הזאת ומספר לו למה אבא שלו צריך להיות שם?

דוד אמסלם: זה מעניין אותו?

דוד אמסלם: זה מעניין מישהו במדינה הזאת בכלל?

דוד אמסלם: הוא צריך לבוא לפה.

דוד אמסלם: הייתה החלטת ממשלה לפני חוק הנומראטור.

דוד אמסלם: אל תחיל את חוק הנומראטור על אותה החלטה, בגלל שהיא הייתה לפני והתקבלו גם החלטות לפני.

דוד אמסלם: התקבלה גם החלטה בשנת 2015 שהמשמעות שלה 2019.

דוד אמסלם: לבנות את הנמל כבר זה בשנת 2015 היה.

דוד אמסלם: אז אולי נעצור את הכל ונביא את הנומראטור גם לשם?

דוד אמסלם: ההחלטה הייתה בסוף שנת 2015.

דוד אמסלם: עכשיו, אם החלטתם אז, אם חשבתם שצריך נומראטור באותה נקודת זמן, למה הבאתם את החלטת הממשלה?

דוד אמסלם: מה, הממשלה עשתה לנו ישראבלוף?

דוד אמסלם: בגלל שאני אמרתי לראש הממשלה שאני רוצה שתבוא החלטה לפני התקציב?

שלי יחימוביץ': כן.

שלי יחימוביץ': נבהלו ממך.

דוד אמסלם: שנייה, דקה.

שלי יחימוביץ': קיבלו החלטה.

דוד אמסלם: זה נראה לך הגיוני?

דוד אמסלם: מה חשבת שאני טיפש?

דוד אמסלם: לא אתה, אתה מבחינתי מייצג את משרד ראש הממשלה.

דוד אמסלם: מה, אני מפגר?

דוד אמסלם: אז לכן אמרתי לך, אני מכאן עכשיו נוסע הביתה.

דוד אמסלם: מודיע לך.

דוד אמסלם: אני נוהל את הדיון, נוסע הביתה.

דוד אמסלם: תודיע לראש הממשלה שאני ואברהם נגוסה נוסעים הביתה עד שהוא ימצא את הכסף להביא אותם.

דוד אמסלם: תודה רבה לכולם.