ועדת הפנים והגנת הסביבה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 169, 2016-03-28 09:30

דוד אמסלם: רבותי, בוקר טוב לכולם.

דוד אמסלם: אני מתכבד לפתוח את ועדת הפנים והגנת הסביבה בנושא בחינת ההשלכות של תקנות הכניסה לישראל – אזורים גיאוגרפיים – זה נושא אחד; נושא שני זה נוהלי העבודה של הוועדה ההומניטרית לענף הסיעוד במשרד הפנים.

דוד אמסלם: חבר הכנסת אורי מקלב, בבקשה.

אורי מקלב: תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש, על עצם קיום הדיון.

אורי מקלב: אני מבין, על ציר הזמן של השבוע האחרון של מושב החורף, שזה בהחלט מאמץ רב, ואנחנו מעריכים זאת.

אורי מקלב: עם זאת, התקנות הגאוגרפיות זה עניין מאוד דחוף.

אורי מקלב: בפברואר 2014 הכנסת קיבלה את ההמלצה, שהיתה חשובה לאין ארוך, לחלק את הארץ לחלוקה גאוגרפית, כדי למנוע מצב שעובדים זרים שמגיעים לדימונה ולירוחם - - -

דוד אמסלם: לכמה אזורים חילקו?

אורי מקלב: שלושה אזורים.

אורי מקלב: תל-אביב – וזה לא רק תל-אביב, זה גם חולון, בת-ים.

אורי מקלב: מחוז תל-אביב - - -

דוד אמסלם: מחוז תל-אביב, מרכז וכל השאר?

<טלי יצחקי: תל-אביב, רמת גן, חולון, בת ים.

אורי מקלב: נכון.

אורי מקלב: אחרי זה יש אזור המרכז, כמו נניח אשדוד וכל מיני מקומות כאלה, והמקומות היותר רחוקים.

<קריאה: אשקלון זה אזור 3.

<שמחה בניטה: אשדוד ואשקלון זה 3.

<שמחה בניטה: פתח תקוה וראש העין זה 2.

<שמחה בניטה: ירושלים זה 2.

<שמחה בניטה: חיפה זה 2.

<שמחה בניטה: החלוקה מוזרה במקצת.

<שמחה בניטה: לא בדיוק הגיונית.

אורי מקלב: הדוגמה הבולטת למשל , אדוני שהוא איש הדרום, אשדוד זה אזור 3, ניר גלים זה אזור 2.

<שמחה בניטה: עשרת ליד אשדוד זה 2.

אורי מקלב: פנייה שהיתה לי מניר גלים, שזה ממש צמוד לאשדוד – שם יש הרבה ניצולי שואה ואי-אפשר לעבור מאשדוד לניר גלים שזה ממש נושק אחד לשני.

דוד אמסלם: דרך אגב, למה לא עשו שני תנאים מצטברים, גם אזור גאוגרפי וגם מרחק למשל?

<תומר רוזנר: יש ועדת חריגים.

דוד אמסלם: אמרת בסופו של דבר שהקו צריך לעבור באיזה מקום, אבל אם אתה נותן שני תנאים מצטברים, שזה גם האזור וגם המרחק שמבקשים, נגיד 10 ק"מ, זה יכול לפתור את העניין.

דוד אמסלם: בבקשה, אורי.

אורי מקלב: זה רעיון מצוין.

אורי מקלב: דיברת על 50 אמה, שהוא זרק אותו מבית המדרש.

אורי מקלב: זה נותן פתרון שמרחיב את הגבול הצר.

אורי מקלב: בכל אופן, אדוני היושב-ראש, אני לא אאריך בדברים האלה.

אורי מקלב: הדברים האלה מאוד חשובים, אבל חששנו והעלנו כבר באותם דיונים שיכולים להיות מקרים שכן צריך לתת את המעבר, ויש סיבות למעבר, ויש דברים מצטברים שבהחלט יכולים לתת את השינוי, ואז קבענו שתהיה ועדה שתשב עם כמה קריטריונים.

אורי מקלב: לי לא ידוע שהוועדה ישבה מאז, ובשטח נוצרו בעקבות זאת הרבה לקונות.

אורי מקלב: קודם כול, הלקונה של מחסור בעובדים זרים גם באזור 1.

אורי מקלב: לא כל מי שנמצא בתל-אביב וברמת גן, יש לו את האפשרויות תמיד להעסיק.

אורי מקלב: יש מקרים קשים ויש לו צורך בנימוקים מספיק סבירים וחזקים כדי כן לאפשר לו.

אורי מקלב: כשהוועדה יושבת אין נימוקים.

<תומר רוזנר: לא דנים בהם?

אורי מקלב: ודאי.

אורי מקלב: אין ישיבה ולא דנים בהם.

אורי מקלב: נתנו איזה הארכה.

אורי מקלב: אנחנו גם מדברים על הוועדות האלה, ונדמה לי שבחוק נקבע או בתקנות שהן אמורות לשבת והן לא ישבו.

אורי מקלב: ברגע שהן לא ישבו אי-אפשר לפעול בעניין הזה, וזה גורם לאנשים שעושים את זה שהם פועלים בצורה לא חוקית.

אורי מקלב: יש עוד דברים שהוועדה צריכה לשבת עליהם.

אורי מקלב: גם כשנותנים תשובות לא על-ידי ועדה, עלי-ידי אנשים הממונים לכך, אין נימוקים.

אורי מקלב: בוועדת החריגים שצריכה לשבת אין נימוקים.

אורי מקלב: אנשים לא יודעים איך להתמודד אתם.

אורי מקלב: לא יודעים מי ישב, מה הפרוטוקולים.

דוד אמסלם: מה זאת אומרת?

דוד אמסלם: הוועדה עונה רק בכן ולא?

<שמחה בניטה: היא שמה X.

דוד אמסלם: כן ולא זה X או Y. זה בסדר, אני רק שואל.

דוד אמסלם: אני שומע אותו, עוד מעט אני אשמע אתכם.

אורי מקלב: מעבר לכך, גם הוועדה של הארכת התקופה, אם היא מתכנסת, אין נימוקים, אין פרוטוקול, אנחנו לא יודעים מי יושב בתוך הוועדה, אם יושבים אנשי מקצוע, על סמך מה מחליטים אם כן או לא.

אורי מקלב: אנשים לא יכולים להתמודד, כל ערר כרוך בהוצאה כספית ולא יודעים להיערך.

אורי מקלב: ממילא התשובות יכולות להיות לא באופן חוזר ונשנה.

אורי מקלב: אין שקיפות, אין בהירות בעניין.

אורי מקלב: יש משהו בסיסי, ובזה אני אסיים – אחד התנאים כשעובד רוצה לנסות מקום אחר, אם ניסו אותו לפני שהוא קיבל את האישור, הוא נפסל בגלל העסקה כאילו ללא היתר, בוא בזמן שחלק מהתהליך של היכרות זה הניסיון, זה להכיר את המקום תקופה הכי קצרה.

אורי מקלב: זה הדבר המינימלי שאפשר לדרוש.

אורי מקלב: הולכים ובסוף יש חתונה.

אורי מקלב: אפשר לעשות איזה היכרות עבודה.

אורי מקלב: אין שום היכרות בין הצדדים.

אורי מקלב: לא רק שאין היכרות, לא רק שאתה עובר על החוק אם אתה עושה את זה, אם עשית את זה, זה פוסל אותך גם אם הנימוקים מצדיקים.

דוד אמסלם: מה שאתה אומר, אורי – אני רוצה להבין – הם לא נותנים אופציה ללקוח לראות אם הוא מסתדר - - -

אורי מקלב: לראות אותו בכלל.

אורי מקלב: לנסות.

<שמחה בניטה: הם מענישים אותו.

אורי מקלב: הם לא נותנים את האופציה, ואם עברת על האופציה הזאת תיפסל איך שלא יהיה, גם אם הנימוקים שלך מצדיקים, ולו רק בגלל שניסית אותו, שעברת עבירה.

אורי מקלב: זה מחדד עוד יותר את התופעה הזאת.

אורי מקלב: בסופו של דבר אנחנו רוצים לעשות טוב, אנחנו רוצים למנוע בריחה מנכים או מוגבלים באזורי פריפריה.

אורי מקלב: התופעה הזאת קיימת.

אורי מקלב: יצרנו עוד כל מיני נספחים שאנחנו צריכים לנסות לתקן.

אורי מקלב: הבסיס הוא טוב.

אורי מקלב: צריך לשפר אותו וצריך לפעול בעניין הזה עם כל הדברים הנוספים שאמרתי.

אורי מקלב: תודה.

דוד אמסלם: קודם כול, אני רוצה להודות לאורי שהעלה את הנושא.

דוד אמסלם: שאפו.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: אני צריך רבע שעה לשמוע אתכם, ובסוף אנחנו צריכים לשמוע את משרד הפנים.

דוד אמסלם: אני צריך זמן לשמוע את משרד הפנים.

דוד אמסלם: את הבעיות כבר הבנו.

דוד אמסלם: אם מישהו רוצה לחדד, בבקשה.

דוד אמסלם: מי רוצה לדבר?

דוד אמסלם: אני אתחיל משמאל לימין.

דוד אמסלם: בבקשה, גברתי.

<צביה אנג'לה קרת: שלום, אני תושבת הוד השרון וזמנית עברתי להרצליה לאימא שלי.

<צביה אנג'לה קרת: לאימא שלי יש מטפלת והבת שלי גרה בהרצליה והיא נכה, ואין לה מטפלת והיא לא מוצאת מטפלת.

<צביה אנג'לה קרת: רציתי להביא לה את המטפלת שלי שהיא עובדת אתי ארבע שנים, וכולנו מכירים אותה והיא כמו בת משפחה.

<צביה אנג'לה קרת: אני לא יכולה כי היא אזור אחר.

<צביה אנג'לה קרת: אני מהוד השרון, בקרבה של שבע דקות.

<צביה אנג'לה קרת: היא מאזור 1 ואני מאזור 2, והיא לא יכולה לעבוד אצלה, כי היא עוברת על החוק.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: מי עוד רוצה?

דוד אמסלם: בבקשה, גברתי.

דוד אמסלם: קצר.

<מיכל תג'ר: ממש קצר.

<מיכל תג'ר: אני רוצה לחדד עוד דברים שקשורים לעובדי הסיעוד.

<מיכל תג'ר: אנחנו רואים באמת בעיה גדולה לעובדי סיעוד באזור 3 למצוא עבודה.

דוד אמסלם: מה זה אזור 3?

<מיכל תג'ר: אזור הפריפריה.

<מיכל תג'ר: עובדים למעשה, אם הם מפוטרים או שהמעסיק נפטר, הם פשוט לא מוצאים עבודה אחר-כך.

<מיכל תג'ר: אין מספיק היצע של מעסיקים באזור הפריפריה.

<מיכל תג'ר: אין להם שום אפשרות לעבור מאזור הפריפריה לאזור אחר.

<מיכל תג'ר: זאת הבעיה הגדולה של עובדי הסיעוד בהקשר זה.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: בבקשה, גברתי.

<חיה טובה זינגר מולכו: אני מטופלת סיעודית שנמצאת כבר מיולי בלי מטפלת.

<חיה טובה זינגר מולכו: אני באזור 3.

<חיה טובה זינגר מולכו: מטפלים מאזור 2 ו-1 לא רוצים לרדת, כדי לא להיתקע.

<חיה טובה זינגר מולכו: מטפלים באזור 3 שהם פנויים לא רוצים לעבוד בשכר לפי חוק, לא רוצים לעבוד עם מטופלים סיעודיים.

<חיה טובה זינגר מולכו: המצב היום שהמטפלים עושים סלקציה בוטה במטופלים – על-פי אזורים גיאוגרפיים, על-פי מצב פיזי, על-פי מצב נפשי, על-פי מצב משפחתי.

<חיה טובה זינגר מולכו: אני אישית עשיתי סקר.

<חיה טובה זינגר מולכו: מתוך 300 מטפלים שפניתי אליהם אישית, חוץ מכל התאגידים שאני רשומה בהם שעובדים בדרום, רוב המטפלים ששמעו באר-שבע טרקו לי את הטלפון.

<חיה טובה זינגר מולכו: השאר אמרו "באר-שבע זה רחוק.

<חיה טובה זינגר מולכו: מתוך יותר מ-300 תאגידים שאני רשומה בהם, רק חמישה הסכימו לעבוד.

<חיה טובה זינגר מולכו: ביקשו משכורת ב-2,000 שקל, ב-3,000 שקל, יותר מהחוק, וגם כך זה מגיע ל-9,500.

<חיה טובה זינגר מולכו: הם ביקשו לעבוד את כל השבתות, ואם לא – אז לא.

<חיה טובה זינגר מולכו: אין למי לפנות.

<חיה טובה זינגר מולכו: אני בדעה שהאזורים הגאוגרפיים האלה עושים רק נזק.

<חיה טובה זינגר מולכו: אני בדעה שמטפל סיעודי שמגיע לעבוד בהגדרה של מטפל סיעודי, שההגדרה שלו שהוא בא לטפל במטופלים סיעודיים.

<חיה טובה זינגר מולכו: צריך לעבוד איפה שצריך ועם מי שצריך.

<חיה טובה זינגר מולכו: בתור אחות בטיפול נמרץ אני נכה חדשה, הייתי בבית חולים חתומה על מסמך שבית חולים יעביר אותי לאיזו מחלקה שצריך אם צריך.

<חיה טובה זינגר מולכו: אני לא חושבת שמטפל סיעודי שמגיע לארץ לעבוד בהגדרה של מטפל סיעודי יכול לפרסם באינטרנט – לא רוצה להחליף מטופל עם חיתול, לא רוצה מטופל שצריך להרים.

<חיה טובה זינגר מולכו: לא ולא ולא.

<חיה טובה זינגר מולכו: הגדרה של מטפל סיעודי זה לטפל במטופל סיעודי.

<חיה טובה זינגר מולכו: האופציה הזאת שהוא יכול לבחור לזרוק את המטופל ולנטוש אותו מתי שבא לו וללכת, ועדיין נותנים לו עבודה אחרת, זה קורה כל יום.

<חיה טובה זינגר מולכו: אם יש לו מעמד של ידוע בציבור, שזה קרה לי, המטופל הסיעודי תקוע שנה, הוא לא יכול להביא מטפל אחר מחו"ל, כי המדינה מאוד הומנית על חשבון המטופלים.

<חיה טובה זינגר מולכו: אין לי שום דבר נגד המטפלים הזרים, שום דבר, יש לי טענות נגד המדינה שלי שמפקירה אותי והקריבה אותי ואת החברים, המטופלים הסיעודיים שלי, על מזבח ההומניות למטפלים הזרים.

דוד אמסלם: תודה, טובה.

<אבנר עורקבי: אני יושב-ראש ארגון הנכים בישראל וחבר בפורום הנכים.

<אבנר עורקבי: לאחרונה, לפני זמן לא ארוך, ישבנו עם שר הפנים שבתחום אחריותו נמצא כל ההליך הזה של הפריפריה, הוא הטמיע את הדבר, יודע למצוא פתרונות וגם אותם חברים ממשרד ההגירה כמו נקש וכיוצא בזה, אנחנו קרובים לעשות עבודה משותפת, ובעזרת השם יינתנו כל הפתרונות גם בנושא של הפריפריה.

<אבנר עורקבי: אגב, היתה פה טענה של קו לעובד, שאין יכולת לעובד זר לעבור מהפריפריה.

<אבנר עורקבי: הנה יש לה פה עובדת.

<קריאה: מעסיקה.

<אבנר עורקבי: יש פה מעסיק.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: בבקשה, גברתי.

<שמחה בניטה: אני חברה גם בפורום ארגוני הנכים ויושבת-ראש עמותת מזור.

<שמחה בניטה: אני רוצה לדבר על נקודה שמר מקלב ציין.

<שמחה בניטה: הפואנטה של הסיפור לא ידעת.

<שמחה בניטה: אני ידעתי את זה רק עכשיו.

<שמחה בניטה: יש כאן שתי ועדות.

<שמחה בניטה: יש ועדה הומניטרית ליותר מ-51 חודש, ושם הנושא הגאוגרפי בכלל לא נכנס.

<שמחה בניטה: רואים אזור 3, עבר לאזור 2, מיד פוסלים את התיק.

<שמחה בניטה: בוועדה ההומניטרית היה צריך לדון גם בנושא הגאוגרפי.

<שמחה בניטה: אם העובד היה באותו אזור, היו נותנים לי אישור ויזה, למה הנושא הגאוגרפי צריך לעמוד לנגד עיניהם?

<שמחה בניטה: הם כן הקימו ועדה גאוגרפית ופחות מ-51 חודש, אבל ב-51 חודש הם עשו את התנאי הזה – אם לקחת את העובד מאזור גאוגרפי 3 ל-2, ופנית אליהם – לא.

<שמחה בניטה: בגלל שניסית, אתה לא יכול לעבור יותר את הוועדה, פסלו אותך מראש.

<שמחה בניטה: אחרי שהיינו אצל השר, הוא אמר: זה באמת אבסורד.

<שמחה בניטה: מאזור 3 לאזור 2 – איך הוא ידע שהעובד הזה מצוין לו? הוא אמר: יש כאן באמת דבר לא הגיוני.

<שמחה בניטה: אחרי שיצאנו משם טובים ושמחי לב שכבוד השר באמת צידד בחשיבה שלנו, שאם אדם בא מאזור 3 לאזור 2 והמשפחה מרוצה ממנו, והוא רק חודש בארץ, ואין לו עבודה – כי אני אומרת להם: במקרה הוא הגיע לחברים שלי – זה לא מעניין אותם, אלא רק זה שהוא התחיל לעבוד שם.

<שמחה בניטה: הם כבר הסכימו עם זה.

<שמחה בניטה: אז מה עשו?

<שמחה בניטה: עקפו אותנו.

<שמחה בניטה: הודיעו למנהל התאגידים, מר נסים שמעוני, להודיע לכל התאגידים: נא לא לקבל פניות של אנשים שבאים לבקש שינוי גיאוגרפי בפחות מ-51 חודש.

<שמחה בניטה: אם זה לא מדינת חלם, אני ממש לא יודעת מה להגיד לך.

<שמחה בניטה: מצד אחד, יש היגיון, שאנחנו אומרים שאדם צריך לנסות, עכשיו כשלבן אדם יש זכות להגיש בקשה כי זה לא הגיוני מה שהם דורשים, הם מחייבים את התאגידים.

<שמחה בניטה: תאגיד שיקבל בקשה כזאת, יסגרו לו את התאגיד.

<שמחה בניטה: הם באים לטובתנו או שהם באים לרעתנו?

<שמחה בניטה: יוצא פה מצב שאנחנו כל הזמן צריכים להילחם עם הלשכה המשפטית של משרד הפנים.

<שמחה בניטה: אנחנו, שהוצאנו את החוק ב-2011 וחוקקנו את העניין של אזור גאוגרפי ומעל 51 חודש, המטרה לא היתה לירות לעצמנו בראש, המטרה היתה לעזור, והמטרה היתה לעשות דברים טובים.

<שמחה בניטה: מה הם עשו?

<שמחה בניטה: פרשנות.

<שמחה בניטה: כל דבר הרי זה פרשנות של החוק.

<שמחה בניטה: קודם כול מ-2011 ועד 2014 הם לא מימשו את החוק.

<שמחה בניטה: למה?

<שמחה בניטה: כי לקח להם שלוש שנים להכין את התקנות.

<שמחה בניטה: התקנות שהם הכינו הן כאלה אבסורדיות שבכלל לא נותנות לנו אפילו פסיק לזוז מהן.

<שמחה בניטה: באתי לדיון עם הבחור הנחמד הזה לבית דין לעבודה.

<שמחה בניטה: הם אומרים: רגע, לא מוצא חן בעינך ההחלטה שלנו, לך לעררים.

<שמחה בניטה: מי זה בית דין לעררים?

<שמחה בניטה: מי זה?

<שמחה בניטה: אנשים שלהם.

<שמחה בניטה: זה משרד המשפטים.

<שמחה בניטה: זו אותה קליקה.

<שמחה בניטה: אותה חבורה.

דוד אמסלם: תודה, שמחה.

דוד אמסלם: תתחילי להתכנס.

דוד אמסלם: הבנו.

<שמחה בניטה: בסיפור הזה יש כאן מלחמה, אני אומרת לך, בין המערכת המשפטית והתרגומים של משרד הפנים לבין האזרחים.

דוד אמסלם: תודה, שמחה.

<שמחה בניטה: עוד דבר אחד.

<שמחה בניטה: אני חושבת, וזה מה שהדליק אותה, ואם זה הדליק אותה, כאן צריך לתמוך בזה.

<שמחה בניטה: צריך כמו במשרד השיכון שיש ועדה ציבורית וועדה עליונה.

<שמחה בניטה: לא מוצא חן בעיניהם שתקום ועדה ציבורית מעליהם עם נציגי ציבור נכים שמבינים את המטריה, ושהיא תבדוק אם השיקולים שלהם לחיוב או לשלילה נכונים או לא.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: תודה, שמחה.

דוד אמסלם: בבקשה, אבל קצר.

דוד אמסלם: דרך אגב, אני אגמור את הדיון ומשרד הפנים לא ידבר.

דוד אמסלם: תחליטו.

דוד אמסלם: אם באתם כדי לדבר, אין בעיה.

<שמחה בניטה: הם רוצים - - -

דוד אמסלם: בבקשה.

דוד אמסלם: ממש קצר.

<אלי לוי: באתי לייצג את אבא שלי.

<אלי לוי: אני רוצה להגיד לכם שהאישה הזאת, הגברת שמחה בניטה, עושה עבודת קודש למאות משפחות בארץ.

<אלי לוי: ותקשיבו לה, יש לה ניסיון.

<אלי לוי: אני אתן לכם דוגמה למה שהבחורה פה דיברה.

<אלי לוי: אבא שלי הוא חולה סיעודי.

<אלי לוי: אבא שלי שכב חודש בשערי צדק.

<אלי לוי: מצאו לו גידול, גם שבר את הרגלים, הוא לא יכול ללכת - - -

<שמחה בניטה: גם מונשם.

<אלי לוי: הוציאו לו את הגידול.

<אלי לוי: הוא מקבל שלוש פעמים ביום חמצן מהגרון, הוא מקבל אוכל מהבטן, צריך להחליף לו צינורות שלוש פעמים ביום.

<אלי לוי: הוא לא יכול לדבר, הוא לא יכול כלום.

<אלי לוי: אבא שלי מלח הארץ, בנה את המדינה הזאת.

<אלי לוי: היו אצלנו 30 מטפלות בבית החולים שערי צדק, היא שלחה לנו, הן היו צריכות לעשות שלושה ימים השתלמות בבית החולים איך לטפל באבא שלי.

<אלי לוי: כולן נכנסו ויצאו – לא רצו.

<אלי לוי: הגיעה אלינו בחורה מעפולה.

<אלי לוי: א', לא ידענו את העניין הזה של מצב גאוגרפי, הבן אדם שהיא טיפלה בו נפטר, אז היא באה, שמעה והסכימה לעשות את הקורס הזה.

<אלי לוי: עשתה את הקורס, היא מטפלת באבא שלי.

<אלי לוי: אם היא הולכת היום, מה שרוצים שיקרה, מחר אבא שלי גמר את החיים, אין מי שיטפל בו.

<אלי לוי: הייתי בשבוע שעבר בוועדת עררים, אז אמרו לי שתי הבחורות הנחמדות, עורכות-הדין ממשרד הפנים: תשמע, תפנה לחברה פרטית, יביאו לך מטפלת מחו"ל, אבל היא צריכה ללמוד, ואם היא לא מתאימה, אז יש כבר בחורה שגמרה את העבודה שלה מעפולה, ובאה לטפל באבא שלי, אז בשביל זה אבא שלי צריך לגמור את החיים שלו?

דוד אמסלם: תודה, אלי.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: בבקשה, אדוני.

<אלי לוי: בשבוע שעבר הייתי בבית משפט לעררים, השופט דווקא גילה סימפתיה ושמחה אמרה לו שזה הולך להגיע אליך היום לוועדה, והוא נתן לי חודש להביא לו את הפרוטוקול לראות.

<אלי לוי: אם העניין מתקדם, הוא ייתן למטפלת להישאר אצל אבא שלי עד שישנו את התקנה.

דוד אמסלם: תודה.

<בועז עטרה: בקור טוב, אני בן לשני הורים סיעודיים.

<בועז עטרה: הרבה אנשים מכירים אותי.

<בועז עטרה: אנשים אומרים "פריפריה – תקנה גאוגרפית".

<בועז עטרה: מה זה פריפריה?

<בועז עטרה: ירוחם ובאר-שבע?

<בועז עטרה: פריפריה זה גם מושב מאור, 40 דקות מפה.

<בועז עטרה: אין גישה, אין אוטובוסים, אין תחבורה ציבורית, שום מטפלת לא רוצה לעבוד אצלי.

<בועז עטרה: חיי חברה וחיי קהילה אין לה, חיים נורמליים אין לה, היא לא רוצה לעבוד אצלי בתוך הבית.

<בועז עטרה: מדברים אתך על ירוחם, על דימונה ועל באר-שבע, אבל זה נמצא פה, בלב המדינה.

<בועז עטרה: זה דבר ראשון.

<בועז עטרה: דבר שני - - -

אורי מקלב: איפה היישוב שלך נמצא?

<בועז עטרה: מושב מאור.

<בועז עטרה: מחלף באקה.

<בועז עטרה: 5 ק"מ צפונית-מזרחית לחדרה.

<בועז עטרה: לעניין התקנה הגאוגרפית – הפריפריה, שזה גם באר-שבע וגם טבריה וגם מושב מאור - - -

<שמחה בניטה: גם מושב עשרת.

<בועז עטרה: ברשותך, לא הפרעתי לך.

<בועז עטרה: סליחה, ברשותך, אני רוצה להגיד משהו.

<בועז עטרה: אנחנו, אנשי הפריפריה, אני כחלק מהפריפריה - - -

דוד אמסלם: אני מבקש לסיים בדקה.

דוד אמסלם: נתתי דקה, כי אני בסוף רוצה לשמוע את אנשי המקצוע.

דוד אמסלם: אני מבין שכל אחד רוצה לדבר, אבל תאמינו לי שאם אני אסיים את הדיון ב-10:30 ולא תשמעו תשובות, כולכם תצאו במפח נפש.

דוד אמסלם: בבקשה.

<בועז עטרה: לתקנה הגאוגרפית.

<בועז עטרה: הפריפריה התלוננה שהעובדים הזרים בורחים ממנה לאזור תל-אביב.

<בועז עטרה: החליטו לחלק את המדינה לשלושה.

<בועז עטרה: רצו לעשות מעשה טוב, ובפועל נשארנו בדיוק באותה נקודה.

<בועז עטרה: מהבית שלי בורחים לנתניה, כפר-סבא, רעננה, כי זה אזור 2 – אני באזור 2 – אז אין להם בעיה לעבור, אבל לא לתל-אביב.

<בועז עטרה: הדבר היחיד שנמנע תוך כדי התקנה הגאוגרפית זה כניסת עובדים זרים לתל-אביב.

<בועז עטרה: מה עשו פה?

<בועז עטרה: אבא שלי – רצו לעזור לו.

<בועז עטרה: אימא שלי – רצו לעזור לה.

<בועז עטרה: העובדים לא עובדים אצלי, וקשישי תל-אביב עכשיו באזור 1 לא מקבלים מענה, כי אצל הסיעודיים הקשים לא רוצים לעבוד, אז נוצר עכשיו מחסור לקשישים של תל-אביב.

<בועז עטרה: זה בסופו של דבר תוצאותיה של התקנה הגאוגרפית.

<בועז עטרה: אני לא פוסל אותה על הסף, אני רק אומר שמישהו שעושה משהו, צריך לבדוק אותו אחרי שלושה-ארבעה חודשים, צריך לעשות איזה מדגם, לשאול אנשים, אבל לא להשאיר את התקנה כמו שהיא באופן שרירותי.

<בועז עטרה: אני מודיע לך חד-משמעית, אדוני, אני גר במושב מאור, לא עזרתם לי בשום צורה ואופן.

<בועז עטרה: אני לא יודע למי עזרתם.

<בועז עטרה: דבר אחד בטוח עשיתם, לתל-אביב לא נכנסו עובדים זרים.

<בועז עטרה: שם חסרים עכשיו עובדים זרים.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: דקה, טלי.

<טלי יצחקי: אני כבר עשרה חודשים בתוך הסיפור הזה, הוצאתי מאות מכתבים לכל חברי הכנסת, לרשות האוכלוסין – הלכתי רחוק עם הסיפור הזה - - -

אורי מקלב: את טלי יצחקי?

<טלי יצחקי: כן.

אורי מקלב: באמת מגיע לה.

אורי מקלב: אני מחזיק את המכתבים שלה.

<טלי יצחקי: בדקתי את כל מה שקורה ברשות האוכלוסין וההגירה בנושא הזה.

<טלי יצחקי: רבותי, זו שערורייה.

<טלי יצחקי: פרוטוקול נראה כמו פרוטוקול של ועדת תרבות בכיתה ג' – אין נימוקים, אין רופא, אין עובדת סוציאלית, אין התייחסות להחמרה במצב.

<טלי יצחקי: יש שם שני פקידים שרק מנכ"ל רשות האוכלוסין יודע מה הכשרתם המקצועית, הם מונו על-ידו.

<טלי יצחקי: זאת אומרת, זה שאימא שלי איבדה את הראייה בשנה האחרונה, שברה את האגן, עברה שיקום – אפס התייחסות.

<טלי יצחקי: היא היתה ארבעה חודשים ללא טיפול, לא יצאה מהמיטה, מצאנו מטפלת מפתח תקוה, 5 ק"מ דלת לדלת – לא מאשרים.

<טלי יצחקי: שלוש פעמים ניגשנו לוועדה, כמובן פעמיים נפסלנו על הסף, בפעם שלישית הסכימו לדון בזה, עוד פעם נפסלנו, פנינו לבית דין לעררים.

<טלי יצחקי: הדיון היה בנובמבר ועד היום אין תשובה.

<טלי יצחקי: רבותי, המטפלת הזאת אצל אימא שלי.

אורי מקלב: אימא שלה גרה בתל-אביב?

מיכל רוזין: פתח תקווה לא נחשב אזור תל-אביב.

<טלי יצחקי: אני מבינה שהקו צריך לעבור איפשהו.

<טלי יצחקי: לא יכול להיות הפרדה בין רמת גן ובני ברק.

<טלי יצחקי: חברים, אני עברתי על המפה, ומי שישב עליה, אני מקווה שהוא לא היה שיכור, כי כך זה נראה.

<טלי יצחקי: המפה הזאת זו בדיחה, אין שם פריפריה אמיתית, וחשוב לדאוג לפריפריה.

<טלי יצחקי: התקנה הזאת, או שהיא צריכה להתבטל, או שצריך לשבת עליה מההתחלה ושיהיו ועדות אמיתיות עם אנשי מקצוע, עם רופא שידע לקרוא החמרת מצב, עם פרוטוקול מסודר ועם קריטריונים.

<טלי יצחקי: לא יכול להיות שהגברת מניר גלים, ניצולת שואה, שעברה נישואים של מנגלה, לא יאשרו לה מטפלת מאשדוד לניר גלים; או אימא שלי שהגיעה לארץ, בנתה את הארץ הזאת, בנתה את הארץ הזאת, החזיקה עשרות אנשים, שילמה להם משכורות שנים והיום המדינה זורקת אותה.

<טלי יצחקי: ומה העונש של רשות האוכלוסין?

<טלי יצחקי: עכשיו את לא מקבלת קצבת סיעוד.

<טלי יצחקי: זה העונש.

<טלי יצחקי: אימא שלי לא מקבלת קצבת סיעוד, כי ברשות האוכלוסין החליטו שהמטפלת הזאת, אי-אפשר לרשום אותה.

<שמחה בניטה: כן, זה העונש שעושים לקשישים.

<שמחה בניטה: זה מותנה.

<טלי יצחקי: למה?

<טלי יצחקי: היא כבר לא סיעודית?

דוד אמסלם: תודה.

אורי מקלב: טלי, קצבת סיעוד תלויה - - -

דוד אמסלם: עוד נשמע אותם.

<טלי יצחקי: המטפלת חייבת להיות רשומה בתאגיד, התאגיד מעביר את זה לביטוח לאומי, ואז היא מקבלת את השכר.

אורי מקלב: אם אין מטפל, אין קצבת סיעוד?

<שמחה בניטה: אין קצבת סיעוד.

מיכל רוזין: אין למי לשלם.

<שמחה בניטה: שוללים ממנה את קצבת הסיעוד.

דוד אמסלם: עוד מעט אני אברר את זה.

דוד אמסלם: שמעתי.

דוד אמסלם: רשמתי בפני.

דוד אמסלם: בבקשה.

<רענן שנהב: מעבר לנושא שהעלו פה, גם חברות כוח-אדם, צריך לציין שאין להן אינטרס לעבוד בפריפריה.

<רענן שנהב: נכון, התקנה יצרה הפרדה.

<רענן שנהב: יש מעט מאוד חברות שעובדות בפריפריה, רוב החברות עובדות באזור 2, באזור 1.

<רענן שנהב: למה?

<רענן שנהב: כי העובדים שם נגישים, יש יותר לקוחות.

<רענן שנהב: אזור הפריפריה הופך להיות יותר פריפריה.

<רענן שנהב: הבסיס במנגנון הזה של התקנות שעובד יכול לרדת מאזור תל-אביב לאזור המרכז ואחרי זה לאזור פריפריה, אבל אין זרימה חוזרת.

<רענן שנהב: כלומר, תיאורטית יכולים כל העובדים באזור תל-אביב לשנות את האזור ולרוקן את תל-אביב מעובדים.

<רענן שנהב: יש כאן תחושה שלא היה איזה רעיון מקצועי, איזה מחקר על התופעות, על הנתונים של נדידה של עובדים, על המעברים, לפני שחוקקו את התקנות.

<רענן שנהב: וכידוע זה מקום שהיה אולי צריך להיות מלווה יותר במחקר ובאנשי מקצוע, גם מהשטח, גם מהשדה.

<רענן שנהב: אני עובד עשר שנים בתחום של עובדים זרים והסיעוד של ביטוח לאומי ואני מסתובב בכל הארץ.

<רענן שנהב: אני חושב שאם למשל היו עושים בתקנה דבר מאוד פשוט, שהיה פוטר למעשה את כל הצורך בוועדות – דוגמה עובד שהמעסיק שלו נפטר, עובד לא יוכל להישאר באותו אזור, יהיה מנויד לאזור הבא.

<רענן שנהב: כשעובד עוזב מסיבה לא לגיטימית, עובד נוטש מעסיק, הוא ירד לכיוון של פריפריה.

<קריאה: עובד שנוטש מעסיק, צריך להעיף אותו מהארץ.

דוד אמסלם: תודה רבה.

דוד אמסלם: דקה, ברשותכם.

דוד אמסלם: אני רוצה לשמוע את משרד הפנים.

דוד אמסלם: בבקשה.

דוד אמסלם: מר נקש, מעבר להתייחסות שאתה רוצה, הייתי מבקש לשמוע קודם כול מה עמדתכם לגבי מה שהוצע כאן, להקים איזה ועדת ערר ציבורית עליונה.

דוד אמסלם: הרבה פעמים אנחנו משוכנעים בהחלטות שלנו וקשה לנו לזוז מהן, גם אם אנחנו לא צודקים, אנחנו כבני אדם.

דוד אמסלם: אם כבר יש החלטה, צריך לנמק אותה בכתב, לא כן או לא – אולי זה לא נכון.

דוד אמסלם: אני רק שומע כאן.

<טלי יצחקי: יש לי פרוטוקול.

דוד אמסלם: לגבי הרכב הוועדה.

דוד אמסלם: אני לא יודע ממה היא מורכבת.

דוד אמסלם: אני חושב שצריכה להיות דיפרנציאציה בין החולים – יש חולים שיכולים להיות מסווגים כמו שתיאר אלי.

דוד אמסלם: זה שונה מאשר אחד שזקוק למסייע, אבל עדיין הוא לא שם – גם קריטריונים לגבי הנושא הזה, גם לגבי זמן התשובה לערר, ובעיקר לא הבנתי לגבי קצבת הסיעוד.

דוד אמסלם: האם לפי החוק אפשר להוריד למישהו קצבת סיעוד?

<קריאות: ברור.

דוד אמסלם: חבר'ה, הבנתי.

דוד אמסלם: אלה השאלות שמעניינות אותי בהיבט הזה, וכמובן כל דבר אחר שאתה רוצה להוסיף.

דוד אמסלם: בבקשה.

<משה נקש: אני אנסה לעשות קצר סדר, כי נאמרו פה כל מיני דברים, ולפעמים ערבבו דבר בדבר.

<משה נקש: יש שתי סוגיות או שתי ועדות.

<משה נקש: יש הנושא של ועדה הומניטרית, יש הנושא של ועדה של מקרים גאוגרפיים.

<משה נקש: ועדה של מקרים גאוגרפיים מטפלת בעובדים זרים שנמצאים בישראל פחות מ-51 חודשים, ואלה שמעל 51 חודשים זה הולך לוועדה הומניטרית.

<משה נקש: האמירה שוועדה לא מתקיימת היא אמירה ממש לא נכונה.

<משה נקש: ענינו גם במסגרת חוק חופש המידע לנושא הזה.

<משה נקש: הוועדה של האזור הגיאוגרפי מתכנסת בדרך כלל בכל שבועיים או שלושה, יש לנו תיעוד של כל הישיבות מן הסתם.

<תומר רוזנר: כמה בקשות יש?

<משה נקש: במסגרת הוועדה הזאת דנו בכ-300 בקשות למעברים חריגים.

אורי מקלב: כמה תשובות חיוביות נתתם בוועדה?

<שמחה בניטה: זו שאלה טובה.

<שמחה בניטה: אני אומרת לך: מתוך 300 – 30.

דוד אמסלם: שמחה.

<משה נקש: אני אענה.

<משה נקש: אם תתנו לי, אני אענה.

דוד אמסלם: שמחה, פעם שנייה שאני מעיר לך.

<אבנר עורקבי: - - - פנייה בנושא, כבודו.

דוד אמסלם: אבנר.

<משה נקש: הוועדה הגאוגרפית דנה ביותר מ-300 מקרים, ש-81 מתוכם אושרו.

<משה נקש: הוועדה כן מתכנסת ובדרך כלל בכל פחות מחודש יש ועדה כזאת.

<משה נקש: אנחנו אפילו לא מחכים לצבור פניות, אלא כשיש לנו שתיים-שלוש בקשות.

<משה נקש: לפעמים אנחנו גם עושים את זה באמצעות מיילים ובדיונים וכל מה שצריך, כדי לתת מענה.

<משה נקש: הוועדה הזאת מוציאה תשובות מפורטות, גם עם נימוקים.

אורי מקלב: מה זה נקרא "תשובות מפורטות"?

<משה נקש: תשובה שהיא מנומקת – מה הסיבות לדחייה.

<משה נקש: יש פרוטוקול לכל דיון.

<משה נקש: אפשר לראות את הפרוטוקולים.

<משה נקש: אין בעיה עם הדבר הזה.

אורי מקלב: אנחנו חיים באותה מדינה?

<משה נקש: לדעתי כן.

<משה נקש: לדעתך לא.

אורי מקלב: אני לא מכיר אחד.

אורי מקלב: יש לך העתק מתשובה - - -

<טלי יצחקי: אני אשמח לשלוח לך את הפרוטוקול.

<משה נקש: כן.

<משה נקש: אני לא ממציא נתונים.

<טלי יצחקי: הנתונים שלך לא כל-כך מסתדרים עם מה שנמסר לפי חוק חופש המידע.

אורי מקלב: סליחה, שגם אתה לא תבלבל בין שני הדברים.

אורי מקלב: כשאתה מדבר, התשובות שלך מנומקות לגבי הגאוגרפי, או ששם זה כן ולא?

<משה נקש: זה לא כן ולא.

<שמחה בניטה: X.

אורי מקלב: לגאוגרפי יש תשובות מנומקות?

<שמחה בניטה: אתה מסמן X על הסעיף שהחלטת.

<משה נקש: אדוני היושב-ראש, כמו שאמרתי, יש פה ערבוב.

<משה נקש: מסמן X או לא מסמן X – בוועדה הזאת לא מסמנים X.

<משה נקש: בוועדה ההומניטרית, יש גם רובריקה של X בדחייה על הסף, תיכף אני אסביר את זה, אני אגיע לזה.

<משה נקש: לא צריך לערבב.

<משה נקש: אני רוצה לעשות סדר.

מיכל רוזין: הסיעודי לא מקבל תשובות מנומקות.

<משה נקש: הוועדה הזאת מתכנסת, הוועדה הזאת דנה, הוועדה הזאת מאשרת באמת מקרים חריגים.

<משה נקש: חבר'ה, צריך להבין למה בכלל הותקנו התקנות האלה ומאיפה בנו.

<משה נקש: היו לנו המון - - -

מיכל רוזין: באת לברך ויצאת מקלל, כך אומרים.

<משה נקש: אני לא בטוח שיצאנו מקללים.

מיכל רוזין: כשמותחים בצק – מי שעושה בצק יודע – יוצא לך חור במקום אחד, אתה סוגר, נהיה לך חור במקום השני.

מיכל רוזין: הנה, שושנה אומרת "נכון".

מיכל רוזין: מי שעושה בצק יודע.

דוד אמסלם: היא קונדיטורית גדולה, אבל בוא תמשיך.

<משה נקש: את מכירה את זה מהוועדה שעמדת בראשה, אי-אפשר להיענות לבקשות של כולם.

<משה נקש: לצערנו אי-אפשר לתת תשובות לכולם - - -

דוד אמסלם: משה, תקשיב.

דוד אמסלם: אין לי הרבה זמן לדיון.

<משה נקש: אתה תגיד לי במה אתה רוצה שאני אתמקד.

דוד אמסלם: אתה הרי שומע את הקליינטים.

דוד אמסלם: מי שמסתתר מאחוריהם זה או הם או אנשים מאוד-מאוד מוחלשים, אנשים שאפילו לא יכולים לבוא לכאן לדבר.

<משה נקש: מסכים.

דוד אמסלם: אתה מבין שהם נמצאים במבוי סתום רגשי ואופרטיבי מאוד קיצוני.

דוד אמסלם: אם אני שומע את אלי לוי, אני מתחבר אליו בעמקי נשמתי.

דוד אמסלם: הוא – לא מעניין אותו התקנון, הוא רוצה בסוף לעזור לאבא שלו.

<משה נקש: אני אתייחס לזה.

דוד אמסלם: מה אתה אומר על מה שאתה שומע?

<משה נקש: קודם כול, אלי גם דיבר אתי והמקרה באמת קשה.

<אלי לוי: הוא מאוד ניסה לעזור לי, הוא הפנה אותי לבית דין לעררים והוא נתן לי את הדרך.

<שמחה בניטה: בית דין לעררים - - -

דוד אמסלם: משה, בבקשה.

<אלי לוי: אני אומר את האמת: משה נקש עזר לי מאוד.

<שמחה בניטה: - - -

דוד אמסלם: שמחה.

<אברהם יוסף סלומה: משה נקש, אני חושב שהמדינה חותרת תחת כל הנכים וכל הקשישים, לא נותנת סעד לאף נכה ולאף קשיש בגלל התקנות האלה.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: משה, תתייחס, כי אין לנו זמן לקטע הספציפי.

דוד אמסלם: אני רוצה שתתייחס למכלול הטענות שאתה שומע כאן ברמת העיקרון, ואחרי זה אני אציע לך הצעה.

<משה נקש: אני אשמח.

<משה נקש: התקנות האלה באו לפתור בעיה, ולפי הנתונים שיש בידינו – אנחנו עדיין מנסים לגבש אותם – הם נתנו מענה לפרפריה.

<משה נקש: זאת אומרת, היינו מקבלים המון תלונות של קשישים ונכים בפריפריה שנטשו אותם העובדים הזרים שלהם, ומרגע שהתקנו את התקנות, התלונות האלה ירדו משמעותית.

<משה נקש: זאת אומרת, זה כן נתן את המענה, ואני חושב שאין חולק בשולחן הזה, בפני כולם, שהתקנות האלה טובות.

<קריאה: זה פלסטר לסרטן.

<קריאה: אף אחד לא נגד.

<משה נקש: יכול להיות שצריך לחשוב לתקן, לעדכן, אנחנו לא נגד, אבל צריך לחשוב על הדברים האלה.

<תומר רוזנר: השאלה אם עושים את זה.

<משה נקש: התקנות האלה הן טובות.

דוד אמסלם: אני הבנתי הכול.

דוד אמסלם: אני רוצה להתקדם.

דוד אמסלם: משה, מי התקין את התקנות?

<משה נקש: שר הפנים.

<שמחה בניטה: שר הפנים חתם.

דוד אמסלם: שמחה.

<אברהם יוסף סלומה: אני לא בטוח שהוא יודע על מה הוא חתם.

דוד אמסלם: לא להפריע לי.

דוד אמסלם: תודה.

דוד אמסלם: אני מבין שהדרג המקצועי במשרד הכין את התקנות.

דוד אמסלם: אלה התקנות שאתם במשרד בניתן?

<משה נקש: אלה תקנות שאנחנו המלצנו עליהן, כן.

דוד אמסלם: אני רוצה להציע את ההצעה הבאה, ברשותך, אורי.

דוד אמסלם: בסך-הכול הכוונה של התקנות היתה טובה.

דוד אמסלם: אני לא מכיר את האבולוציה, אבל אני מניח שבהתחלה לא היו תקנות, וכתוצאה מישיבות שהיו כאן, באו אנשים ואמרו - - -

אורי מקלב: היושב-ראש אתה אומר נכון, כל אלה שנמצאים עכשיו מדברים נגד התקנות.

אורי מקלב: הם אלה שבאו ואמרו "בואו נעשה תקנות".

דוד אמסלם: יכול להיות שזה לא אותם אנשים, יכול להיות שאנשים מתחלפים - - -

אורי מקלב: אותם אנשים.

דוד אמסלם: אני מבין את ההיגיון, מה שקרה.

דוד אמסלם: ובסופו של דבר כתוצאה מזה שהבנתם שיש בעייתיות במעברים האלה – אני מניח שרוב העובדים ילכו לכיוון המקומות הנוחים להם ויעזבו את המקומות היותר קשים – אמרתם: נעשה פריסה ארצית כזאת או אחרת, כדי שהמעברים יהיו יותר מורכבים, על מנת שגם קשישים שנמצאים במקומות שלא רוצים להיות בהם עובדים זרים, יהיו שם עובדים זרים.

דוד אמסלם: אני מסכים עם ההיגיון, אבל כנראה שהתוצאה היא חלקית.

דוד אמסלם: יכול להיות שזה תופס ברמה של 80%, אני לא יודע, אבל חלק מהקליינטים מציגים פה בעיות אמת.

דוד אמסלם: כל אחד שבא לכאן, קם בבוקר, התלבש, נסע, לרוב אפילו באוטובוס, הגיע לפה כדי לספר כמה כואב לו, ובדרך כלל אלה אנשים, כמו שאמרתי, אנשים מוחלשים, גם כך קשה להם.

דוד אמסלם: לכן אני מציע שאתם תשבו ותקבעו פגישת עבודה מסודרת, תקדישו לה כמה שעות, אולי שתי פגישות - -

<טלי יצחקי: שיקשיבו לנו.

דוד אמסלם: - - עם החברים.

דוד אמסלם: אני בעשר דקות לא יודע - - -

<טלי יצחקי: אין שום גישה אליהם.

דוד אמסלם: דקה.

דוד אמסלם: טלי, שנייה, אני רוצה ללכת לשם.

דוד אמסלם: בגלל שאני מרגיש שהקליינטים מעריכים, עם לא פוסלים לגמרי, הם לא חושבים שאתם עושים דברים לא טובים, משה, אבל הדברים דורשים לפעמים גם תיקון וצריך תמיד לעשות פיין טיונינג וללטש את הדברים, ואם הקליינטים מבקשים, סביר להניח שהם צודקים, הם לא מתלוננים סתם.

דוד אמסלם: אני מציע שהם יחליטו על הרכב.

דוד אמסלם: תבוא אתם בדין ודברים, אני לא יודע אם יש להם ועד, אני באמת לא מודע לזה.

דוד אמסלם: תזמן אותם לפגישה או שתיים אליך, תן להם בסבלנות, ותנסו לשנות את התקנות ולטייב אותן איפה שצריך.

דוד אמסלם: בסופו של דבר הסיפור של אלי לוי לא צריך להגיע לוועדת ערר.

דוד אמסלם: איך אני תמיד אומר בכל נושא ולכל פקיד כולל לי?

דוד אמסלם: תחשוב מה היית עושה אם זה היה אבא שלך.

<קריאה: כל הכבוד.

<קריאה: (מחיאות כפיים באולם הוועדה)

דוד אמסלם: לא צריך כפיים.

דוד אמסלם: חבר'ה, משה בא ממקום טוב.

<שמחה בניטה: אנחנו לא מאשימים אותו, הוא מקסים - - -

דוד אמסלם: תני לי.

דוד אמסלם: יכול להיות שתבנו מדרג שיש לך סמכויות, לא לוועדה.

דוד אמסלם: במקרים קשים אתה שומע, אומר: אולי תביא לי חוות-דעת רפואית.

דוד אמסלם: יכול להיות שאתה צריך לעשות את זה.

דוד אמסלם: לפעמים עד שמכנסים את הוועדה לוקח חודשיים, ואדם בוועדה בכלל בא מהקוקפיט, יש לו כבר 40 מקרים, אז הוא דש אותם בעקביו.

דוד אמסלם: לכן אני אומר שאני מציע את המנגנון הזה כמו שאמרתי.

דוד אמסלם: אני אקבע ישיבה נוספת לנושא ולא של שעה, בגלל שזה נושא מורכב מאוד ואני חושב ששווה להקדיש לו אפילו חצי יום.

דוד אמסלם: אני מבטיח לכם, בלי נדר, נעשה ועדה מיוחדת לנושא הזה.

דוד אמסלם: נקדיש לה לפחות שעתיים.

דוד אמסלם: נתחיל בשעתיים עם אופציה להגדלה.

מיכל רוזין: יש הצעות אלטרנטיביות.

דוד אמסלם: מיד אחרי הפגרה אני אעשה את זה.

דוד אמסלם: אני מבקש ממך, משה, עד אז שב אתם בדיון או שניים, כדי שנוריד את רוב הדברים.

<שמחה בניטה: כל הכבוד.

דוד אמסלם: בסדר?

<משה נקש: קודם כול, אדוני היושב-ראש, אני מקבל בהחלט את ההצעות האלה.

<משה נקש: נשמח לשבת.

<משה נקש: אני מסתכל על הפרצופים, ואני לא חושב שיש פה אחד שלא ישב אתי בשלב כלשהו.

<משה נקש: אנחנו באמת תמיד פתוחים לשמוע.

<משה נקש: לפני שבוע או שבועיים היו נציגי הנכים אצל השר, הוא גם פתוח לשמוע.

<טלי יצחקי: מפרידים בין נכים לקשישים.

<טלי יצחקי: אסור שתהיה ההפרדה הזאת.

דוד אמסלם: חבר'ה, חבר'ה.

<קריאה: הם עושים הפרדה בין נכים לקשישים.

דוד אמסלם: דקה.

דוד אמסלם: דקה.

<שמחה בניטה: תאמין לי, נשמה, אנחנו דואגים גם לכם.

דוד אמסלם: שמחה.

<אבנר עורקבי: מה עם הקצבה שלהם?

דוד אמסלם: כולל על זה.

דוד אמסלם: אמרתי על הכול.

<אבנר עורקבי: הוא לא קשור לזה.

<אבנר עורקבי: הביטוח הלאומי קשור לזה.

<טלי יצחקי: ודאי שהוא קשור לזה.

דוד אמסלם: אבנר.

דוד אמסלם: חבר הכנסת מקלב ביקש ממני לעשות ישיבה בנושא של האזור הגאוגרפי, אני לא מכיר את הנושא מספיק, גם לא הבנתי שיש חלוקה בין קשישים לבין נכים.

דוד אמסלם: תסתכל על כל המכלול, על שני הדברים, זה לא משנה כרגע.

דוד אמסלם: אם אדם זקוק לעזרה, זה לא משנה אם הוא נכה או קשיש, זה היינו הך, הוא צריך מישהו שיעזור לו.

<שמחה בניטה: הם לא מקבלים את הגמלה.

דוד אמסלם: הבנתי.

דוד אמסלם: אני אקדיש לזה ישיבה.

דוד אמסלם: אני מבקש מכם בישיבה שנעשה בתחילת המושב הבא שתציעו לנו הצעות לשינוי התקנות.

דוד אמסלם: בסדר?

דוד אמסלם: על שאר הדברים שיש ביניכם מחלוקת, יהיה יותר קל למפות ולדון בהם.

אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, כדי להקל על הוועדה אני אקיים פגישה עם מר נקש, כדי להביא לוועדה המלצות.

אורי מקלב: לדוגמה אם עובד סיעודי עבד אצל מישהו שנפטר, יכול להיות שאז תהיה הקלה שיוכל לעבור אזור.

אורי מקלב: אם הוא מבקש לעבור מאזור 3 לאזור 2, אבל הוא הולך לעבוד במקום סיעודי מאוד, יכול להיות שנבין שזה לא רק בשביל להקל עליו - - -

דוד אמסלם: חברת הכנסת רוזין, בבקשה.

אורי מקלב: דבר אחרון, זה נקרא "תקנת סדום", שאם עשית טעות, אתה נפסל ב-X, מכיוון שהתשובה שזאת התקנה.

אורי מקלב: אם היית יום-יומיים, וניסית, אתה כבר לא יכול לקבל עליו אישור, זה דבר שהוא בלתי סביר.

<קריאה: עונש.

דוד אמסלם: אורי כבר התחיל את הדיון.

דוד אמסלם: דרך אגב, אני אשמח מאוד אם תיכנס לתמונה.

אורי מקלב: אני אשב אתו.

מיכל רוזין: קודם כול, צר לי שכבר אין ועדה שיכולה לשבת ולהקשיב באופן שוטף וקבוע לכל הסיעודיים, הקשישים והנכים.

מיכל רוזין: אין הבדל באמת בעניין הזה, את צודקת, כל מקרה הוא לגופו, עולם ומלואו, וכך צריך להתייחס אליו.

מיכל רוזין: אני היחידה פה בחדר הזה שהתנגדתי התנגדות נחרצת לעניין התקנות הגאוגרפיות, כי חשבתי, כמו שאמרתי, שזה משיכת שמיכה.

מיכל רוזין: באים לתקן משהו אחד, באים לברך ויוצאים מקללים, וזה ייצור את אותן בעיות שנוצרות עכשיו.

מיכל רוזין: במקום להתייחס באמת לכל מטופל כעולם ומלואו ולתפור לו את החליפה המתאימה לו, מנסים לקבוע עקרונות, ותמיד העקרונות האלה יהיו כאלה שייפלו בטלאים, בחורים, ויביאו לפגיעה.

מיכל רוזין: אני חושבת שניתן למצוא – אני אומרת במשפט, ואני רוצה להיות מעורבת בעניין הזה – אפשר למצוא תמריצים אחרים, בין אם למעסיקים במיסוי, בין אם לעובדים הזרים, על מנת שיבואו לעבוד אצל אלה שיותר קשה להם למצוא עובדים, מטפלים.

מיכל רוזין: למשל אפשר לתת יותר זמן אוטומטית למי שהולך לעבוד אצל אלה שיותר קשה להם להשיג עובד, מטפל-מטפלת, אפשר כמובן לתת תמריץ כשהם עוזבים את הארץ.

מיכל רוזין: יש מספיק דברים שאפשר לתמרץ עובדים.

מיכל רוזין: התקנות הגאוגרפיות בסוף רצו להגביל את העובדים, זאת היתה המטרה, שהם לא יעזבו.

מיכל רוזין: היתה פה בעיה קשה של נטישת סיעודיים ומטופלים, ומצד שני, פגעו - - -

<טלי יצחקי: עדיין יש.

<קריאות: עדיין יש.

מיכל רוזין: עדיין יש, אבל זה לא פתר את העניין.

דוד אמסלם: תודה רבה.

מיכל רוזין: כפי שאמרתי זה לא פתר.

מיכל רוזין: ניתן למצוא דרכים אחרות.

דוד אמסלם: תודה רבה.

<חיה טובה זינגר מולכו: לרוב הנכים קשה להגיע בשעה מוקדמת, ואני ממש מתחננת בשם קבוצה גדולה של נכים שבאים מרחוק לא לעשות את זה מוקדם.

דוד אמסלם: מאה אחוז.

דוד אמסלם: השבוע הזה זה השבוע הכי מסובך של הכנסת.

דוד אמסלם: התעקשנו לעשות את הדיון שלכם.

דוד אמסלם: אנחנו כבר אחרי שתי הצעות חוק מהבוקר ועוד הצעת חוק עכשיו, אבל התעקשנו לעשות ישיבה בנושא, בגלל שזה נושא חשוב מאוד.

<חיה טובה זינגר מולכו: מצוין.

<חיה טובה זינגר מולכו: כל הכבוד לך.

<שמחה בניטה: תודה רבה.

דוד אמסלם: אני מבקש שתזמין גם את חברת הכנסת רוזין, יש לה רעיונות טובים.

דוד אמסלם: אמיתי.

דוד אמסלם: בנושא של האזור הגאוגרפי, אני לא רוצה לפתח, אבל יש עוד מספר תמריצים, זה לא חייב להיות רק מקלות, גם גזרים, כדי שהעובד יישאר במקום שלו.

דוד אמסלם: דרך אגב, גם המדינה יכולה לעשות איזה תקצוב דיפרנציאלי, תחשוב.

מיכל רוזין: בטוב תמיד יותר טוב.

דוד אמסלם: תודה רבה, רבותי, שיהיה לנו באמת שבוע טוב.

<קריאות: תודה רבה.

<שמחה בניטה: תודה רבה לך.

דוד אמסלם: תודה.