הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, כנסת 20, פרוטוקול מספר 32, 2015-11-10 12:30

עאידה תומא סלימאן: שלום רב, אני פותחת את הישיבה של הוועדה לקידום מעמד האשה ולשוויון מגדרי – השנייה להיום.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו שוב נקראות לדיון הזה כדי לדון בנושא של רצח נשים, וזה דיון – אמנם זה דיון לפי החלטת הכנסת, בישיבתה מיום רביעי, 28 באוקטובר 2015 – שורה של חברי וחברות כנסת הגישו בקשה לעוד דיון מהיר בגלל עוד רצח של אשה.

עאידה תומא סלימאן: לצערי הרב, מאז הוחלט על קיום הישיבה הזאת, הצטרכתי גם לזרז אותה אפילו יותר, כי נודע לנו על שתי רציחות נוספות מאז 28 ועד היום – הרצח של אמני אל-עביד מכפר נעלין, גרושה מגבר מלוד, שרצח אותה וניסה להעלים את גופתה ושרף אותה; והרצח השני, שהוא הרצח של המחנכת סוהא מנסור מטירי.

עאידה תומא סלימאן: אני יכולה לומר שקיבלנו אותו מאד קשה.

עאידה תומא סלימאן: אני אחת הנשים שקיבלה את הידיעה הזאת בצורה קשה, למרות שלא הכרתי אותה באופן אישי, לראות אשה בת 35, שיש לה ארבעה ילדים, מלאת תקווה, רצתה להתקדם בחיים שלה, מחנכת, לימדה וחינכה ילדים בגיל הרך ובגיל יותר מבוגר.

עאידה תומא סלימאן: החיים שלה נקטעים בצורה כזו ובברוטליות כזו, ובמיוחד לאור מה שנשמע מעדות.

עאידה תומא סלימאן: אני מאד מודה למשפחה, לאחיות, לבנות הדוד שהסכימו להגיע היום ולהשתתף בישיבה הזאת, כי חשוב לנו לשמוע את כולם.

עאידה תומא סלימאן: אני לא רוצה להיכנס לפרטי המקרה, ויש שם כל מיני סימני שאלה.

עאידה תומא סלימאן: בישיבה הקודמת, כשסיכמנו, נודע לנו על הרציחות שהיו מקודם, של נשים לא מוכרות – לא למשטרה, ואחת רק היתה מוכרת מהנשים שנרצחו במהלך השנה – לרווחה.

עאידה תומא סלימאן: לצערי, במקרה של סוהא, היא היתה מוכרת למשטרה, והכתובת היתה על הקיר.

עאידה תומא סלימאן: היא התלוננה, והסכנה היתה ממשית.

עאידה תומא סלימאן: לצערי הרב, זה קרה.

עאידה תומא סלימאן: נשמע פרטים על כך.

עאידה תומא סלימאן: השאלה שלי, חברות הכנסת שהגשתן את הבקשה – נהוג, אם הדיון מתקיים לפי בקשתכן, האם אתן רוצות לפתוח?

עאידה תומא סלימאן: חבר הכנסת אוסאמה סעדי.

עאידה תומא סלימאן: כדאי להגיד שהבקשה הוגשה גם בשם חבר הכנסת אחמד טיבי.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה.

אוסאמה סעדי: גברתי היושבת-ראש, חבריי וחברותיי חברי הכנסת, אורחים נכבדים, המשפחה של סוהא, אהלן וסהלן.

אוסאמה סעדי: (אומר דברים בשפה הערבית.

אוסאמה סעדי: ) אנחנו הגשנו הצעה לדיון מהיר בעניין של רצח נשים עוד לפני, כבוד היושבת-ראש – אני מברך אותה שבאמת קיימה את הדיון הזה במהירות הראויה והמתבקשת – עוד לפני הרצח של אמני ושל סוהא, ורק בזמן הקצר הזה של שבועיים אנחנו עדים לרצח של שתי נשים.

אוסאמה סעדי: כל רצח הוא מזעזע, אבל רצח נשים על רקע היותן נשים הוא באמת פשע שלא יסולח.

אוסאמה סעדי: אנחנו כל הזמן באים, ובצדק, בטענה למשטרה על רצח אזרחים, ובין היתר גם רצח נשים.

אוסאמה סעדי: אני מבקש לתת מספרים.

אוסאמה סעדי: משנת 2000 עד היום נרצחו ונהרגו יותר מ-1,100 אזרחים – בין היתר גם על רקע אלימות בתוך המגזר הערבי, שזו תופעה חמורה מאד, שאנחנו חייבים לטפל בה בתור הנהגת הציבור הערבי, אבל חלק גדול מהתופעה הזו קשור לתופעת הנשק הבלתי-חוקי שמתפשט במגזר הערבי בצורה לא תתואר.

אוסאמה סעדי: למשל, לפני עשרים שנה, אם בכפר שלי אל-רבי, שהוא היום 25, או בכפר קרא או בעכו היו אומרים למישהו יש נשק – אבל היום אין בית שאין בו.

עאידה תומא סלימאן: בבית שלי אין.

אוסאמה סעדי: אני אומר – הבית שרוצים נשק.

אוסאמה סעדי: התופעה הזאת של נשק רחבה מאד.

אוסאמה סעדי: כל הזמן התרענו בפני הגורמים והרשויות בפני התופעה הזאת, וביקשנו לאסוף את הנשק הלא חוקי.

אוסאמה סעדי: אנחנו גם בעניין של סוהא מנסור, כמו שאמרה כבוד היושבת-ראש – הכתובת היתה על הקיר.

אוסאמה סעדי: היו תלונות למשטרה, היו איומים לפני, והמשטרה צריכה לעשות בדק בית ולחקור את המקרה הזה, למה לא מנעו את הרצח הזה, כשהכתובת היתה על הקיר.

אוסאמה סעדי: לכן זו תופעה מאד חמורה.

אוסאמה סעדי: אנחנו מבקשים לקיים דיון מהיר ולהסיק את המסקנות, ולא כל הזמן – עוד מקרה רצח, ועוברים לסדר-היום.

אוסאמה סעדי: צריך לשים סוף למקרים האלה.

אוסאמה סעדי: תודה, גברתי היושבת-ראש.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: חברת הכנסת מירב בן ארי.

מירב בן ארי: תודה רבה, גברתי היושבת-ראש, על קיום הדיון הזה.

מירב בן ארי: אני באמת מקבלת בברכה את בנות המשפחה של סוהא ז"ל.

מירב בן ארי: אפתח בהתנצלות, כי לא אוכל להישאר הרבה זמן – עניינים אחרים של קואליציה.

מירב בן ארי: אני לא רוצה להכביר במילים – אני מניחה שיש כאן אנשים שחשוב שיאמרו את דבריהם.

מירב בן ארי: אני רק רוצה לומר לכם שאני ביקרתי במקלט לנשים מוכות בחיפה, ופגשתי בחורה ערבייה, אשה מקסימה, שסיפרה לי על אזלת יד פשוטה מאד.

מירב בן ארי: אחרי שחזרתי למשרד, דבר ראשון שעשיתי זה פשוט לתקן את זה.

מירב בן ארי: יש סיטואציה – אספר לך, גברתי היושבת-ראש, שברגע שאשה מוכה יוצאת ממקלט לנשים מוכות, ומצליחה להסתדר על בית חדש ועיר חדשה והיא עם הילדים שלה, כמובן, הדירה חסויה, וכמובן, הגבר המכה לא יודע – הבעל, או הגרוש במקרה הזה, וכשאותה בחורה הגיעה לנתניה, בנתה שם את חייה, באה לרשום את שני ילדיה לבתי הספר, בית הספר ביקש ממנה את חתימת האב, כי צריך שניים, כי הם עדיין לא התגרשו.

מירב בן ארי: מה שקרה – שבית הספר שלח לאב את הכתובת של בית הספר, ואמר לו: בוא, צריך את החתימה שלך לרישום.

מירב בן ארי: משטרת נתניה עשתה כאן עבודה מצוינת – לא יודעת איך זה קרה, אבל אמרו לה: יש לך 12 שעות לקפל את כל הדברים שלך, כי שמו מודיעין בלוד על הגבר, ידעו שהוא מגיע, והאשה, לצערנו הרב, אחרי חצי שנה של מגורים בנתניה, אחרי שהילדים כבר מרוצים מבתי הספר ומשתלבים יפה בשכונה שבה הם גרים, אותה אשה עזבה וחזרה למקלט, ומיותר לציין לכם את גודל התסכול של ילדים, לחזור למקלט.

מירב בן ארי: כמובן, גם לאם, אבל לילדים זו פשוט לא מסגרת נורמלית.

עאידה תומא סלימאן: הלוואי והיתה לסוהא ההזדמנות הזאת.

מירב בן ארי: נכון.

מירב בן ארי: ואני יכולה לומר לכם שהעברתי הצעת חוק – היא כבר עברה לוועדת שרים – וזה שאשה שיצאה ממקלט לנשים מוכות, לא צריך יותר את חתימת האב.

מירב בן ארי: זה דבר אבסורד.

מירב בן ארי: יש גם תמיכה של משרד המשפטים.

מירב בן ארי: והצעת חוק אחרת, שאני מתכוונת לקדם בתקופה הקרובה, של עוד דבר שלמדתי בסיור במקלט – לומדים הרבה מסיורים – להקפיא את החובות של אשה שנמצאת במקלט מול הוצאה לפועל – אתן מהנהנות – ולא לתת לה לצבור את הריביות על החובות בזמן שהיא במקלט.

מירב בן ארי: גם זה אבסורד שדרוש תיקון.

מירב בן ארי: אני באמת מתנצלת שלא אוכל לשמוע את כולכם.

מירב בן ארי: רוח נשית מלווה אותי בקואליציית הנשים כדי לקדם, וכמובן, אם יש לכם הצעות חוק אחרות שחשוב לכם לקדם, אתן מוזמנות לומר לי, אבל אשאר כמה שאוכל לשמוע.

עאידה תומא סלימאן: חברת הכנסת תמר זנדברג.

עאידה תומא סלימאן: למרות שהייתי רוצה שתשמעו את העדות של בנות המשפחה, כמו שהייתי רוצה שהמשטרה תשמע את זה.

עאידה תומא סלימאן: לומר לכם את האמת – יכולתי לפתוח בלהוריד את כל הכעס שלי במקרה הזה, אבל אני חושבת שכדאי שנשמע גם מהמשפחה קודם את הפרטים.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה, חברת הכנסת תמר.

תמר זנדברג: קודם כל, תודה על הדיון הזה ועל המהירות.

תמר זנדברג: במליאה כשהגשנו את ההצעה לסדר הזו, קיימנו דיון מפני שהתקיים כאן דיון בוועדה שבוע לפני כן בנושא רצח נשים, ואז קרה עוד מקרה והגשנו למליאה, והתלבטנו לאיזו ועדה להעביר מהמליאה לכאן, ואמרו: הוועדה לקידום מעמד האשה – היה דיון.

תמר זנדברג: אמרנו: היה דיון, אבל המציאות ממשיכה- - -

עאידה תומא סלימאן: כדאי לדעת שפנינו לוועדת הפנים, והם לא רצו לקיים דיון משותף.

עאידה תומא סלימאן: רצינו שהדיון יהיה משותף.

תמר זנדברג: אני חברה בוועדה הזאת.

תמר זנדברג: אני מצטערת בשם הוועדה.

תמר זנדברג: מה שרציתי לומר הוא שמאז הדיון הקודם ומאז אותה שאלה, לאן להעביר, נרצחו עוד שתי נשים, כך שזה באמת מצב שלא מפסיק להיות רלוונטי לרגע.

תמר זנדברג: אני רוצה להגיד על זה עוד שני דברים: אחד, על הפגיעה הכפולה, בהקשר גם של סוהא מנסור.

תמר זנדברג: הרבה פעמים קורה שנשים שהן מראש שייכות לקבוצת מיעוט מוחלשת, אם הן שייכות לקבוצת מיעוט מוחלשת נוספת – במקרה הזה ערביות, פלסטיניות, אתיופיות, או מכל קבוצת מיעוט מוחלשת אחרת, השכיחות, הסיכוי להיות נפגעת אלימות וספציפית אלימות במשפחה, היא עולה, כלומר יש פה פגיעות כפולה מתוקף ההשתייכות לשתי קבוצות שכל אחת מהן בפני עצמה מהווה סיכון ופוטנציאל לקורבנות.

תמר זנדברג: והדבר השני, אפרופו המצב הביטחוני, דיברת בפתיחה שלך על פיזור הנשק במרחב האזרחי.

תמר זנדברג: כל פעם, כשאנחנו מגיעים למצב של מתיחות ביטחונית או מצב מהסוג הזה, נשמעות הקריאות ולאחריהן גם המעשים, להרחיב עוד יותר את הימצאות הנשק במרחב האזרחי, שלא בידי כוחות הביטחון, לא בידי המשטרה ואפילו לא מאבטחים – או מאבטחים שבניגוד לנהלים, במקום להפקיד את הנשק ולהשתמש בו אך ורק בשעות העבודה, לוקחים אותם הביתה, ומשם האקדח על שולחן המטבח – מציאות שמוכרת לנו.

תמר זנדברג: גם כאן הפגיעות של נשים, של ילדים, של אנשים מוחלשים יותר במרחב האזרחי מוגברת, ואז, כשאנחנו עושים את החשבון הכולל, אנחנו יכולים לדעת שהפוטנציאל לסיכון של אשה, של ילד או של גבר במרחב האזרחי הוא גדול יותר מהתועלת שאותו נשק מביא, אם הוא בכלל מביא בזירות של אירועים ביטחוניים, שגם שם נפגעים חפים מפשע – לפעמים כתוצאה מיד קלה על ההדק וכתוצאה מנשק שמשתמשים בו בטעות או משהו כזה.

תמר זנדברג: אני חושבת שזה דבר שלא נותנים עליו את הדעת בשם הילת הביטחון – זירה שבדרך כלל שמורה לגברים בלבד.

תמר זנדברג: אנחנו קצת מעלימים עין מהמחיר שמשלמים נשים וילדים במרחב האזרחי, וחיים הם חיים.

תמר זנדברג: חיים של אשה לא שווים פחות.

תמר זנדברג: גם את זה צריך לקחת בחשבון אפרופו המציאות הזאת.

תמר זנדברג: תודה.

עאידה תומא סלימאן: תודה, חברת הכנסת זנדברג.

עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שיש לנו נציגי המשטרה וראש מדור נפגעי עבירות, וגם יש לנו נציגי משרד הרווחה ועוד ארגונים, אבל אני מעדיפה קודם כל לשמוע את מה שיש לבנות המשפחה לומר לנו, ואז אתן לכולם להתייחס.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה.

<נג'ואן שביטה: אני נג'ואן שביטה, בת דודה של הנרצחת סוהא.

<נג'ואן שביטה: הגעתי לכאן יחד עם אחותה רולה ובת דוד שלה לינדה, ועוד אחות שמסרבת להצטלם עכשיו – תכף גם אתייחס לזה.

<נג'ואן שביטה: תרשו לי, לפני שאני מתחילה לספר על סוהא, וכיוון שאני לא רוצה לבכות כאן, אולי כדאי לי להתחיל בקצת לתקוף את המשטרה, עם כל הכבוד.

<נג'ואן שביטה: אני יודעת שזה לא אתם, אבל מבחינתי אתם פה הנציגים.

<נג'ואן שביטה: המקרה של סוהא הוא מקרה טיפוסי לדעתי של התרשלות של שוטרים בטיפול בתלונת אשה.

<נג'ואן שביטה: האשה הזאת היא אשה מאד חזקה וחכמה.

<נג'ואן שביטה: אשה שזיהתה את הפוטנציאל הרצחני של בעלה.

<נג'ואן שביטה: לקח לה איזה חודשיים להבין את זה, ומייד פנתה למשטרה אין ספור פניות – תלונות על אלימות, תלונות על הטרדות.

<נג'ואן שביטה: שום דבר לא נעשה בעניין הזה.

<נג'ואן שביטה: במקומכם הייתי טומנת את הראש שלי בחול.

<נג'ואן שביטה: בגללכם סוהא נרצחה.

<נג'ואן שביטה: סוהא האמינה במערכת הזאת, האמינה במשטרה.

<נג'ואן שביטה: הלכה לשם, פנתה, התלוננה, לא התייאשה, עד הדקה ה-90 פנתה כל הזמן, והמשטרה לא עשתה דבר בעניינה של סוהא.

<נג'ואן שביטה: אז מבחינתי, אתם האשמים ברצח של סוהא.

<נג'ואן שביטה: אני יודעת שיש בחברה שלנו הרבה בעיות, וזה לא נוצר מכלום, אבל לדעתי במקרה של סוהא, כי מדובר באשה חזקה, עם תמיכה, עם חוסן, עם ביטחון עצמי, שפנתה למשטרה, ומשטרת ישראל היא זו שאשמה ברצח של סוהא.

<נג'ואן שביטה: במלוא הביטחון אני יכולה להגיד – זה אתם.

<נג'ואן שביטה: זה אתם.

<נג'ואן שביטה: הייתי חייבת לפתוח בנימה הזאת.

<נג'ואן שביטה: אני לא רוצה להתחיל לבכות כאן.

<נג'ואן שביטה: סוהא היתה, כפי שציינתי, אשה מאד חזקה, מאד חכמה.

<נג'ואן שביטה: לרוע מזלה, מערכת הנישואין הראשונה שלה הסתיימה, והחליטה להתחיל מחדש ולבנות לעצמה חיים חדשים.

<נג'ואן שביטה: עברה לגור בטירה.

<נג'ואן שביטה: בנתה לעצמה בית, וניסתה להתחיל חיי משפחה חדשים.

<נג'ואן שביטה: הגורל לא שיחק לידה, מה שנקרא, והכירה גבר אלים.

<נג'ואן שביטה: מהיום הראשון הוא היה כל כך אלים כלפיה, וכיוון שמדובר באשה מאד חזקה, היא חשבה שהיא יודעת לשים קץ למסכת ההתעללות שהיא חווה, והחליטה לפנות למשטרה.

<נג'ואן שביטה: פנתה שוב ושוב, ואפילו הוציאה נגדו מספר צווי הרחקה.

<נג'ואן שביטה: למרות זאת הוא המשיך להפר את הצווים ולהגיע אליה הביתה, להטריד אותה, להפחיד אותה.

<נג'ואן שביטה: היא עדיין האמינה במשטרה ועדיין הלכה והתלוננה על כך שהוא מפר את הצווים כנגדו, עד שיום בהיר אחד, שכנים מספרים ששמעו יריות באזור.

<נג'ואן שביטה: כמובן, בגלל שאנחנו חיים בטירה, ובטירה מאד שגרתי לשמוע יריות בבוקר, בצהריים, בערב – הפך אצלנו לסוג של שגרה – אנשים יצאו החוצה, הסתכלו וחזרו הביתה.

<נג'ואן שביטה: זה שגרה אצלנו.

<נג'ואן שביטה: בזה זה נגמר.

<נג'ואן שביטה: יום למחרת האשה הזאת נרצחה בתוך הרכב שלה.

<נג'ואן שביטה: רק יום למחרת, מישהי מתקשרת לאחת האחיות שלה, ואומרת לה: לכי תבדקי מה קורה עם אחותך.

<נג'ואן שביטה: האחות הולכת לשם, ונאלצת לפרוץ לבית של אחותה, ורואה את אחותה בתוך האוטו, כשהיא ירויה בחלק העליון של גופה, ללא רוח חיים.

<נג'ואן שביטה: בכך סיפורה של סוהא הסתיים.

<נג'ואן שביטה: היא פשוט נרצחה בדם קר.

<נג'ואן שביטה: השאירה אחריה ארבעה ילדים.

<נג'ואן שביטה: מה שידוע לנו בשלב הזה לגבי אותו גבר שהוא חשוד- - -

עאידה תומא סלימאן: כדאי גם להגיד מה קרה אחרי.

<נג'ואן שביטה: אנחנו יודעים שעד עכשיו אף אחד לא נעצר בעניינה, אף אחד לא נחקר.

<נג'ואן שביטה: להבנתי, אותו גבר חשוד בעניין הזה בינתיים משוטט חופשי, כי אף אחד לא מצליח לעצור אותו.

עאידה תומא סלימאן: חשוב לי המידע ששמעתי מכן.

עאידה תומא סלימאן: סוהא קיבלה את הגירושים שלה יום לפני הרצח שלה.

עאידה תומא סלימאן: כדאי להזכיר את זה.

עאידה תומא סלימאן: באותו יום שהיא קיבלה את הגירושים היו איומים על חייה, והיא הלכה והתלוננה באותו יום, נכון?

<נג'ואן שביטה: נכון מאד.

<נג'ואן שביטה: יום לפני הרצח היא קיבלה פסק גירושין – דבר שכמובן לא היה מקובל על בעלה לשעבר.

<נג'ואן שביטה: בעקבותיו הוא איים.

<נג'ואן שביטה: במהלך הדיונים הוא המשיך לאיים.

<נג'ואן שביטה: הוא גם לא חושש לאיים.

<נג'ואן שביטה: פסק הגירושים הזה הוא כנראה זה שהיה הדבר שלא היה יכול להמשיך לחיות אתו, והוא החליט שבזה הוא מפסיק את חייה של סוהא יום למחרת.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה.

<עהוד שביטה: עהוד שביטה, תנועה של נשים דמוקרטיות.

<עהוד שביטה: אני חושבת שצריך לציין פה, שהבית שלה נפרץ אחרי יומיים מאז שהיא נרצחה, ולקחו משם מסמכים שמעידים על הפשע שנעשה שם.

עאידה תומא סלימאן: זה רק הולך ונעשה יותר- - -

<נג'ואן שביטה: אם יורשה לי להוסיף עוד נתון במהלך למה שאמרה עהוד, בנוסף לכך הוא ממשיך להתקשר לבני המשפחה, להטריד, לבקש לבוא לבקר.

<נג'ואן שביטה: משטרת ישראל אומרת שהיא לא מצליחה לשים עליו את היד, אבל הוא עדיין מתקשר לבני המשפחה.

<נג'ואן שביטה: אני גם חייבת להוסיף ולהדגיש, שבני המשפחה חוששים עכשיו לחייהם.

<נג'ואן שביטה: לקח לי זמן לשכנע אנשים לבוא ולהשתתף בישיבה הזאת.

<נג'ואן שביטה: תבינו לאיזה מצב הגענו.

<נג'ואן שביטה: אז איך אתם רוצים שנשים יבואו ויתלוננו על כך שמתלוננים על חייהם?

עאידה תומא סלימאן: והיא כן התלוננה.

<נג'ואן שביטה: לעזאזל, אני לא מבינה את המשטרה.

<נג'ואן שביטה: מה אתם עומדים ועושים?

<נג'ואן שביטה: אשה שאומרת: בעלי מרביץ לי מכות.

<נג'ואן שביטה: אף אחד לא חושב לעצור אותו לשנייה.

עאידה תומא סלימאן: למען הגילוי הנאות, אני בקשר עם מר ברקוביץ מהרגע הראשון אחרי שהייתי אצלכם בבית ואחרי שהשתתפתי בהפגנה שהיתה.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת לומר – מדינת ישראל, כשרוצה למצוא מישהו, אפילו אם זה בבחרין, יודעים למצוא אותו.

עאידה תומא סלימאן: אז אני חושבת שאפשר למצוא את האדם הזה, במיוחד שהוא מתקשר מהטלפון שלו.

מירב בן ארי: הוא בארץ?

מירב בן ארי: מה זה?

<נג'ואן שביטה: כן.

<נג'ואן שביטה: הוא ממשיך להטריד את בני המשפחה.

<נג'ואן שביטה: אפילו היום הוא מתקשר.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לומר שחלק מבני המשפחה- - -

מירב בן ארי: זו שערורייה.

עאידה תומא סלימאן: סיכמתי אתם, והם רצו להגיע, רצו לשים את כל האמת על השולחן הזה ולהילחם, שהאמת תצא, אבל אני אומרת לכם – לפני שעה חלק מבני המשפחה אמרו:

עאידה תומא סלימאן: אנחנו לא מגיעים, בגלל הטלפונים, בגלל ההטרדות, בגלל הפחד, בגלל העובדה שגם הבית שלה נפרץ ונגנבו.

עאידה תומא סלימאן: אני אמרתי מההתחלה – אני לא רוצה להפריח סיסמאות ולהוציא רק כעס.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לראות באמת שהפעם החקירה מובילה לאן שהוא, ומובילה מהר מאד.

עאידה תומא סלימאן: חבר הכנסת ג'מאל, בבקשה.

ג'מאל זחאלקה: הרצח הזה זעזע אותי, כי אני מכיר את הבן של – הוא פעיל נוער ידוע בסביבה שלו.

ג'מאל זחאלקה: אני גם הכרתי אותה דרך ילדה קטנה שלמדה אצלה בג'לג'ולי.

ג'מאל זחאלקה: זה כל הזמן – רק דרכה ידעתי שמדובר במחנכת במלוא מובן המילה.

ג'מאל זחאלקה: הילדה הזאת העריצה אותה.

ג'מאל זחאלקה: כל הזמן דיברה עליה – סוהא אמרה, ואפילו עם הבנות הקטנות שלי היתה משחקת תפקידים, שסוהא המורה והן התלמידות שלה.

ג'מאל זחאלקה: ידעתי עליה גם דרך הילדה הזאת וגם דרך הבן שלה, והמקרה הזה זעזע אותנו.

ג'מאל זחאלקה: אני חושב שלמרות כל מה שנאמר על המשטרה, עדיין המשטרה לא מתייחסת במלוא הרצינות לתלונות הנשים הערביות.

ג'מאל זחאלקה: יש במשטרה מי שחושבים שלהרביץ לנשים זה חלק מהמסורת הערבית, ויש שוטרים רבים שבמקרים רבים, כשבאים אליהם בתלונות, הם רוצים לעשות סולחה, ולא נוקטים בצעדים הנדרשים.

ג'מאל זחאלקה: אני לא אומר שהמצב כיום הוא כפי שהיה לפני עשרים שנה – יש שיפור – אבל השיפור הוא חלקי, הוא לא בכל מקום, ולא בכל תחנת משטרה ולא בכל מקרה.

ג'מאל זחאלקה: מה שקרה כאן זה בלב-לבה של החברה.

ג'מאל זחאלקה: זה לא בשוליים של החברה.

ג'מאל זחאלקה: בארזים נפלה שלהבת.

ג'מאל זחאלקה: זה המצב.

ג'מאל זחאלקה: לא איזה מישהו במצב קשה.

ג'מאל זחאלקה: בכל מקום זה חמור, אבל הלב של המשפחה הערבית, זה סוהא והמשפחה שלה, הילדים שלה, הסביבה שלה, זה לב-לבה של החברה הערבית.

ג'מאל זחאלקה: ואני חושב שהגיע הזמן שיהיה שינוי אצל המשטרה.

ג'מאל זחאלקה: אנחנו כמובן, יש בעיה חינוכית קשה ויש בעיה חברתית קשה, לטפל במנוולים האלה שמאיימים על נשים ומרביצים לנשים והורגים נשים.

ג'מאל זחאלקה: אנחנו כחברה מנסים כמה שאנחנו יכולים לחנך, להרתיע ולעשות דה-לגיטימציה לעניין הזה.

ג'מאל זחאלקה: אני חושב שצריך להגביר מאמץ אצלנו, אבל עובדה שהוא מסתובב, ועובדה שהוא כנראה חשב שהמשטרה לא תתפוס אותו – אחרת הוא לא היה עושה את זה בצורה כזאת.

ג'מאל זחאלקה: הוא יודע שהמשטרה לא תשקיע אותם מאמצים שהיא משקיעה במקרים אחרים.

ג'מאל זחאלקה: אם היה קורה מקרה כזה בהרצליה פיתוח, הייתם מתייחסים לזה אחרת לגמרי.

ג'מאל זחאלקה: המשטרה היתה עומדת על הרגליים, מפעילה יותר צוותים, מפעילה יותר מודיעין, והצוות שהיה עושה את העבודה הזאת היה פי שניים, פי שלושה או ארבעה מהקיים כיום.

ג'מאל זחאלקה: צריך לשנות את המצב.

אוסאמה סעדי: גברתי היושבת-ראש, אני חייב להתנצל ולצאת, כי יש לי ביקור בכלא גבעון לקטינים האלה שעצרו אותם.

אוסאמה סעדי: כלא חדש.

עאידה תומא סלימאן: עו"ד רידא ג'אבר.

עאידה תומא סלימאן: אחר כך אתן למשטרה ולרווחה.

<רידא ג'אבר: אני ביקשתי לדבר לפני שהמשטרה מדברת, כי חמש שנים אני עוסק בתחום הזה של התפקוד של המשטרה בתוך החברה הערבית.

<רידא ג'אבר: אני חייב לומר לכם שהאכזבה כל כך גדולה, שכל הכוונות הטובות של המשטרה, ההצהרות של המשטרה – במציאות הן מתנפצות, וגם בפנים שלנו וגם בחיים של החברה הערבית.

<רידא ג'אבר: המקרה של סוהא הוא לא המקרה היחיד; המקרה של מנהל בית ספר, שנכנס אדם ורוצח אותו בחדר המנהל שלו, גם אז היה תמרור אדום.

<רידא ג'אבר: המקרה של סוהא – עוד נחווה מקרים כאלה.

<רידא ג'אבר: הדהים אותי מה שאומרת חברת הכנסת בן ארי.

<רידא ג'אבר: אומרת: המשטרה עשתה עבודה טובה, שאמרה לאשה: צאי מנתניה.

<רידא ג'אבר: במקום לעצור את המאיים, ושהוא ייצא, האשה צריכה לצאת מנתניה.

עאידה תומא סלימאן: היא ציינה את הבעייתיות שקיימת בחוקים.

<רידא ג'אבר: איבדנו את האמון במשטרה עד כדי כך שהתחלנו לצפות מהם לעשות את הטריוויאלי שבדבר.

<רידא ג'אבר: והכאב של קרובת המשפחה הוא מדהים, והמשטרה לא עושה דבר.

<רידא ג'אבר: חברת הכנסת זנדברג דיברה על עניין הנשקים, וגם חבר הכנסת זחאלקה.

<רידא ג'אבר: אני חוויתי בטייבה לפני שבוע, ארבעה ימים רצופים אנשים יורים שעות על גבי שעות.

<רידא ג'אבר: המשטרה שומעת את היריות האלה ולא עושה כלום.

<רידא ג'אבר: מתקשרים ל-100, שולחים לך הודעה בסמ"ס: האירוע טופל.

<רידא ג'אבר: הדברים מדהימים.

<רידא ג'אבר: אני רוצה שיירשם: המשטרה כשלה, כושלת ותיכשל בטיפול שלה באלימות בתוך החברה הערבית, כי המדיניות שלה – לא לטפל בנושא הזה.

<רידא ג'אבר: לכן הדיון הבא צריך להיות, להעמיד אותם במקום, להעמיד אותם על חובתם, לעשות סדר.

<רידא ג'אבר: מה שאומר חבר הכנסת זחאלקה, לא היו אומרים אותו לפני עשר שנים – אמרנו: תבואו, תעשו סדר.

<רידא ג'אבר: פתחנו את הדלת לחברה הערבית, לעשות סדר.

<רידא ג'אבר: בניתם תחנות משטרה.

<רידא ג'אבר: אומרים: מגייסים עוד שוטרים ועושים הכול.

<רידא ג'אבר: התוצאות לא טובות, עם אסון.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת מהמשטרה.

עאידה תומא סלימאן: שמעתם – יש אמירה מאד קשה.

עאידה תומא סלימאן: אני כבר אמרתי את זה גם בשיחות הקודמות, שיש מצב שהוא בלתי-מתקבל על הדעת במקרה הספציפי הזה.

עאידה תומא סלימאן: זה לא מקרה שהאשה לא התלוננה; זה לא מקרה שהאשה לא הגיעה לרווחה; זה מקרה שאומר דרשני, איפה טיפול המשטרה?

עאידה תומא סלימאן: זה לא מתקבל על הדעת.

עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שכשמוציאים צווי הרחקה, המשטרה מרגישה כאילו זה קורה, אבל תוך כדי צווי ההרחקה האדם הגיע, הטריד, והיא הלכה וסיפרה שהוא הטריד ואיים, יום לפני היו איומים.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה.

עאידה תומא סלימאן: אני באמת ארצה לשמוע תשובות.

עאידה תומא סלימאן: במיוחד, מבחינתי, שהמשטרה תארגן מבצע מיוחד, ללכוד את האדם הזה.

עאידה תומא סלימאן: זה לא רק בגלל סוהא וכדי לעשות לה צדק, אלא לשדר מסר שהנושא של רצח נשים נמצא בעדיפות לאומית, בעדיפות של הביטחון הלאומי.

עאידה תומא סלימאן: כמו שעושים מבצעים כדי ללכוד אנשים שמאיימים על שלומם של אזרחים, לעשות מבצע כזה.

עאידה תומא סלימאן: להיכנס לאן שהוא נמצא.

עאידה תומא סלימאן: ואני יודעת שהוא משתמש בטלפון שלו – אפשר לאתר אותו.

עאידה תומא סלימאן: שאף אחד לא יגיד לי שאי-אפשר לאתר אותו.

עאידה תומא סלימאן: תיכנסו, תביאו אותו, תעמידו אותו לדין, או לפחות תחקרו אותו.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה.

<מאיר ברקוביץ: שני נושאים שעלו פה, ומאחר שעלו אתייחס רק לפרוטוקול.

<מאיר ברקוביץ: אלה לא התחומים שאנחנו עוסקים בהם, אבל הנושא הראשון שעלה פה הוא נושא הנשק.

<מאיר ברקוביץ: זה לא נושא שהוא בתחום הטיפול שלנו, של אלה שעוסקים באלימות במשפחה, אבל הנושא של נשק והנשק האזרחי ומבצע איסוף נשק – היו על זה כמה וכמה דיונים בוועדת הפנים.

<מאיר ברקוביץ: זה נושא לדיון שצריך לקיים אותו, אבל אני לא חושב שזה העניין פה.

<מאיר ברקוביץ: צריך לומר את הנתון האמתי – הרוב המוחלט של הנשים שנרצחות, לא נרצחות בנשק.

<מאיר ברקוביץ: במקרה הזה נרצחה אשה עם אקדח, עם ירי, אבל רוב הנשים שנרצחות – היהודיות, הערביות, העולות, לא נרצחו בנשק, כך שלקשור בין הנושא של נשק לבין הנושא של רצח נשים, אני חושב שזה לא נכון, בלי להמעיט בחשיבות הדיון שצריך מן הסתם לעשות.

עאידה תומא סלימאן: דווקא בשנתיים האחרונות במקרים של נשים ערביות אני נגד הקשר שנעשה אוטומטית בין השתוללות האלימות באופן כללי באוכלוסייה הערבית ומקרי הרצח נגד נשים, כי אני חושבת שזה סוג אחר של פשע, אבל במקרים של הנשים הערביות, אמנה לך עכשיו קבוצת נשים שדווקא כן היה שימוש בנשק.

קריאה: שבע הנשים שנרצחו השנה – שש מהן נרצחו בנשק.

<מאיר ברקוביץ: אנחנו יכולים להגיד לך את זה בצורה מדויקת, לצערנו, לאורך השנים האחרונות כמה רציחות נעשו בנשק וכמה בדברים אחרים.

<מאיר ברקוביץ: אני לא יודע מה יותר גרוע, באיזה כלי.

עאידה תומא סלימאן: בסופו של דבר נרצחו נשים.

עאידה תומא סלימאן: בוא נעבור הלאה.

<מאיר ברקוביץ: נכון.

<מאיר ברקוביץ: אני רוצה רק לנתק את הקשר בין הדיון לנשק לדיון על זה.

<מאיר ברקוביץ: הדבר השני – שוב, לא קשור לפה, למרות שזה אחד הביטויים, אני מסכים – הנושא של שיתוף פעולה בין המשטרה לבין החברה הערבית.

<מאיר ברקוביץ: אני מכיר אותו קצת מזוויות אחרות ומעיסוקים אחרים.

<מאיר ברקוביץ: אני חושב שיש המון דברים שהשתפרו בשנים האחרונות בתחום הזה, גם בתחום הספציפי.

<מאיר ברקוביץ: עם כל הבעיות שנתייחס אליהן, בקשיים, ואנחנו רחוקים מלהיות מושלמים בעניין הזה, אבל שיתופי הפעולה רק הולכים וגוברים; גם שיתופי הפעולה הספציפיים בחקירות הנשים.

<מאיר ברקוביץ: תמיד הטענה היתה שהסיבה שהנשים לא משתפות פעולה זה כי אין מי שיכול להגן עליהן, אז אנחנו רואים בדברים האלה שינוי.

<מאיר ברקוביץ: אנשים יותר משתפים פעולה.

<מאיר ברקוביץ: אז אם לפני כן נאמר שלא משתפים פעולה כי ראו שאי-אפשר להגן עליהם, עכשיו כשיש שיתוף פעולה, אי-אפשר לנתק את הדבר הזה.

<מאיר ברקוביץ: יש הרבה יותר פעילות משותפת, במיוחד בתחום הזה – גם בנגב וגם ברמלה-לוד.

<מאיר ברקוביץ: ושוב, הנושא של שיתוף פעולה רחב בין המשטרה לבין המגזר הערבי הוא נושא הרבה יותר רחב מאשר רק הנושא של אלימות במשפחה, וגם הוא נושא שאני מניח שצריך לדון בו בצורה רחבה במקומות הנכונים.

<מאיר ברקוביץ: ביחס למקרה הזה, אני פה, ודאי בפורום הזה ובימים שהם ימים ספורים לאחר הרצח, מקבל בהכנעה את כל הביקורת שלכם, ולא מתכוון להתווכח אתה.

<מאיר ברקוביץ: צריך להגיד שני דברים, ואני צריך לדבר במגבלות – מדובר בתיק שנמצא בחקירה ממש טרייה.

<מאיר ברקוביץ: אני לא יכול לומר פרטים, למרות שאני מודע אליהם, כמו שהיושבת-ראש אמרה – אנחנו בקשר מהרגע הראשון.

<מאיר ברקוביץ: אני התעדכנתי בכל מה שאפשר להתעדכן בתחום הזה – גם בתחום המודיעיני וגם בפעולות שנעשו וגם בתיקים שנעשו ובתלונות שהוגשו ובמה נאמר בהן ואילו פעולות נעשו בהן.

<מאיר ברקוביץ: אני יכול להגיד כרגע – זו לא תשובה שלמה, כי יש הרבה דברים שצריך עדיין לבדוק אותם, אני מסכים – אני יכול לומר כמה דברים: אחד, כרגע המאמץ העיקרי הוא להביא את החשוד, ולהביא אותו, ואני לא יכול להרחיב בעניין – לא רק למצוא אותו כמה שיותר מהר ולהביא; יש עוד פעולות שלפעמים יש לעשות, או שיש אינטרס חקירתי לעשות, שלפעמים יש קשיים אובייקטיביים להביא את הבן אדם, ולפעמים יש עוד שיקולים חקירתיים, שבגללם אתה לא רוצה לעשות את זה כדבר הראשון.

<מאיר ברקוביץ: אני יכול להבטיח לכם, לפחות ממה שראיתי – שעושים את כל המאמצים מהסוג שאתם מעלים פה ומדמיינים של פעולות שאפשר לעשות כדי להגיע – שוב, החשוב הוא לא רק להגיד לאדם, לחקור אותו ולגמור את התיק הזה מהר, כשאין לך מה לעשות; אתה רוצה למצוא את האמת, ולהביא את מי שצריך להביא אותו לדין.

<מאיר ברקוביץ: אני מניח שיגיעו אליו בזמן מאד-מאד קרוב, אבל אני חושב שלא חוסכים פה מאמץ.

<מאיר ברקוביץ: אין פה בעיה של כוח אדם, לא בעיה של אמצעים.

<מאיר ברקוביץ: כל האמצעים שמפעילים בכל המקומות שהמשטרה יודעת להפעיל – לא יודע אם אמצעים שמביאים אנשים מבחרין, אבל את המאמצים ברמה שאנחנו יודעים לעשות- - -

עליזה לביא: יש שיתוף פעולה עם המשטרה של בחרין?

עאידה תומא סלימאן: לא.

עאידה תומא סלימאן: אני אמרתי שהמדינה, אם היא רוצה להגיע, היא יכולה להגיע עד בחרין, להביא מישהו.

עליזה לביא: יש פרשייה שאנחנו לא יודעים?

עאידה תומא סלימאן: אני לא רוצה להפוך את זה לנושא הדיון.

עאידה תומא סלימאן: התגובה שלי היתה, שאני יודעת שיש למדינת ישראל האמצעים, להגיע למישהו שמתחבא.

עאידה תומא סלימאן: זו הכוונה.

זוהיר בהלול: אנחנו נבקש דיון מהיר בעובדה שהיושבת-ראש בחרה בדוגמה של בחריין.

זוהיר בהלול: ..

עאידה תומא סלימאן: אספר לך אחר כך.

עאידה תומא סלימאן: בוא נתמקד בדיון.

<מאיר ברקוביץ: לא היתה כוונה שנגלוש לשם.

<מאיר ברקוביץ: אני חוזר לענייננו בכל הרצינות שלו.

<מאיר ברקוביץ: אני חושב שכל האמצעים שיש בידי המשטרה, ויש בידי המשטרה הרבה מאד אמצעים – אני חושב שכל הכלים מופעלים.

<מאיר ברקוביץ: נאמר פה – עוד אנשים.

<מאיר ברקוביץ: כל מה שצריך יש, וזה נעשה בדרך שבה זה צריך להיעשות.

<מאיר ברקוביץ: אני חושב שהדבר הזה יגיע לפתרונו בזמן מאד-מאד קרוב – לא פתרונו המלא, אבל לפחות לאדם.

<מאיר ברקוביץ: הדבר השני הוא לגבי התיקים הקודמים.

<מאיר ברקוביץ: נכון שהיו פה תיקים קודמים.

<מאיר ברקוביץ: לא כל הדברים שאתם אומרים פה, יש לו ביטוי בתיק; יש דברים שאני מניח שנגלה אותם בהמשך.

<מאיר ברקוביץ: בדקנו את העבר, ואני לא מכיר תלונה מיום לפני, אבל יכול להיות שפספסנו משהו.

<מאיר ברקוביץ: יש כמה תיקים שאנחנו יודעים עליהם במהלך השנתיים האחרונות, והבדיקה שאנחנו עושים ומקווים לעשות – לא השלמנו אותה – אמרתי, שכרגע עיקר מיקוד הכוחות הוא לעשות את הפעולות בתיק הזה, בחקירה שלו ולמצות אותו, זה לבדוק, כמו שאנחנו עושים אחרי כל אירוע אגב, ולא משנה אם זה חברה ערבית או לא חברה ערבית – כל אירוע של רצח, אנחנו אחר כך עושים את התחקור, על מה היה בתיקים הקודמים, מה ידענו, מה ידענו אנחנו והרווחה ביחד, והאם יכולנו למנוע.

<מאיר ברקוביץ: להגיד לך שתמיד-תמיד יכולנו למנוע – לא.

<מאיר ברקוביץ: להגיד לך שאין מקרים בעולם שאולי אם היינו פועלים אחרת היינו יכולים למנוע – אני חושב שכן.

<מאיר ברקוביץ: להגיד לך שזה נכון במקרה הזה – מוקדם מדי.

<מאיר ברקוביץ: אני לא יודע להגיד.

<מאיר ברקוביץ: יתבצעו כל התחקירים.

<מאיר ברקוביץ: התמונה היא הרבה יותר מורכבת ממה שמתואר או נשמע פה, מה היה.

<מאיר ברקוביץ: אי-אפשר להגיד על אף תיק כזה שהיתה תלונה, והמשטרה לא עשתה אתה כלום; עשו פעולות, כל תיק נחקר, חלק מהתיקים הגיעו עד לסגירה אמנם- - -

קריאה: מה זה משנה לנו?

<מאיר ברקוביץ: נכון, אבל בסוף-בסוף, כשאתה רוצה לבדוק את הדברים, כי חכמים לאחר מעשה תמיד אנחנו, אבל אתה צריך עכשיו ללכת לנקודת הזמן – שוב, אני לא אומר שהיה פה בסדר או לא בסדר; הדברים צריכים להיבדק, אבל אני רוצה שתבינו מה אנחנו עושים – בסופו של דבר אתה צריך ללכת לאותו תיק, ולשאול, לאור הנתונים שהיו בפני האנשים בתיק הזה, לאור התלונה ומה שנמסר בה, לאור העדויות האחרות, לאור הבדיקות הנוספות שעשיתם – האם החלטתם החלטות נכונות, באילו פעולות נקטתם.

<מאיר ברקוביץ: כשהיו כמה תיקים, אני צריך לשאול, האם מישהו ידע להסתכל על זה, שזה לא תיק ותיק, אלא יש פה הצטברות של תיקים – אלה השאלות שאנחנו שואלים את עצמנו, ואנחנו צריכים לענות עליהן ביושר, גם אם היינו בסדר וגם אם לא היינו בסדר, ואת זה נעשה.

<מאיר ברקוביץ: אני לא יודע להגיד את זה עכשיו.

נג'ואן שביטה: תרשה לי, אבל אני במקרה גם עורכת דין שעוסקת בפלילים.

נג'ואן שביטה: אני לפעמים מקבלת תיקים של גבר שדחף את אשתו, אז הוא ישר מקבל כתב אישום על איומים, על תקיפה.

נג'ואן שביטה: אבל במקרה שלה היא קיבלה מכות רצח, פנתה למשטרה, ולעזאזל – אפילו כתב אישום לא היה שם.

נג'ואן שביטה: למה סגרתם?

נג'ואן שביטה: הרי תיקים של אלמ"ב מקבלים עדיפות ראשונה בטיפול במשטרה, נכון?

<מאיר ברקוביץ: נכון.

נג'ואן שביטה: וגם יש שם חומרה וענישה, אז למה במקרה של סוהא כלום?

נג'ואן שביטה: שנתיים היא מגישה תלונות.

נג'ואן שביטה: אפילו כתב אישום אחד לא הוגש.

<מאיר ברקוביץ: אני לא הולך להתווכח אתך, כי אני לא יכול להשתמש במידע שאני יודע אותו.

<מאיר ברקוביץ: כשנגמור לבדוק את זה, אדע להגיד, אבל גם ממה שאני יודע עכשיו התמונה שאת מתארת אינה התמונה המלאה ואינה התמונה המדויקת.

<מאיר ברקוביץ: אני לא אומר שאת לא- - -

נג'ואן שביטה: אבל הוגשו כתב אישום בעבר נגדו.

נג'ואן שביטה: אתה יכול להגיד את זה, נכון?

<מאיר ברקוביץ: לא.

נג'ואן שביטה: עליו בעבר.

עאידה תומא סלימאן: כדאי להגיד דבר אחד – זה היה צריך להדליק נורה מאד גדולה מול המשטרה, עצם העובדה שהוא רק שוחרר לפני כמה חודשים על תקיפת אשה אחרת.

עאידה תומא סלימאן: הוא היה בבית הכלא על תקיפה, כלומר ידעו שהוא אדם אלים.

עאידה תומא סלימאן: זה היה צריך להיות תמרור אזהרה זועק לשמיים.

<מאיר ברקוביץ: נכון.

עאידה תומא סלימאן: המטרה בדיון הזה – כל אשה שנרצחת היא אשה יקרה.

עאידה תומא סלימאן: כל אשה שנרצחת, אנחנו מתאבלות עליה.

עאידה תומא סלימאן: אבל במקרה הזה יש כל כך הרבה דברים שחייבים להציף אותם, כי זה מעיד.

עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שאתה לא יכול למסור לנו מידע על החקירה עכשיו.

עאידה תומא סלימאן: ידעתי את זה כשזימנתי את הישיבה הזאת, אבל המטרה היתה להעביר מסר, ואני מאד מקווה שזה עבר למשטרה עכשיו בישיבה, מסר מאד ברור – בתיק הזה צריכים לטפל מהר מאד ולחשוף את האמת מהר מאד, כי זה תיק שיכול להיות שמעיד על כישלונות חמורים.

<מאיר ברקוביץ: אסיים את הדברים שלי בכך שאל"ף, התיק הזה ספציפית – הוא הכי חשוב בטיפול המיידי, אבל הדברים החשובים, כפי שאמרתם – הוא טופל בעדיפות עליונה מהרגע שהוא קרה, בלי קשר אלינו, אבל בגלל עצם האירוע הזה, ובוודאי שעם ההתפתחויות שהיו בינתיים.

<מאיר ברקוביץ: לגבי התחקור של כל מה שהיה בתיקים הקודמים – אנחנו נעשה את התחקור הזה כמו שאנחנו עושים אותו תמיד, אבל אנחנו עושים אותו גם בתוך המשטרה וגם בתחקור משותף עם הרווחה, כדי לדעת איפה היו הכשלים.

<מאיר ברקוביץ: בסוף, אם זה נגמר ככה, מן הסתם היו כשלים בדרך.

<מאיר ברקוביץ: אני לא בטוח שהכשלים האלה מגיעים עד למקום של להגיד שהמשטרה היא שאשמה ברצח, אבל אני יכול להבין את התחושה הזאת ואני לא מתווכח אתה.

<מאיר ברקוביץ: אני חושב שאנחנו צריכים לראות ולהפיק את הלקחים שאפשר להפיק מתוך התהליך הזה.

<מאיר ברקוביץ: מוקדם להגיד את זה.

<מאיר ברקוביץ: אני אומר מפורשות, שאני דוחה מכל וכול את האמירה שחוזרים עליה שוב ושוב – שהמשטרה מתייחסת באופן שונה לחקירה של מקרים כאלה במגזר הערבי לעומת במגזר היהודי.

<מאיר ברקוביץ: אין לזה שום בסיס.

נג'ואן שביטה: צא לי אבל המבחן הוא מבחן התוצאה.

<מאיר ברקוביץ: גם לא במבחן התוצאה.

עאידה תומא סלימאן: חברת הכנסת עליזה לביא, שהיתה בין היוזמות לדיון שהחלטנו עליו קודם שהרצח הזה קרה.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה.

עליזה לביא: תודה, גברתי יושבת-הראש.

עליזה לביא: אכן התכנסנו לפני שהרצח הזה קרה, אבל בעקבות רצח אחר – לצערי הרב, נרצחות נשים במדינת ישראל.

עליזה לביא: המשותף למקרי הרצח הקודמים היה שהמקרים לא היו מוכרים לרשויות הרווחה.

עליזה לביא: לפני שהגשנו את ההצעה חשבתי לעצמי, מה לא עשינו?

עליזה לביא: איך זה, שזה ממשיך?

עליזה לביא: הקדשנו לכך דיונים רבים ומחשבה.

עליזה לביא: ברקו מדבר על זה שהמערכות יותר מסונכרנות ויש ועדת משנה.

עליזה לביא: נכון, צריך להקים רשות למניעת אלימות ולתת תקנים, אבל יש עבודה וסנכרון בין המשרדים בשנה וחצי האחרונות.

עליזה לביא: אני עוד לא יודעת בדיוק מה התוצאות; אני מקווה שנשמע בקרוב בשורה על עוד מהלך, אבל בינתיים נשים נרצחות במדינת ישראל.

עליזה לביא: שמעתי אותך ברקו, ובאמת יש לי הערכה רבה מאד גם לעבודה שלך באופן אישי ולעבודת המשטרה, אבל שמעתי אותך אומר שיש מספיק אנשי מקצוע ויש מספיק אנשים שמטפלים.

<מאיר ברקוביץ: לא אמרתי דבר כזה.

<מאיר ברקוביץ: היתה טענה, שאם אין מספיק כוחות להביא את האדם הספציפי הזה מאיפה שהוא נמצא, שיהיו יותר אנשים, ואמרתי שיש מספיק אנשים כדי להגיע לאדם שביצע את העבירה.

<מאיר ברקוביץ: באופן כללי, אין מספיק אנשים- - -

עליזה לביא: אני מבינה את ההבהרה, אבל אני רוצה לקחת את הדיון הזה לקומה אחת נוספת.

עליזה לביא: שמעתי את הטענה על לכאורה אולי אחרות בטיפול בסוגי אוכלוסיות שונות.

עליזה לביא: אני חושבת שצריך לקחת את זה לשלב הבא, כלומר הטענה היא לא טענה כנגד אלא דווקא מהמקום של לזהות אולי איפה אזורי החולשה, ולראות האם אנחנו יודעים להתמודד.

עליזה לביא: הרי זה שהמקרים לא היו מוכרים לרווחה, זה לא אומר שהרווחה או אנחנו כגורמים שאמורים למנוע או לפחות לתת סיוע, יודעים לעשות את זה.

עליזה לביא: אולי אנשים או נשים לא יודעים למי לפנות?

עליזה לביא: אולי השפה לא ברורה להם.

עליזה לביא: אולי ההנגשה – אנחנו רואים את הדפוסים שחוזרים, את הסטטיסטיקות שמספרות לנו את הסיפור של החברה בישראל, אז איך אפשר לשנות כדי למנוע את הרצח הבא?

עליזה לביא: כאן אני חושבת שכולנו כשלנו.

עליזה לביא: זה שלא מקימים רשות, וזה שלא נמצא גורם אחד שמסתכל על התמונה כולה, על המקרים שחוזרים בתוך החברה הישראלית, ושאנחנו אפילו לא מכירים אותם אלא רק אחרי שקורה אירוע – משהו לא עובד נכון.

עליזה לביא: ועל כך אני מצרה.

עליזה לביא: ואני חושבת שבאמת צריכה להיות פה דרישה – אנחנו ערב תקציב מדינה, ששוב אין כסף לטובת כל הבקשה שלנו, שיהיו יותר תקנים ויותר הבנה, ויותר אנשים שמדברים בשפות השונות ולא רק בעברית.

עליזה לביא: יש פה נשים דוברות רוסית ונשים דוברות אמהרית ונשים דוברות ערבית שלא מבינות ולא יודעות לספר את הסיפור.

עליזה לביא: ראינו מה קורה עם נשים בדואיות.

עליזה לביא: כלומר אנחנו צריכים לראות איך עושים את זה נכון.

עליזה לביא: במובנים רבים אנחנו חוזרים אחורה ולא מתקדמים קדימה.

עליזה לביא: תודה.

עאידה תומא סלימאן: תודה, חברת הכנסת עליזה לביא.

עאידה תומא סלימאן: סאיד תלי ממשרד הרווחה, בבקשה.

<סאיד תלי: קודם כל, הייתי אתמול בישיבה עם כל העו"סים במשולש הדרומי, שחלקם מטירה.

<סאיד תלי: חלקם מכירים אותה – תכף אגיד באיזה הקשר, כי זה לא הקשר של אלמ"ב – בכל זאת, מה שחשוב הוא שהם כמובן גם מזועזעים, ותיארו לא מעט מקרים בעקבות הרצח הזה, וזה לא רק בעקבות הרצח הזה.

<סאיד תלי: חשוב להשמיע, שהן שומעות מנשים – כי זה לרוב עו"סיות – שגברים מאיימים עליהן לעשות כמו שנעשה עם סוהא, כך שברור שזה מחלחל.

עאידה תומא סלימאן: כלומר שגברים אומרים: יקרה לך מה שקרה לסוהא?

<סאיד תלי: בדיוק.

<סאיד תלי: וגם אני רוצה לומר שגם העו"סיות בעצמן חלקן מאוימות מגברים, כלומר יש פה הפחדה.

<סאיד תלי: לגבי המקרה הספציפי הזה, מה שאוכל לומר בפורום הזה – היא טופלה בעבר, עד לפני שנתיים, בשירותי הרווחה בטירה בנושא של תסקיר ומשמורת עם הגרוש שלה.

<סאיד תלי: לא לגבי הקשר הספציפי, שכנראה הוביל לרציחתה.

<סאיד תלי: בתוך הקשר, עד לפני שנתיים, היא לא דיווחה על אלימות.

<סאיד תלי: שאלתי את עצמי, למה נשים כמו סוהא, או אולי נשים ערביות אחרות, שנקרא להן חזקות, למה הן לא פונות לרווחה, או למה גם כשהן מגיעות, לא כולן מדווחות על אלימות.

<סאיד תלי: כמובן יש פה עניין של חשיבות השפה – הוא לא היה מחסום במקרה הזה.

עאידה תומא סלימאן: לא, זה התדמית של לשכות הרווחה.

עאידה תומא סלימאן: דווקא אצל נשים חזקות ומשכילות.

<סאיד תלי: שני דברים אני רוצה לומר בזה – קודם כל, יש חשיבות שתהיה יותר הנגשה והכשרת שירותים, במיוחד בנגב – אני מתייחס לסיכום המפגש הקודם שלנו.

<סאיד תלי: אנחנו עושים רה-ארגון בנגב.

<סאיד תלי: המרכז שהיה, נסגר כי לא היינו שבעי רצון ולא רק אנחנו.

עאידה תומא סלימאן: נרצה לדבר על זה בישיבה אחרת.

<סאיד תלי: אבל חשוב עניין מיצוב שירותי הרווחה כשירות לגיטימי.

<סאיד תלי: לשם כך אנחנו זקוקים לעידוד, גיוס ברכה של גם מנהיגים דתיים וגם מנהיגים ציבוריים, כי גם אלה שנמצאים בשירותים לא תמיד מדווחות.

עאידה תומא סלימאן: פספסת עוד משהו שצריכים אותו – שיפור אמתי של העשייה של לשכות הרווחה.

עאידה תומא סלימאן: זה ימצב אתכם.

<סאיד תלי: גם זה.

<סאיד תלי: לא נתווכח כמה צריך לשפר.

<סאיד תלי: ודאי שתמיד צריך לשפר, אבל התדמית היא בעייתית – בצדק או לא בצדק, אבל כמובן צריך לשנות את זה.

<סאיד תלי: והעניין של המשטרה – צריך לבדוק אם הגיע מהמשטרה דיווח או לא – נעשה את זה בימים הקרובים, ונדווח אם צריך.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: אני מבקשת לנסות לדבר כמה שאפשר לעניין.

עאידה תומא סלימאן: הדיל אגמיל ממשרד החינוך, בבקשה.

עאידה תומא סלימאן: אני נותנת לכל אחד שלוש דקות.

<הדיל אגמיל: בשלוש דקות לא אגיד כל מה שעשינו עקב הרצח של סוהא ועקב הרצח של אמנה, שבמקרה אני מדריכה מחוזית של יועצות בכל מחוז מרכז, אז כל מקרי הרצח מלוד עד זמר, זה מגיע אליי בסוף, ואני צריכה לדאוג ולטפל בזה.

<הדיל אגמיל: היו לנו לא מעט אבות שגם נרצחו בתקופה האחרונה.

<הדיל אגמיל: כשמדברים על רצח של אשה, בתור משרד החינוך – אדבר על הטיפול של אחרי הרצח ולא לפני, כי על מה שצריך לעשות בטיפול המניעתי, זה לא המקום שלי ולא התפקיד שלי בתוך מה שבאתי לייצג היום.

<הדיל אגמיל: דבר ראשון, אחרי כל מקרה רצח אנחנו ממפים מגלי- - - ומגייסים משאבים, ומכינים את הדרכים, איך לטפל בילדים ובכל הגורמים הקשורים לרצח.

<הדיל אגמיל: כשיש רצח של אשה – ובמקרה של סוהא – זה לא נגע רק לילדים הפרטיים שלה אלא גם לילדי הגן – יש לה גן, ולשלושים ילדים והוריהם.

<הדיל אגמיל: זה נגע בצוות הגננות של כל הישוב, כי כולם הכירו אותה וכולם עבדו בצוות אתה.

<הדיל אגמיל: זה נגע גם לילדים בכל הישוב, כי זה ישוב קטן, והרבה ילדים היו אצל סוהא בגן בכיתות א' עד י"ב, ולא לשכוח שיש לה ארבעה ילדים שיש להם חברים בשלושה בתי ספר – ביסודי, בחטיבה ובתיכון, והמבוגר יצא מהתיכון.

<הדיל אגמיל: זה מצריך כל הזמן התארגנות לקראת הטיפול במקרים האלה בכל הרמות ובכל המעגלים, החל מהמעגל הפרטי של ילדי הנרצחת ועד מעגל הישוב.

<הדיל אגמיל: לפעמים אנחנו נתקלים בהמון בעיות.

<הדיל אגמיל: זה גם עניין אמון בני המשפחה בשירותים שאנחנו נותנים או שהפסיכולוגים נותנים, וזה היה במקרה של הילדים של אמנה, שעד היום לא הצלחנו להגיע אליהם – חלק מהם – והמשפחה מסרבת.

<הדיל אגמיל: בטיפול של אמנה אנחנו עשינו טיפול מיידי וגם טיפול אחר כך בילדים – זה ממשיך הלאה כמה שנים אחר כך, שאנחנו נותנים מענה כל הזמן.

<הדיל אגמיל: הילדים של סוהא, המשפט הכי קשה שהיה לי, כשנכנסתי לגן ביום ראשון, אחד הילדים בגן, שהוא בסך הכול בן 4 או 5, אמר: רצחו לנו את המורה.

<הדיל אגמיל: אני מסיימת את דבריי.

עאידה תומא סלימאן: אני מודה לך, וחייבת לומר ששלשום קראתי את מה שכתבה הבת של סוהא.

עאידה תומא סלימאן: אין לי מילים, כי אני מרגישה שאם אזכר בזה, בעצמי אפרוץ בבכי.

עאידה תומא סלימאן: רובנו אמהות, ואנחנו יודעות מה זה.

עאידה תומא סלימאן: אם יש משהו שמאד חשוב לקיום ישיבה כזו – שכל העולם יבין, שכשנרצחת אשה, זה לא רק האשה עצמה; זה חיים שלמים, זה המשפחות מסביב, זה מכרים, וחוץ מזה זו האווירה שמושרית במקום – ההפחדה, האיום, חוסר-הביטחון.

עאידה תומא סלימאן: חבר הכנסת זוהיר בהלול, בבקשה.

זוהיר בהלול: תודה.

זוהיר בהלול: את עדה לכך שלא מעט פעמים במהלך עבודתי התקשורתית עסקנו בנושא הזה, ואת בעיניי נחשבת למומחה מס' 1 בסוגיה מאד כאובה.

זוהיר בהלול: לכן אקצר, כי אני מניח שכמעט כל הדברים מוצו.

זוהיר בהלול: לאיש המשטרה אני חייב לומר – הלנת על שתי סוגיות: אל"ף, שהחברה הערבית לא פונה אליכם כדי לצייד אתכם במידע על מקומות פוטנציאליים- - -

<מאיר ברקוביץ: לא אמרתי דבר כזה.

עאידה תומא סלימאן: רמת שיתוף הפעולה, משהו כזה.

עאידה תומא סלימאן: שזה הולך ומשתפר.

<מאיר ברקוביץ: אמרתי שיש שיתוף פעולה שהולך ומשתפר, ואמרתי שהנושא של שיתוף הפעולה הרחב הוא לא בהקשר האלמ"ב- - -

זוהיר בהלול: אז אני מתנצל ששמתי את הדברים בפיך, ואם לא אמרת, התחושה היא שהחברה הערבית לא משתפת פעולה במקרים כאלה.

עאידה תומא סלימאן: כי שמענו את זה הרבה פעמים.

עאידה תומא סלימאן: אתה לא במקרה אומר את זה.

זוהיר בהלול: כל הזמן, ודאי.

זוהיר בהלול: אז אני רוצה לומר שגם תפקיד רשויות אכיפת החוק – לנסות לאתר מוקדים בעייתיים של משפחות שפוטנציאלית עלולה משפחה לאבד את יקירתה מקרבה.

זוהיר בהלול: ודבר שני שאמרת, שברוב המקרים שהיו בתקופה האחרונה – אני בטוח שאת זה אמרת - לא היה שימוש בנשק, אלא שמקרי הרצח קרו אולי באמצעות נשק קהה או משהו מהסוג הזה – אני מתקומם נגד האמירה הזאת, כי ברגע שאנחנו מדברים על אמל"ח המצוי באופן חופשי-חופשי בחברה הערבית, אנחנו מדברים על פוטנציאלית שימוש באמל"ח הזה לא רק כנגד אנשים, וזה קורה נגד אנשים – הרי הערבים קוטלים את עצמם בעצמם באמצעות האמל"ח שברשותם, וחלילה ברגע שזה יקרה בין ערבים ליהודים, מלחמת אזרחים תפרוץ במדינה, ולכן ההתייחסות המקלה על אמל"ח בחזקתם של ערבים היא אמירה מסוכנת, שבמקום לטפל בסוגיה הזאת, ולהפקיע את כל הנשקים מהציבור, אנחנו רק מנסים לנתח את הסוגיות הללו.

זוהיר בהלול: עוד נקודה מאד חשובה, שמנטלית, בקודקודיהם של המטפלים בציבור הערבי תמיד יש מחשבה שרצח של אשה זה חלק מהקודים החברתיים בחברה הערבית.

זוהיר בהלול: גם על זה כמובן אני מתקומם, מכיוון שצריך להילחם בע הזה.

עאידה תומא סלימאן: בינתיים רצח נשים קיים בכל החברות.

זוהיר בהלול: זה ברור.

זוהיר בהלול: דיברה עליזה לפני כן במנותק על סוגי אוכלוסייה- - -

<סאיד תלי: זה קורה בכולם, אבל יותר נשים ערביות נרצחות.

<נאילה עואד- ראשד: 60% במדינת ישראל הנשים שנרצחות הן ערביות.

עאידה תומא סלימאן: נכון.

עאידה תומא סלימאן: אבל היסודות הם אותם יסודות.

זוהיר בהלול: וכמובן, גם כאיש תקשורת אני מתקומם נגד ההגדרה של רצח על רקע חילול כבוד המשפחה, שנותן אפיק של לגיטימציה – יש להם כבוד, אז שיתבוססו בבוץ בתוך עצמם.

זוהיר בהלול: קיצורו של עניין, כדי לעמוד בשלוש דקות – אני חושב שערב תקציב המדינה צריך להשקיע, צריך להקצות מספיק כספים כדי להגן על קיומה של האשה.

זוהיר בהלול: לא יכול להיות שבחברה נאורה, מתקדמת כמו מדינת ישראל, הנושא הזה עדיין לא יזכה למיצוב בדרגת סולם גבוהה, אפילו גבוהה ביותר.

זוהיר בהלול: נדמה לי שאנחנו אפילו יכולים להכריז על מצב חירום, כי אין שבוע כאן במדינת ישראל שאשה לא נרצחת, ולא משנה על רקע מה.

זוהיר בהלול: איני בקי בסטטיסטיקה – את ודאי בקיאה ממני בה, אבל אנחנו כאילו בשוויון נפש מדבר על זה.

זוהיר בהלול: אין כמעט יום שאני לא רואה בטלוויזיה, ובצדק, סרטון על מלחמה בתאונות הדרכים, שזה קטל נורא במדינת ישראל.

זוהיר בהלול: אבל איני רואה כל יום סרטון בערוצים עתירי רייטינג שבו מדברים על חשיבות המלחמה בשמירת חיי אשה.

זוהיר בהלול: כאילו מדובר פה בתחום אפור – שזה לא כל כך חשוב, שזה לא בעדיפות גבוהה.

זוהיר בהלול: אני אומר את זה ולבי מדמם – שאשה יכולה להירצח.

זוהיר בהלול: הזעקה צריכה להיות לא רק זעקה, אלא היא צריכה להיות, גברתי היושבת-ראש – בעברית טובה אומרים היום ראשת הוועדה, ואיני יודע איך עשו מ"ראש" "ראשה" – אני חושב שאנחנו צריכים להתלכד סביב השאלה, כיצד אנחנו יכולים להשקיע יותר כסף כדי שברשויות הרווחה יהיו יותר אנשים- - -

עאידה תומא סלימאן: עוד תהיה הרגשה כאילו יש לנו היכולת להחליט עכשיו לאן הכסף ילך, אבל כמובן נצטרך להיאבק, ובדיוק עסקנו לפני שעה בנושא הזה, עם ארגוני הנשים.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לתת לנאילה עואד.

עאידה תומא סלימאן: אני מאד מבקשת לקצר.

<נאילה עואד- ראשד: כואב לי להגיע לעוד דיון אחרי רצח אשה.

<נאילה עואד- ראשד: זה לא המקרה הראשון.

<נאילה עואד- ראשד: כל הזמן אנחנו מדברות על נשים, והנשים עצמן יודעות, שהן מתלוננות, היא יודעת שיתקיים עוד דיון בכנסת אחרי הרצח על הרציחות האלה.

<נאילה עואד- ראשד: מעניין אותי לדעת, מתי תהיה שעת היושר של המשטרה?

<נאילה עואד- ראשד: דיברת על שעת יושר.

<נאילה עואד- ראשד: מתי באמת תעשו את היושר של המשטרה?

<נאילה עואד- ראשד: פשוט עלא דאהר גם נרצחה והתלוננה לפני.

<נאילה עואד- ראשד: מ-2013 עד היום אנחנו לא שמענו על כתב אישום.

<נאילה עואד- ראשד: הרבה מקרים, יותר מ-180 מקרי רצח של נשים ערביות בעשרים השנים האחרונות.

<נאילה עואד- ראשד: אני בטוחה שבקושי מגיעים ל-30% מפענוח של מקרי רצח.

<נאילה עואד- ראשד: אני בטוחה בזה, אחרי מה שאנחנו עוקבות.

<נאילה עואד- ראשד: אנחנו יכולות לציין כאן שדמן של נשים במדינת ישראל הם הפקר במשטרת ישראל, ועל כמה וכמה כשאני מדברת על נשים ערביות, בזמן שהן לא מאמינות במשטרה.

<נאילה עואד- ראשד: ואנחנו יודעות שיותר ש-89% מהתיקים של אלימות במשפחה נגד נשים ערביות נסגרים מחוסר לעניין לציבור.

<נאילה עואד- ראשד: אני כן רוצה לדעת עד כמה המשטרה מתאמצת, גם כשהאשה מגיעה להתלונן על אלימות, איך היא מפתחת אסטרטגיות להתמודד עם אלימות מאורגנת ופשע מאורגן?

<נאילה עואד- ראשד: כי נשים גם נרצחות, והיו מקרים ברמלה-לוד שנרצחות על-ידי אנשים שהם חלק מעולם הפשע, וזה מה שקרה לעלא דאהר.

<נאילה עואד- ראשד: אני לא יודעת מה עם המקרה של סוהא.

<נאילה עואד- ראשד: אז איך המשטרה מפתחת אסטרטגיות?

<נאילה עואד- ראשד: מה היא תעשה לפענוח מקרי רצח?

<נאילה עואד- ראשד: נשים יהודיות – תבדקו – ישר יש כתב אישום.

<נאילה עואד- ראשד: כל אשה שנרצחה יהודייה, ישר יש מישהו שתופסים אותו ומגישים כתב אישום נגדו.

<נאילה עואד- ראשד: בחברה הערבית מדברים על זה שאין שיתוף פעולה.

<נאילה עואד- ראשד: באמת?

<נאילה עואד- ראשד: איך אשה – וכאן היא אמיצה, נגוה ואחיותיה – שמגיעות ולא מהססות לרגע לא להגיע, אבל נשים לא נותנות אמון בכם, כי גם אנחנו מאוימות; כולנו מאוימות.

<נאילה עואד- ראשד: אז איך הם ישתפו פעולה?

<נאילה עואד- ראשד: זו אחריות שלכם, למצוא את האשמים, את הפושעים ומי שמחזק את ידם, ולא את הארגונים הפמיניסטיים.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה, הגב' רות רזניק, יו"ר עמותת ל"א.

<רות רזניק: ראשית, אני רוצה להשתתף באבל המשפחות שבנותיהן או קרובותיהן נרצחו.

<רות רזניק: כל רצח של אשה במשך כארבעים שנה שאני עוסקת בתחום נוגע לי אישית.

<רות רזניק: אני מצרה ומשתתפת במלוא הכנות באבל האישי של כל המשפחות.

<רות רזניק: אבל אני רוצה להמשיך את הדברים שלך, נאילה.

<רות רזניק: לא חשבתי שתעלי את זה, אבל באזור רמלה-לוד יש משפחה שהם קוטלי נשים סדרתיים, ויודעים בדיוק מי החמולה הזאת, וכל הנשים שם בסיכון.

<רות רזניק: נרצחו שם למעלה מעשר נשים.

<רות רזניק: וכאשר בשעה 02:00 ו-03:00 בבוקר אני מקבלת טלפון, אני יודעת כמעט בביטחון מלא, שזה יהיה ממשטרת רמלה-לוד.

<רות רזניק: והם מביאים את האשה למקלטים, ואנחנו נקבל אותה גם כשאין מקום, אבל כאשר זה מגיע, לאתר את הרוצח ולהעמיד אותו לדין – זה לא קיים.

<רות רזניק: כמעט אין גברים באותה חמולה שבכלל הועמדו לדין.

<רות רזניק: ואני רוצה לספר על מקרה אחד יחידי.

<רות רזניק: היתה אצלנו באחד המקלטים אשה מקסימה.

<רות רזניק: האשה היא אשה מאותה משפחה, שלמדה, ואנחנו התעקשנו שהיא בסיכון גבוה, והיא החליטה: אני עוזבת את המקלט, אני הולכת לגור בתל-אביב ולהמשיך את לימודיי שם.

<רות רזניק: תוך חודשיים היא נרצחה.

<רות רזניק: ברור לכולנו שהיא נרצחה בידי בני משפחה.

<רות רזניק: המשטרה באה, ביקשו לפתוח את התיק, ולא הודיעו עד היום – לא את שם הנרצחת, ואף אחד לא הואשם ברציחתה.

<רות רזניק: אנחנו חיות עם נשים שנרצחות.

<רות רזניק: זה אצלנו, זה לא סטטיסטית.

<רות רזניק: זה כאב אישי של כל אשה ואשה שנמצאת בסיכון.

<רות רזניק: אמרת את זה, עאידה, וזה נכון – הרבה מאד פעמים לאחר מקרי רצח, גם אצל יהודים וגם אצל ערבים, הגבר מאיים על האשה: אני אחסל אותך כמו ש-X רצח את אשתו, והיא פוחדת, והיא יודעת שהוא מסוגל לבצע.

<רות רזניק: וככה היא חיה וילדיה חיים.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: עו"ד רותי אלדר, יועצת משפטית, ארגון משפחות נרצחים ונרצחות.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה.

<רותי אלדר: אני גם מייצגת באופן אישי מטעם משרד המשפטים משפחות של נרצחים.

<רותי אלדר: אני רוצה להעלות שני דברים עיקריים לאור הצורך לקצר.

<רותי אלדר: קודם כל, לגבי רוצחים שנתפסו, הועמדו לדין ונכלאו.

<רותי אלדר: אנחנו חושבים שבדומה למה שנעשה עם עברייני מין, יש להתחיל בתוכנית של פיקוח והגנה על הציבור מפני אנשים כאלה שיוצאים אחר כך מבית הסוהר.

<רותי אלדר: רוצחים אולי נשפטים לתקופה ארוכה – מאסר עולם – דבר שלא קיים, כי כמובן קוצבים את עונשם, אבל הרבה פעמים הם מואשמים רק בהריגה, ואז הם משתחררים אחרי שנים ספורות.

<רותי אלדר: יש פעמים שזה לא מגיע לכדי רצח אלא אלימות בנסיבות מחמירות מאד – פציעה מאד קשה של נשים, והם יוצאים מבית הסוהר, ואף אחד לא משגיח עליהם ולא מפקח עליהם, לאחר שהם ריצו את מלוא המאסר.

<רותי אלדר: כמובן, כשמשתחררים בשני-שליש- - -

עאידה תומא סלימאן: אנחנו מנסים לקדם הצעת חוק של אזיק אלקטרוני, שיגן על נשים, שיזעיק את המשטרה כאשר בן הזוג האלים מתקרב.

עאידה תומא סלימאן: את יודעת מה התשובה?

עאידה תומא סלימאן: זו הצעת חוק שיש לה עלות תקציבית – אי-אפשר להעביר אותה.

עאידה תומא סלימאן: אז את אומרת לי להשגיח על מאות-אלפי אנשים?

<רותי אלדר: עובדה שזה קרה עם עברייני מין, ואני אומרת לך שיש מחקרים גדולים, גם של המשטרה עצמה, שדווקא עברייני מין הם לא אוכלוסיית האסירים שלוקה יותר ברצידיביזם מאסירים אחרים, ובכל זאת יש חוק שמגן על הציבור מפני עברייני מין, וגם חוק מגבלות על עברייני מין- - - נפגע עבירה.

<רותי אלדר: אני חושבת שדבר כזה ניתן וצריך לעשות גם לגבי אסירים שמשתחררים לאחר שמיצו את מלוא מאסרם, לפקח עליהם.

<רותי אלדר: זה דבר אחד.

<רותי אלדר: דבר שני שאני רוצה לספר לכם – שיחת טלפון מהבוקר.

<רותי אלדר: אדם שהיכה ואיים והיה אירוע מאד אלים כלפי בת זוגו, נגזר עליו עונש מאסר, אבל בית המשפט נתן לו עיכוב ביצוע של חודש שיתחיל את המאסר.

<רותי אלדר: זה החודש שבו האשה – היא עוד לא נרצחה, אבל בו היא עלולה להירצח.

<רותי אלדר: איך יכול להיות שנקודת זמן כל כך קריטית וכל כך מסוכנת לאשה, שאנחנו יודעים שיש נקודות מסוכנות – אם היא מגישה בקשה לגירושין או תביעת מזונות או רוצה להיפרד – אלה צמתים שבהם מי שעוסק בזה מזהיר מפני הסיכון הצפוי לה.

<רותי אלדר: כמובן, כשהאדם כבר הורשע, ונגזר עליו מאסר, והוא יודע כאילו אין לו מה להפסיד, שזו התקופה הכי מסוכנת לאשה.

<רותי אלדר: איך נותנים עיכוב ביצוע, שהוא יכול להסתובב חופשי?

<רותי אלדר: זה דבר שצריכים לפנות לבתי המשפט.

<רותי אלדר: אני פשוט רוצה להציג פה תמונה.

<רותי אלדר: אני לא רוצה לקחת זמן מדוברים אחרים, אבל אלה כרגע נראות לי שתי נקודות מאד חשובות, לשים אליהן לב.

<לרה צינמן: אני רק רוצה להגיד באופן אישי למשפחה – הבת שלי נרצחה לפני עשרים שנה, בגיל 22, ולבי אתכם ועם כל המשפחה.

<לרה צינמן: כל רצח כזה מחזיר אותנו, משפחות הנרצחים, לנקודת האפס של רצח היקירים ורצח הנשים.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: בבקשה, גברתי.

<תנא ג'ואברה: שלום, שמי תנא ג'ואברה, אני עובדת עם נוער – הזכרת את לוד-רמלה, ואני עובדת עם נוער משם.

<תנא ג'ואברה: המציאות שם היא מאד קשה.

<תנא ג'ואברה: אני מתנצלת שאני קצת נסערת, אבל נושא רצח נשים מאד קשה.

<תנא ג'ואברה: כשאני מוצאת אנשים שמצדיקים רצח של הנשים שלנו, זה יותר קשה.

<תנא ג'ואברה: אני משתתפת בדיונים, ואנשים אומרים: מותר לרצוח נשים?

<תנא ג'ואברה: לא משנה מה הסיבה – מותר?

<תנא ג'ואברה: זו בעיה מאד חמורה בקרבנו.

<תנא ג'ואברה: מעבר לזה, אני פוגשת הרבה נערים שנרצחה דודה, נרצחה ספציפית באזור לוד, ואז יש איום על כל המשפחה, ויש ילדים שנמנעים מלצאת מהבית, כי יש איום על המשפחה.

<תנא ג'ואברה: אני שואלת, מה עשתה המשטרה ואיך הטיפול ברווחה?

<תנא ג'ואברה: ואז אני מזדעזעת, שאותן משפחות לא יקבלו – לא טיפול הולם – לא מהמשטרה ולא מהרווחה.

<תנא ג'ואברה: יש לי ילדים בבית ספר שישבו שנתיים בבית ולא באו לבית הספר, כי הם מאוימים.

<תנא ג'ואברה: האמהות שלהם מאוימות.

<תנא ג'ואברה: הדודה שלהם נרצחה בגלל כל מיני.

<תנא ג'ואברה: אז אני אומרת לעצמי, מה אפשר לעשות עם זה?

<תנא ג'ואברה: בוא נעשה משהו מערכתי.

<תנא ג'ואברה: זה פשוט מצב איום.

<תנא ג'ואברה: אי-אפשר שזה יימשך – לא בלוד ולא ברמלה ולא ביפו ולא בשום מקום אחר.

<תנא ג'ואברה: רצח צריך לעצור.

<תנא ג'ואברה: איומים – צריך לטפל בהם במקום.

<תנא ג'ואברה: אי-אפשר להמשיך לחיות במציאות כזאת, שאמא של ארבעה ילדים נרצחת.

<תנא ג'ואברה: זה שובר אותנו כחברה.

<תנא ג'ואברה: כל פעם אנחנו מטפלים מחדש וכל פעם נרצחת עוד מישהי.

<תנא ג'ואברה: תודה.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

עאידה תומא סלימאן: קודם כל, כמובן, שום דבר שנגיד, ואני אומרת את זה מניסיון – שום דבר לא יקל על הרגשת האובדן עכשיו ולא אחר כך.

עאידה תומא סלימאן: אבל אנחנו משתתפות ומשתתפים בצער שלכם.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שאנחנו משתתפות בצער על כל אשה שנרצחת, ובזה אנחנו לא מבדילות בין דם לדם, בין אשה יהודייה או ערבייה.

עאידה תומא סלימאן: לפחות אנחנו יודעים שבמקום הזה אנחנו ככה מתנהגים.

עאידה תומא סלימאן: היה חשוב לי לקיים את הדיון הזה.

עאידה תומא סלימאן: כפי שאמרתי, יש דיונים, ויכול להיות שיש אכזבה מסוימת אצל בנות המשפחה, שלא יוצאות מהישיבה הזאת עם ידיעה מאד קונקרטית, אבל המטרה בדיון הזה היתה לומר שאי-אפשר לקבל יותר שום סחבת או זלזול או רשלנות בחיי נשים.

עאידה תומא סלימאן: המקרה של סוהא, מעבר לעובדה – ואמרתי – לא הכרתי אותה באופן אישי; עברתי על דף הפייסבוק שלה כדי להכיר אותה, והכרתי אשה שיש בה חדוות חיים.

עאידה תומא סלימאן: אשה חזקה, אשה עם חמלה, וחבל.

עאידה תומא סלימאן: אבל לא רק בגלל שידעתי מי זאת ולא רק בגלל שאני מכירה אתכם, אלא בגלל המסר שאנחנו צריכות לשדר לנשים.

עאידה תומא סלימאן: סוהא ניסתה לשדר מסר של – תחפשי את הביטחון שלך ואת החיים בלי אלימות בכל מקום, ותלכי פעם ראשונה ושנייה ושלישית למשטרה כדי להגן על עצמך.

עאידה תומא סלימאן: ואסור לנו להרוס את המסר הזה.

עאידה תומא סלימאן: אם יש משהו שאנחנו צריכים לעשות לסוהא, זה שהמסר הזה יתחזק בזה שנחשוף מי רצח אותה, כדי שכל אשה ערבייה ויהודייה תדע שיש לה מפלט.

עאידה תומא סלימאן: שאם תפתח את הפה, היא כן, יש לה הזדמנות להינצל ממצב האלימות הזה.

עאידה תומא סלימאן: זה המסר העיקרי שאנחנו רוצים להעביר, והרבה מזה בידיים שלכם עכשיו במשטרה.

עאידה תומא סלימאן: אני יושבת פה ושומעת את הדברים הקשים, ואני אמרתי גם דברים קשים, אבל אני גם בטוחה שסגן ניצב ברקו יודע שהדברים לא מכוונים אליו אישית.

עאידה תומא סלימאן: אולי הוא אחד מאנשי המשטרה שאני מצליחה לפתח איזשהו שיח ולנסות לקדם, ולכן אני עכשיו אומרת שהמשטרה חייבת לקחת את עצמה בידיים, ולפעול ולקחת את התיק הזה כתיק שדרכו מעבירים מסר ברור – גם לאוכלוסייה הערבית, גם לגברים באוכלוסייה הערבית וגם לנשים הערביות וגם לנשים באופן כללי.

עאידה תומא סלימאן: אם תפנו אלינו, אנחנו נהיה בשבילכן.

עאידה תומא סלימאן: ואם תגיעו אלינו, נגן עליכן.

עאידה תומא סלימאן: זה המסר שאי-אפשר שהוא יתקבל אם לא פותרים את המקרה הספציפי הזה.

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת שזה עניין מאד חשוב.

עאידה תומא סלימאן: היינו ביום שבת בהפגנה בטירה נגד הרצח.

עאידה תומא סלימאן: אחת השאלות שהיו – אפשר לומר – ההזמנה לא הועברה באופן מסיבי לאנשים, אבל אני הרגשתי שאפשר לחתוך את הפחד בסכין שם, ואני מצטערת שאני משתמשת במונח הזה.

עאידה תומא סלימאן: הפחד היה באוויר שם.

עאידה תומא סלימאן: אנשים פחדו אפילו להגיע להפגנה.

עאידה תומא סלימאן: פחדו כי אם אתה מעורב – אנשים ביקשו מהאחות שלה, שהגיעה וראתה את אחותה מוטלת באוטו, נרצחת, אמרו לה: אל תיתני עדות, אל תפתחי את הפה, עוד יגיעו גם אליך.

עאידה תומא סלימאן: אז אני מבקשת – האחריות על שלומן של הנשים האמיצות האלה שנמצאות בחדר הזה, וגם אלה שנשארו שם, ולילדים שלה, מוטלת על כתפי המשטרה היום.

עאידה תומא סלימאן: הנשים האלה, חלילה, אני רוצה שיהיו בטוחות.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה שהן ירגישו שעשו את הצעד הנכון והאמיץ.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד – סוהא היתה אשה אמיצה, אבל יש לה גם אחיות ובנות דוד אמיצות מאד.

עאידה תומא סלימאן: ומהניסיון שלי, בדרך כלל במאבקים האלה נגד אלימות הנשים הכי אמיצות, והכרתי הרבה מקרים כאלה.

עאידה תומא סלימאן: אני אומרת לא רק במקרה של סוהא אלא באופן כללי – לצערי סוהא היתה האשה העשירית, ועוד השנה לא הסתיימה.

עאידה תומא סלימאן: אני מאד מקווה שלא נצטרך לקיים עוד דיון על מקרה חדש.

עאידה תומא סלימאן: אני מקווה מאד שבקרוב – אני אשמור על קשר הדוק עם סגן ניצב ברקו במקרה הספציפי הזה – באמת ארצה לשמוע שיש התפתחויות, וכבר פענחתם את הרצח בקרוב מאד.

עאידה תומא סלימאן: זה מאד חשוב.

עאידה תומא סלימאן: אחר כך ארצה להבין גם איך אפשר לשמור על המשפחה, כי האדם עדיין מתקשר.

עאידה תומא סלימאן: הגניבה או הפריצה שבוצעה בבית שלה לאחר הרצח שלה מעידה על זה שהסיפור לא תם ולא נשלם, ואני לא רוצה להיכנס לפרטים פה, אבל אני גם פונה לא רק למשפחה של סוהא אלא באופן כללי לאנשים בטירה, לכל מי שידו בנושא – אני אומרת: אני יודעת מה זה חוסר אמון במשטרה, תאמינו לי.

עאידה תומא סלימאן: אבל אם לא מגישים תלונות על כל איום, על כל פיסת מידע שמגיעה אלינו, אי-אפשר להתחשבן אתם אחר כך, ואי-אפשר להגיד שהם אחראיים.

עאידה תומא סלימאן: תלכו על כל תלונה, ואני יודעת שיש על מה להתלונן.

עאידה תומא סלימאן: תתלוננו כדי שלא יהיה אפשר לומר: לא ידענו.

עאידה תומא סלימאן: הנה המידע – תעשו את העבודה שלכם.

עאידה תומא סלימאן: אני מאד מקווה שנצליח לשמוע בקרוב שהמקרה הזה פוענח, וגם שאר המקרים.

עאידה תומא סלימאן: המקרה של אמני פוענח כבר – כנראה יודעים שבן הזוג, אבל יש מקרים אחרים.

עאידה תומא סלימאן: אני מאד מקווה שלא נצטרך לקיים עוד דיונים כאלה, אבל לצערי אני מאד ריאלית, ואני יודעת שכנראה נצטרך.

עאידה תומא סלימאן: תודה רבה שהגעתם, שוקרן.

עאידה תומא סלימאן: הישיבה נעולה.