ועדת הכלכלה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 171, 2016-02-17 09:30

איתן כבל: בוקר טוב לכם, אני פותח את ישיבת ועדת הכלכלה.

איתן כבל: גברתי המנהלת, יועצת, דובר, רשמת, חברת הכנסת טלי פלוסקוב, רשימה ארוכה של מציעים.

איתן כבל: הצעת החוק המדוברת היא – הצעת חוק הגנת הצרכן (תיקון - איסור מניעה מצרכן להביא למקום עסק מזון או שתייה מאותו סוג הנמכר במקום), התשע"ה–2015, בבקשה גברתי.

טלי פלוסקוב: תודה, אדוני היושב ראש.

טלי פלוסקוב: קודם כל, תודה שהגענו ליום הזה.

טלי פלוסקוב: חיכיתי לו, אני מקווה מאוד שכן נתקדם מהר, כי בסך הכול לא מדובר על חוק חדש.

טלי פלוסקוב: יש פה חוק שחוקק בכנסת הקודמת, ואני הצעתי לעשות תיקון, בעקבות פנייה של המועצה הארצית לצרכנות וסיפור שסיפרו לי שהחוק כבר אוסר לאסור כניסת אוכל, אבל יש פרצה קטנה – ל"פרצה" אני קוראת חסר – שאומרת שאם העסק בתוך המתחם לא שייך למתחם עצמו, זה לא שלנו, אין לנו ענין אז אנחנו לא יכולים לאסור כניסת אוכל.

טלי פלוסקוב: לכן אני מציעה לעשות פה תיקון קטן, שאומר: במקום "מאותו סוג שהעוסק מוכר במקום", יבוא "מאותו סוג הנמכר במקום", זאת אומרת: לא העסק שמוכר, אלא האוכל שמוכרים בו, ולא מעניין אותי מי מוכר אותו בפנים.

טלי פלוסקוב: המטרה של החוק מאוד פשוטה, ואני חושבת שהיא מאוד נכונה ונחוצה.

טלי פלוסקוב: שמעתי לא מעט סיפורים, למשל משפחה עם ארבעה ילדים שהולכת לראות סרט – מעבר לרכישת כרטיסים, היא מוציאה כ-200 שקל לקנות ולפנק את הילדים בפופקורן, בקולה וכן הלאה.

טלי פלוסקוב: כשהאימא רוצה להביא את זה מהבית כדי לחסוך את אותם 200 שקלים ולהוציא במקומם 20 שקלים, אמרו לה: עד כאן, אסור לך להיכנס למתחם עם האוכל הזה, כי מוכרים אוכל מהסוג הזה בפנים.

טלי פלוסקוב: מה קורה כאן?

טלי פלוסקוב: קודם כל אתה לקוח שבוי, אתה כאילו חייב לקנות רק מהם.

טלי פלוסקוב: ברגע שנאסור את זה, נתפוס בעיני שתי מטרות: אחת - מי שירצה להכין בבית, יביא את זה מהבית למתחם; המטרה השנייה שבעיניי לא פחות חשובה – שאותו בעל עסק שנמצא במתחם, כדי שיקנו אצלו, יצטרך להוריד את המחיר, כי הוא יבין שאם הוא לא יוריד את המחיר, אנשים יביאו מהבית.

טלי פלוסקוב: ככה אנחנו תופסים פה שתי נישות בבת אחת.

טלי פלוסקוב: לכן התיקון לא מסובך, הוא מאוד פשוט.

טלי פלוסקוב: אני מקווה מאוד שאנחנו היום נעביר אותו.

איתן כבל: איך זה מתחבר להצעת החוק של חבר הכנסת כרמל שאמה, שהיה לו גם משהו דומה?

טלי פלוסקוב: זה מתקן את החוק שלו.

איתן כבל: זה מחזק?

<חנה טירי: זו היתה הצעה ממשלתית לתיקון סמכויות האכיפה, ואז תיקנו גם את סעיף 3 לחוק הגנת הצרכן.

<חנה טירי: אז ביקש חבר הכנסת שאמה, שאז היה יושב ראש ועדת הכלכלה, להוסיף גם את הסעיף הזה.

<חנה טירי: הוא שאל לדעתנו, האם זה מתלבש על הנושא של מניעת השפעה בלתי הוגנת, וחשבנו בסופו של דבר שכן, ניסחנו יחד משהו והעברנו את זה.

טלי פלוסקוב: אני אבקש שעורך הדין פלג יוסיף, כי עבדנו ביחד.

<אהוד פלג: בוקר טוב אדוני.

<אהוד פלג: החוק הזה שבשפה העממית נקרא "חוק הפופקורן", נועד לסיים מצב שבו הצרכנים הם לקוחות שבויים, כאשר הם נכנסים לאולמות הקולנוע ולמתחמים.

<אהוד פלג: לא די שהם הוציאו הרבה כסף בהגעה לשם, לעתים בחניה, ברכישת כרטיסי הקולנוע, אבל עוד מחכה להם ההוצאה הלא קטנה במזנונים שמופעלים שם.

<אהוד פלג: האופן לסיים את זה היה באחת משתי הדרכים: או להטיל פיקוח מחירים במצב של לקוח שבוי, או לאפשר לצרכנים להביא מהבית מזון ושתייה שנמכרים שם, כלומר אין סיבה למנוע הכנסה שלהם מבחוץ.

<אהוד פלג: הלכה הכנסת ותיקנה את אותו התיקון במסגרת פרקטיקות מסחריות בלתי הוגנות וכללה בסעיף 3 לחוק הגנת הצרכן את האיסור למנוע הבאה של מזון או שתייה מהסוג שהעוסק מוכר באותו המתחם.

<אהוד פלג: כאן ההחמצה הקטנה של הנוסח הקיים של החוק, שאותו באה ההצעה של חברת הכנסת פלוסקוב לתקן.

<אהוד פלג: אנחנו מחזיקים מכתבים של עורכי דין, שכאשר אנחנו הפנינו אליהם תלונות של צרכנים על כך שמנעו מהם – בניגוד לכוונת החוק – להביא מזון ושתייה מבחוץ, למרות שנמכרים מזון ושתייה מאותו הסוג במתחם, והם התנערו מתחולת אותו החוק לגביהם בטענה שהם מפעילים את המתחם אבל את המזנון ואת הדוכנים לממכר מזון ושתייה מפעילים גורמים אחרים, ולכן הם לא אחראים להם.

<אהוד פלג: התיקון הזה בא לתקן באופן מאוד מאוד פשוט, במקום שהוא ידבר על מי מוכר, הוא ידבר על סוגי מזון ושתייה שנמכרים במתחם.

<אהוד פלג: ברגע שהם נמכרים במתחם, אסור למנוע הכנסה שלהם מבחוץ, וכאן תושגנה שתי המטרות החשובות שחברת הכנסת פלוסקוב מנתה.

איתן כבל: בעצם מה אנחנו אומרים?

איתן כבל: שכל מי שרוצה מביא מה שהוא רוצה.

<אהוד פלג: בתנאי שמזון ושתייה מאותו הסוג נמכר באותו המתחם.

טלי פלוסקוב: לא הבנתי את התוספת.

איתן כבל: אני לא הבנתי.

איתן כבל: בוא נדבר לעניין, אני נוסע ל- -

<אהוד פלג: אני מחזיק מכתב של נוקיה בדיוק בעניין הזה.

איתן כבל: - - נוקיה שמוכרים נקניקיות.

<אהוד פלג: לא נוקיה מוכרים, זה בדיוק העניין.

איתן כבל: בסדר, הזכיין.

טלי פלוסקוב: בתוך המתחם מוכרים נקניקיות.

איתן כבל: אני הגעתי עם הילדים שלי, ושם הנקניקייה הזו עולה כמו כל המפעל, כשאני בסך הכול רוצה להביא שניצל בסנדוויצ'ים שהכנתי לילדים שלי, את זה אני לא יכול להביא עכשיו?

טלי פלוסקוב: הם יכולים לעצור אותך ולהגיד לך: מוכרים לך את זה בפנים, ולכן אסור לך להכניס.

<חנה טירי: לדעתי – וכך אני הייתי מפרשת בענייני אכיפה – אם אתה מוכר לחמנייה בנקניקייה ואני מביאה סנדוויץ' עם שניצל, זה מזון מאותו סוג.

<חנה טירי: אבל אם הוא היה מוכר במקום פיצות וטוסטים, ואני הייתי רוצה להביא סנדוויץ' עם פסטרמה, יכול להיות שהוא היה בא ואומר: אני לא מוכר בשר, פסטרמה עושה לי ריח בבית העסק.

<חנה טירי: זאת יכולה להיות טענה לגיטימית, ויכול להיות שבמקרה עובדתי כזה, היינו אומרים: זה לא מאותו סוג.

<חנה טירי: זה עניין של פרשנות, פרשנות צריכה להיות סבירה.

<הילה דוידוביץ: המטרה היתה גם מטעמים בטיחותיים, אני זוכרת שדובר בשעתו על בקבוקים מזכוכית למשל.

איתן כבל: עזבי בקבוקים, בלי קשר לא מרשים להכניס אותם למתחם.

<הילה דוידוביץ: אבל אם מוכרים שם בקבוק פלסטיק של מים?

איתן כבל: לא מוכרים.

איתן כבל: כמי שמבקר במקומות האלה, אני מודיע לך שאסור להכניס, בלי קשר, כדי שלא יזרקו את זה, ולכן אתה מקבל את זה בכוסות.

איתן כבל: ממה אני חושש?

איתן כבל: שיתחילו לריב האם פסטרמה זה סוג של בשר.

איתן כבל: לדעתי, ההבחנות צריכות להיות יותר חדות.

איתן כבל: אני לא רוצה לייצר חוק שאחר כך כל הזמן יהיו תביעות קטנות.

<אהוד פלג: ההיבט הזה כבר בחוק הקיים, אתה לא מוסיף פה שום דבר.

<אהוד פלג: אני מצטט את החוק הקיים: "מנע מצרכן להביא למקום העסק או מקום אחר המנוהל על ידי עוסק...

<אהוד פלג: מזון או שתייה מאותו סוג שהעוסק מוכר במקום", כלומר "מאותו סוג שהעוסק מוכר במקום" כבר קיים בתוך החוק.

טלי פלוסקוב: אנחנו לא עושים כרגע שינוי בזה.

<אהוד פלג: השינוי היחיד שאנחנו עושים זה מזון ושתייה "מאותו סוג הנמכר במקום", גם אם העוסק לא מוכר אותו.

איתן כבל: עזוב את הסנדוויץ', אני רוצה להבין, ראית את הוויטרינה בקולנוע יס פלנט בקניון רמת גן?

איתן כבל: אתה בא ליס פלנט או למתחם ברמת השרון, ואתה רואה את הוויטרינה, שם יש שוקולד, האם זה אומר רק שוקולד מסוג טעמי ואגוזי שאתה יכול לא להכניס, אז מה תביא?

<חנה טירי: מה הוא מוכר במקום?

איתן כבל: הוא מוכר את זה.

<חנה טירי: אז בוודאי שאני יכולה להכניס שוקולד, מה זאת אומרת?

<חנה טירי: זה מאותו סוג.

<חנה טירי: בכוונה דיברנו על סוג, לא דיברנו על אותו מוצר מזון, זה צריך להיות מאותו סוג.

איתן כבל: חנה טירי, את מוכנה להסביר לי עכשיו בשפה פשוטה, לא שפת החוק, מה מותר לי להכניס ומה אסור לי להכניס?

<חנה טירי: זה מאוד תלוי מה הוא מוכר במקום.

איתן כבל: אז תגידי ותסבירי לי בדיוק: אם הוא מוכר - - -

<חנה טירי: תגיד לי מה הוא מוכר ואני אענה לך.

טלי פלוסקוב: לא, הוא מתכוון לסוגי אוכל, לדוגמה: האם שניצל ונקניקיות זה אותו סוג אוכל?

<חנה טירי: אם הוא מוכר חטיפים, אפשר להביא חטיפים.

<חנה טירי: אם הוא מוכר טעמי ופסק זמן, אפשר להביא שוקולד.

איתן כבל: אז מה אני לא יכול להביא?

<חנה טירי: לבתי קולנוע שמוכרים פופקורן וחטיפים למשל, אתה לא יכול להביא פיצה, אתה לא יכול להביא בורגראנץ, אתה לא יכול להביא לחמנייה עם המבורגר, כי הם יכולים לבוא ולומר, באופן לגיטימי: אני לא מוכר את זה, אני לא רוצה שהריפוד יתלכלך, שכל האנשים שיושבים בקולנוע יסבלו מהריח, ולכן דיברנו על סוג כדי מצד אחד לא לצמצם יותר מדי, ומצד שני לא להרחיב יותר מדי, משהו שהוא באמצע.

טלי פלוסקוב: הרי בתיקון החוק הזה אנחנו לא מדברים על הדברים האלה, אנחנו לא נכנסים לעומק איזה אוכל וכן הלאה.

טלי פלוסקוב: התיקון הזה מתייחס למי מוכר את האוכל במתחם – האם המוכר הוא בעל העסק, בעל המתחם, או שזה זכיין, זה מה שאנחנו צריכים לתקן פה, כי אותו עורך דין שנתן תשובה בשם נוקיה, מה הוא אמר?

טלי פלוסקוב: הוא אמר: זה לא עניין שלי, יש לי שם זכיין, אני לא יודע מה הוא מוכר.

טלי פלוסקוב: זה מה שהתיקון הזה אומר.

איתן כבל: אתם התמודדתם פה עם ההתחכמות.

טלי פלוסקוב: בדיוק.

<צבי לביא: אני האבא של החוק הזה, ולכן זה גם נקרא "חוק הפופקורן", כי זה התחיל מזה שאני אמרתי שלא יתכן שמוכרים פופקורן ב-200 שקל קילו.

<צבי לביא: מכאן זה התגלגל, והכוונה גם של כרמל שאמה – הם עשו את זה די בבהילות כשהוסיפו את הסעיף הזה.

<צבי לביא: נדמה לי שהיה כאן לחץ של בתי הקולנוע בכל הסיפור.

<צבי לביא: הכוונה העיקרית היתה שמותר לך להכניס מזון ומשקה.

<צבי לביא: אף אחד לא שואל מי יצר, מה יצר, אצלי בבית עושים ככה ואת זה אני מביא, אף אחד לא בודק אותי, זה כל העניין, שאתה יכול להכניס בלי בדיקה, בלי שישאלו איפה קנית את זה.

איתן כבל: נכון, זה מה שאני מבין.

טלי פלוסקוב: זאת בדיוק הגנת הצרכן.

<צבי לביא: כל הספציפיקציה הזאת לא היתה אמורה להיות בחוק המקורי.

איתן כבל: כמו שהיה פעם, תמיד יכולת להביא לך מה שרצית.

<צבי לביא: בדיוק, ככה שאין מקום להוסיף עכשיו את כל הפלפולים האלה.

<צבי לביא: צריך להחזיר את החוק הזה לקדמותו, כשאתה באופן כללי לא נבדק האם אתה מכניס אוכל או לא מכניס.

טלי פלוסקוב: זה כבר חדש לגמרי, במקרה הזה זה תיקון קטן.

איתן כבל: אני מבין מה שאתה אומר.

איתן כבל: אני מבין שזה לא הסיכום שהיה אתכם.

<חנה טירי: כן, זה לא חלק מהצעת החוק.

<חנה טירי: אני גם חושבת שאף נציג לא הגיע, כי הם חשבו שהתיקון הוא באמת יחסית מינורי.

איתן כבל: הבנתי, בוא נסכם.

טלי פלוסקוב: אתה הגדרת את זה מאוד נכון – התחכמות, זה בדיוק זה.

איתן כבל: טלי, אני הבנתי שזאת תוספת נוספת, כי אי אפשר היה לממש את החוק, כיוון שהם זכייני משנה.

<אהוד פלג: נכון מאוד.

איתן כבל: אוקי, העניין ברור.

איתן כבל: בסדר גמור.

<אביגל כספי: הצעת חוק הגנת הצרכן (תיקון – איסור מניעה מצרכן להביא למקום עסק מזון או שתייה מאותו סוג הנמכר במקום), התשע"ה-2015 תיקון סעיף 3 1.

<אביגל כספי: בחוק הגנת הצרכן, התשמ"א-1981, בסעיף 3(ב)(10), במקום "מאותו סוג שהעוסק מוכר במקום" יבוא "מאותו סוג הנמכר במקום".

<אביגל כספי: תחילה 2.

<אביגל כספי: תחילתו של חוק זה שלושים יום מיום פרסומו".

איתן כבל: יש התייחסויות, הערות?

טלי פלוסקוב: אני לא יכולה להצביע, למרות שאני בעצם יכולה להצביע בשם פולקמן.

איתן כבל: את מחליפה את פולקמן.

<אביגל כספי: יכול להיות שבמקום "מאותו סוג הנמכר", שזה לשון סבילה, זה ישונה ללשון אקטיבית "מאותו סוג שהעוסק מוכר" - - -

איתן כבל: בסדר, בין קריאה שנייה לשלישית אפשר להחזיר ולתקן.

איתן כבל: אל"ף, ההצעה אושרה להעלאה לקריאה ראשונה במליאה.

איתן כבל: טלי, אני מודה לך, אני רק רוצה להבהיר – אני מניח שיהיו המון בעיות גם אחרי התיקון הזה.

איתן כבל: הדברים האלה צריכים לצאת כהודעה מסודרת לכל המקומות האלה.

איתן כבל: אני אומר את זה הכי ברור והכי חד, כי אם לא – אני מכיר את זה – אנשים יגיעו ויגידו להם: אתם לא יכולים להכניס את זה.

איתן כבל: אם מישהו בא לאירוע, הוא ישים את זה בצד.

איתן כבל: אני מכיר גם את מי שמפעיל חלק ניכר מהמקומות, וגם את זה צריך לקחת לתשומת לב.

איתן כבל: האחריות הישירה היא אמנם של נוקיה, אבל מי מוציא את הזכיינות?

איתן כבל: נוקיה.

איתן כבל: בסוף הוא מוציא את המכרז, נכון?

איתן כבל: הוא לא יכול להגיד: אני הוצאתי את המכרז, לא מעניין אותי דבר, הוא עובד במתחם שלו.

איתן כבל: כמו שהוא מבקש ממני אזרח מן השורה כשאני נכנס בשעריו לא להכניס את הסנדוויץ' כי זה מלכלך, הזכיין לא יכול להביא כל דבר שמסריח את האולם, או למכור מה שהוא רוצה, הוא לא יכול, ולמה?

איתן כבל: כי הוא כתב לו בחוזה.

איתן כבל: אותו דבר פה, אני מבקש לחשוב על זה בין קריאה שנייה ושלישית, כי מהניסיון שלנו הרי אתה מייצר חוק כדי שיעקפו אותו.

איתן כבל: אני כבר רואה את זה, ולכן אם יהיה אפשר צריך להוביל את המהלך; אחרת אני אומר שתרשמו לפניכם שנצטרך להביא תיקון על תיקון.

איתן כבל: אני אומר גם לך שצריך לבחון את הצורך לחייב את בעלי העסקים כשהם כורתים את החוזה עם המפעילים, זה בסך הכול מפעילים.

איתן כבל: כמו שהוא כותב לו בחוזה: "אל, אל, אל", הוא יכול להוסיף גם את הסעיף הזה.

איתן כבל: דרך אגב, אני מכיר את זה ואני חושב שאת מכירה את זה גם חנה, למשל מדין ודברים שמתנהל בעולם התקליטים באולמות.

איתן כבל: מי אחראי?

איתן כבל: האם התקליטן צריך להעביר את הכסף או האולם צריך לשלם, אם לא משלמים?

איתן כבל: בסוף יש אחריות, אתה לא מוציא לגמרי את בעל המקום.

איתן כבל: אני מבין שהאחריות של התקליטן, אבל אם בא אליו מישהו שלא עומד בכללים, ממילא הוא לא יכול להיכנס לאירוע שלו.

איתן כבל: צריך שהדברים האלה יהיו ברורים, כי אחרת עוד פעם אנחנו כותבים חוק שהוא אות מתה.

איתן כבל: אנא מכם בהכנה לקריאה שנייה ושלישית, אני מבקש לחשוב על התוספת הזו.

<אביגל כספי: שנוסיף את זה לדברי ההסבר?

<אביגל כספי: אתה רוצה לחייב את העוסקים להוסיף סעיף בחוזה?

איתן כבל: צריך שיבינו שיש להם אחריות בעניין הזה, הם לא ייצאו מהסיפור הזה, המקום שלהם.

איתן כבל: זה כמו שמי שמשכיר דירה בבניין או חנויות, לא אומר לשוכרים: עכשיו אתה יכול לעשות מה שאתה רוצה, להפריע לשכנים, זה לא עובד כך.

איתן כבל: את יודעת שזה לא עובד כך, יש לו אחריות כבעלים.

איתן כבל: אפילו בבית, אם שכרתי בית ממישהו ואני עושה חגיגות כל יום, מלבד המשטרה, בסוף זאת עדיין אחריות של בעל הבית.

איתן כבל: תודה רבה לכם, הישיבה נעולה.