ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 90, 2015-12-01 09:00

יעקב מרגי: בוקר טוב.

יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.

יעקב מרגי: ה-1 בדצמבר 2015, י"ט בכסלו תשע"ו.

יעקב מרגי: הנושא על סדר היום – ההוראה כמקצוע – לציון יום קידום ההוראה ומעמד המורה.

יעקב מרגי: הכנסת מציינת היום את יום קידום ההוראה ומעמד המורה בכנסת.

יעקב מרגי: מלווה ומארגנת את היום הזה חברת הכנסת ד"ר יפעת שאשא ביטון.

יעקב מרגי: מקדמים בברכה גם את חברת הכנסת חנין זועבי.

יעקב מרגי: היום מתחיל אצלנו בוועדה ולאחר מכן, כשנעביר את רשות הדיבור ליפעת, היא גם תגיד לכם מה צופן לנו היום סביב כל סוגיית מעמד המורה.

יעקב מרגי: יפעת ביקשה שנתמקד ביום הזה במקצוע ההוראה כפרופסיה.

יעקב מרגי: תרשו לי, בדרך כלל אני לא מדבר מהכתב, אבל מאחר שזה יום ציון ואני רוצה להתמקד, אז אני אקריא מהכתב.

יעקב מרגי: בעשור האחרון מעמד המורה והשיח סביב מעמד המורה השתנה והביא את מקצוע ההוראה למקום יותר טוב לאחר כשני עשורים אבודים, אך אנחנו עדיין רחוקים מהמצב בו היינו רוצים להיות.

יעקב מרגי: המצב הרצוי הוא, כשנשאל את הילד מה אתה רוצה להיות כשתהיה גדול והתשובה תהיה מורה או רופא.

יעקב מרגי: כשבתשובה ילכו ביחד מורה ורופא, נבין שהצלחנו להניע את התהליך הרצוי והנכון.

יעקב מרגי: מקצוע המורה כפרופסיה.

יעקב מרגי: אכן, דברי הפתיחה שלי נגעו בכך בעקיפין, ובכדי להגיע לאותה משאלת לב, לאותה כמיהה לדמותו ומעמדו של המורה בחברה הישראלית, כדמות מרכזית, מושא להערצה, לחיקוי, אנחנו צריכים שילוב מערכות ושילוב ידיים.

יעקב מרגי: הכשרת המורים על ידי המכללות לחינוך והאוניברסיטאות, צריכה להיות מותאמת לצורכי השעה והזמן.

יעקב מרגי: המורים וארגוני המורים חייבים לחזור לתקופת השליחות והרגשת המחויבות האישית לא רק כארגון עובדים ותו לא ולא רק כמקום עבודה ותו לא.

יעקב מרגי: ההורים והחברה בישראל יצטרכו לתת למורה את מעמדו ואת מרחב המחיה, התמרון וחופש הפעולה שלו.

יעקב מרגי: העצמת המורה בעיני הילדים, הבנים והבנות, חייבת להיות חלק מתכנית העבודה של ההורים.

יעקב מרגי: והממשלה חייבת לשים את המורה, את התלמיד, את מערכת החינוך – במרכז.

יעקב מרגי: אצלנו חינוך זו תכלית הכל.

יעקב מרגי: חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה כבוד יושב הראש.

יפעת שאשא ביטון: בוקר טוב לכולם.

יפעת שאשא ביטון: אני שמחה לראות את מי שנוכח ואני מקווה שמשנה לשנה אנחנו נצליח במשימה שלנו להעלות ולקדם את מעמד המורה וההוראה בישראל, כך שאנחנו נראה את האולמות הולכים ומתמלאים, מתוך החשיבות שיתנו לנושא הזה.

יפעת שאשא ביטון: אני ביקשתי שבמסגרת ועדת החינוך אנחנו נדון בהוראה כפרופסיה, כי אני חושבת שזה חלק מתהליך של קידום מעמד ההוראה בישראל.

יפעת שאשא ביטון: ומה מבחין בעצם את הפרופסיה ממקצוע.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על תחום התמחות, אנחנו מדברים על היבטים ערכיים שיש בתחום ההוראה, אנחנו מדברים על ידע שהולך ומצטבר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על מורה שלא מקבל מתכון של איך מתנהלים נכון ומה צריך לעשות ואיך מעבירים כל שיעור בצורה שיטתית ויבשה, אלא באמת על הצורך של מורה לעשות את האדפטציות השונות, אם זה בתהליך ההוראה שלו, אם זה בתהליך ההתפתחות המקצועית שלו.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שמורים נכנסים לכיתות שונות, בכל כיתה יש קבוצה אחרת, לכל קבוצה יש מאפיינים אחרים.

יפעת שאשא ביטון: נכנס לגילאים שונים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שזה מקצוע שמכיל בתוכו כל כך הרבה אלמנטים ומרכיבים ואי אפשר להתייחס אליו רק כמקצוע, אלא אנחנו חייבים להביא אותו למצב שבו ציבורית הוא נתפס כפרופסיה, כמקצוע בעל מעמד מאד גבוה וכמובן כתחום התמחות ייחודי.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים שבעניין ההתמחות, ככל שעוברות השנים, אנחנו מזהים יותר ויותר מורים שנכנסים ועוסקים בדיוק בתחום ההכשרה שלהם, בדיוק בתחום הפרופסיונאלי שאליו הם הוכשרו, מה ששונה בעצם משנים עברו, שבהן למדו חינוך או הוראה כוללת, נכנסו לכיתה, לימדו בעצם את מגוון המקצועות.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רואים שיש גם בהיבט הזה תהליך של התמקצעות.

יפעת שאשא ביטון: על פניו אנחנו נמצאים בכיוונים הנכונים, ועדין, ציבורית משהו לא תופס שם אלא להיפך.

יפעת שאשא ביטון: התחושה שלי היא שמעמד המורה הולך ונשחק, מעמד החינוך הולך ונשחק, ההוראה הולכת ונשחקת, ואני חושבת שיש לנו משימה אמיתית, לראות איך אנחנו מחזירים עטרה ליושנה.

יפעת שאשא ביטון: הרי אנחנו תמיד מדברים על זה שהילדים הם דור העתיד שלנו והם החברה האזרחית לעתיד ואנחנו רוצים שתהיה לנו פה חברה טובה יותר ואזרחים טובים יותר ואנחנו מפקידים אותם בידי מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אז נכון שיחד עם הבית ועם החברה בכלל הם עוברים איזה שהוא תהליך חינוכי ותהליך של חברות, אבל הגורם המרכזי שאיתו הם נפגשים זה מערכת החינוך, ודווקא למערכת החינוך אנחנו לא נותנים את המשקל הערכי והמעמדי כפי שנכון שיהיה לה.

יפעת שאשא ביטון: אז אני שמחה לפתוח את היום.

יפעת שאשא ביטון: כבוד יושב הראש, אתה ממשיך בישיבה?

יעקב מרגי: נמצאים איתנו וזה המקום להודות למכללת לוינסקי שטורחים ושולחים תמיד את נציגיהם לוועדה ותורמים את חלקם.

יפעת שאשא ביטון: נמצא איתנו סמנכ"ל משרד החינוך אייל רם, שהוא שותף ליום הזה.

יעקב מרגי: כן, כן.

יפעת שאשא ביטון: וספיר, שגם היא שותפה ליום הזה, סטודנטית שעושה את זה כחלק מתרומה חברתית או מעורבות חברתית.

חנין זועבי: אדוני יושב הראש, את מי הזמנתם?

יעקב מרגי: את משרד החינוך בכמה פונקציות של מורים ומנהלים, יש את משרד הכלכלה, משרד האוצר.

יעקב מרגי: יש נציגת הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, משרד המשפטים, מל"ג, ור"ה.

חנין זועבי: נציגי מורים עצמם?

יעקב מרגי: יש כאן.

יעקב מרגי: עוד מעט ניתן להם את רשות הדיבור.

יעקב מרגי: את לא חדשה בדיון.

יעקב מרגי: פרופסור מיכל בלר, נשיאת מכללת לוינסקי לחינוך, בבקשה.

<מיכל בלר: שלום, בוקר טוב.

יעקב מרגי: שמעת את דברי הפתיחה שלי.

<מיכל בלר: בוודאי ואני גם מסכימה איתם.

יעקב מרגי: יפה.

יעקב מרגי: שמעת את הפתיחה של חברתי.

<מיכל בלר: לגמרי.

<מיכל בלר: קודם כל אני מברכת על המפגש הזה, אני מברכת על הקמת השדולה.

<מיכל בלר: אני חושבת שזה דבר מאד מאד נכון, כיוון שהמקצוע של ההוראה, ואני אגב עשיתי הרבה תפקידים בחיי ולאחרונה נבחרתי להיות נשיאת מכללת לוינסקי, ובעיני זה התפקיד המשמעותי ביותר שאני עושה, כי אני רואה בנושא של המורים, בהכשרה שלהם ובקידום שלהם, ערך מרכזי.

<מיכל בלר: כולנו מכירים את דו"ח מקינזי, שאמר שבעצם המורים הם אבני היסוד של מערכת החינוך ואני חושבת שזה נכון.

<מיכל בלר: במכללת לוינסקי אנחנו עושים הרבה מאד כדי להכשיר את המורים, אבל מה שפה רציתי וחשבתי שזה רלבנטי לדיון, זה להציג לכם מדד של מכללת לוינסקי, שהתחלנו אותו בשנת 2014 וכבר סיימנו אותו פעמיים, בשני מחזורים, על מדגם מייצג של האוכלוסייה בישראל, לשאול אותם מה דעתם על מורים מבחינת המעמד שלהם בחברה.

<מיכל בלר: לא שמנו את זה על מצגת, אז אני אגיד ככה רק בראשי תיבות על הממצאים, כי הם מאד מאד רלבנטיים.

<מיכל בלר: מה ששאלנו אותם זה מה היא רמת המקצוענות שדרושה במקצוע הזה, דיברתם על מקצוענות.

<מיכל בלר: האם המקצוע מאפשר התפתחות אישית?

<מיכל בלר: מה מידת התרומה של המקצוע לחברה?

<מיכל בלר: מה היא מידת היוקרה של המקצוע בחברה, באיזו מידה השכר ראוי, באיזו מידה הייתי רוצה שילדי או ילדיי יעסקו במקצוע.

<מיכל בלר: אלה השאלות ששאלנו כבר פעם שנייה, מדגם מייצג של ההורים, המבוגרים במדינת ישראל.

<מיכל בלר: התוצאות הן לא נורא מפתיעות, אבל הן מעניינות.

<מיכל בלר: השוונו את התוצאות של המורים למספר מקצועות אחרים.

<מיכל בלר: אתה הזכרת לרופא, לאיש הייטק, לעורך דין, לאיש צבא קבע ולעובד סוציאלי.

<מיכל בלר: יש כמובן מקצועות רבים נוספים.

<מיכל בלר: אז הקטע הלא מפתיע - ולדאבוננו בדיוק בשביל זה צריך שדולה שתשנה את המצב – המורה, מבין כל המקצועות שהזכרתי, הוא האחד לפני האחרון.

<מיכל בלר: אחריו יש את העובד הסוציאלי, שזה גם מאד מצער שזה כך, אבל זה המצב.

<מיכל בלר: אז כן, הרופא, לא מפתיע, נמצא הרבה למעלה, אבל גם מקצועות אחרים.

יעקב מרגי: זה לא בשמיים.

יעקב מרגי: פעם הם הלכו יחד – הרופא והמורה.

<מיכל בלר: אוקיי, אז אנחנו צריכים לעבוד על זה שזה יתקרב לכיוון של מה שאמרת.

<מיכל בלר: מצד שני, כששאלנו מה אתם מייחסים למורים מבחינת ממדים של תרומה לחברה, מקצוענות, התפתחות אישית.

<מיכל בלר: האם אתה רוצה שהילד שלך יהיה מורה?

<מיכל בלר: האם השכר ראוי והאם היוקרה גבוהה בחברה, אז יש שני דברים שיצאו מאד גבוה על המורים.

<מיכל בלר: התרומה שלהם לחברה מוכרת על ידי משתתפי הסקר והמקצוענות שלהם מוכרת.

<מיכל בלר: ואף על פי כן אנחנו יודעים, לפי הסקר הזה וגם אתם יודעים גם בלי הסקר, שהורים לא ממליצים כל כך לילדיהם לצערנו להיות מורים.

יעקב מרגי: כנראה.

יעקב מרגי: הסקר מוכיח את זה ואנחנו אנשי מספרים, שאין מורה לגובה ההשקעה של המורה.

<מיכל בלר: יפה.

<מיכל בלר: אז באמת גם הנושא של השכר הראוי, זה יוצא הדבר הנמוך - - -

יעקב מרגי: אני ידעתי שכשנדבר על השכר ארגוני המורים - - -

<מיכל בלר: אבל אני מוכרחה להגיד מכיוון אחר, לא מהסקר שלנו.

<מיכל בלר: התפרסם לפני כשבוע דו"ח Education at glance – שהוא שנה שנה נותן דיווחים על הרבה מאד משתנים, בין היתר על שכר מורים במדינות שונות ואודות לרפורמת אופק חדש ועוז לתמורה, השתפר באופן משמעותי, וחשוב להגיד את זה, שאנשים יידעו ששכר המורים הוא כבר לא איזו בעיה.

יעקב מרגי: משנת 2014 התקציב גדל, תקציב החינוך, ב-14%, שחלקו הארי, חלקו המשמעותי לשכר המורים.

<מיכל בלר: אז זה מאד חשוב שהציבור יידע, כי הוא עוד חי בתחושה ששכר מורים זה דבר מאד מאד נמוך.

<מיכל בלר: הז כבר לא כך.

<מיכל בלר: אולי הוא צריך להיות עוד יותר גבוה, אני לא אומרת שלא, אבל יש שיפור וזה מאד מאד משמעותי.

<מיכל בלר: וזה כן, לצערנו זה קובע בין היתר את המעמד.

יפעת שאשא ביטון: אבל זה לא הפקטור היחידי לקביעת מעמד המורה, ואני חושבת שהיום אנחנו יכולים להתמקד בדברים אחרים שיסייעו לנו בקידום מעמד המורה ולא השכר.

<מיכל בלר: נכון.

<מיכל בלר: אז אני אומרת שהראיה היא שהציבור חושב שהמורים תורמים הרבה מאד לחברה ושהם מאד מקצועיים.

<מיכל בלר: זה דבר שמאד חשוב לדעת אותו.

<מיכל בלר: אגב, כששואלים מורים מדוע הם רוצים להיות בהוראה, הם לא אומרים את השכר בתור דבר - - -

יעקב מרגי: לכן אני אמרתי שילוב ידיים גם של ההורים, גם של - - -

<מיכל בלר: תחושת הסיפוק המקצועי ותרומה לילדים ולחברה היא זאת שמניעה היום את המורים קדימה, להתקדם ולעשות את עבודת הקודש בעיני.

<מיכל בלר: תודה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: משרד החינוך, אני אתן לכם את זכות הדיבור מאוחר יותר.

יעקב מרגי: נשמע את הסתדרות המורים.

יעקב מרגי: זה היום שלכם.

<דורית חגי: כן, שמי דורית חגי, אני מייצגת את הסתדרות המורים.

<דורית חגי: בשיטוטים שלי בבתי הספר אני באמת בודקת דרך מה שאני רואה ופוגשת את מעמד המורה.

<דורית חגי: אז כשאני שואלת את עצמי מה הוא מעמד המורה, אני נתקלת ב: המורה משמש כברירת מחדל.

<דורית חגי: אם הוא כבר בבית ספר, שיעשה גם תורנות.

<דורית חגי: שגם יהיה תורן להסעות.

<דורית חגי: האם זה שייך למעמד של פרופסיה?

יעקב מרגי: סליחה, אני לא זוכר את השם.

<דורית חגי: דורי חגי.

יעקב מרגי: דורית חגי, אני אתן לך עצמה.

יעקב מרגי: את מה שפתחת תשאירי לסוף.

יעקב מרגי: תדברי על השליחות.

יעקב מרגי: אני אגיד לך, זה יום חגיגי.

יעקב מרגי: ברגע שאת כמורה באה ושמה לי עכשיו כרגע - - -

<דורית חגי: לא, לא.

יעקב מרגי: אמרתי ובדברי עקצתי קצת.

<דורית חגי: אתה יכול לעקוץ חופשי.

יעקב מרגי: בסדר, עקצתי ואמרתי עקיצונת קטנה.

יעקב מרגי: זה לא מקום עבודה ותו לא.

יעקב מרגי: מה לעשות, אני כנראה מתרפק על העבר וכמו כולנו אני זוכר את המורים ואני לא רוצה שתוותרו על שום זכות.

יעקב מרגי: אני כן רוצה את הניחוח הזה, להרגיש את התחושה של השליחות.

יעקב מרגי: אנחנו צריכים לשים אתכם במכרז.

יעקב מרגי: אנחנו רוצים אתכם ביחד, אז לכן הערה לסדר, תשאירי את זה לסוף.

<דורית חגי: לא, אני אשלב.

<דורית חגי: אני לא יכולה.

יעקב מרגי: אוקיי, אני נתתי עצה.

<דורית חגי: אז באמת אתמול באתי לבית ספר, לחדר המורים.

<דורית חגי: אף אחד לא שם לב אלי, כי המורים באמת עסוקים בלדבר על הילד ולדבר על ההישגים ולדבר על השליחות ולדבר על המסירות ולדבר על כל מה שהחינוך אומר, חוץ מאשר על עצמם.

<דורית חגי: כולם באמת חדורי אמונה, מסירות, אוהבים את העבודה, באים חולים לעבודה.

<דורית חגי: דואגים למוישל'ה ודואגים לזיוהל'ה ודואגים לאמא שלה, שהייתה חולה, הכל בסדר.

<דורית חגי: אבל כשאני באה לפרוט לפעמים את הברק בעיניים ולפעמים את חוסר הברק בעיניים, הם אומרים לי דורית, אנחנו כל כך אוהבים את העבודה, וגם אני מורה, אנחנו נעשה הכל בשביל הילדים, אבל מנצלים אותנו ומזלזלים בנו ובחיים לא נרגיש בעלי שייכות שרוצים אותנו למקצוע כעובדי הוראה.

<דורית חגי: משרד החינוך לא שם עלינו.

<דורית חגי: מתנכר לנו.

<דורית חגי: לא עונים לטלפונים.

<דורית חגי: דוחפים את היד לכיס שלנו, לוקחים כספים, לא מודיעים לנו מראש.

<דורית חגי: טלפונים – אין עם מי לדבר.

<דורית חגי: זכויות שלנו, חוקים שלנו, חוזר מנכ"ל - אין עם מי לדבר.

יעקב מרגי: מה, המחוזות שובתים?

<דורית חגי: המחוזות - - -

יעקב מרגי: המנהלים לא עושים לכם את העבודה כמו שצריך?

<דורית חגי: לא.

<קריאה: סליחה?

יעקב מרגי: אני שואל.

יעקב מרגי: גברתי, רגע, אני לא אוהב הערות ביניים.

יעקב מרגי: אם יש לך מה לומר תבקשי רשות דיבור, תקבלי.

יעקב מרגי: תודה.

<דורית חגי: אף אחד לא מכין את עובדי ההוראה המסורים והטובים ובעלי השליחות לאלימות היומיומית שהם נתקלים בה.

<דורית חגי: אני נתקלתי, אני הייתי חסרת מנגנונים נגד רוע.

<דורית חגי: וכשנתקלתי בזה פשוט נשברתי, עם כל האהבה שלי לתלמידים, פשוט נשברתי ולא ידעתי איך להתמודד, כי באמת כולי וכולנו אנחנו בשביל התלמידים, שאנחנו עובדים בשבילם.

<דורית חגי: מזלזלים בחוק הפרטיות של המורה: תביא את המחשב מהבית, תביא את הטלפון שלך, תשתמש במייל שלך.

<דורית חגי: מזלזלים בחוק ימי חופשה ומנוחה.

<דורית חגי: תבוא בחופש ללמוד, תבוא להשתלמות.

<דורית חגי: גם כותבים לו חובה, מסכן, אין לו חופש.

<דורית חגי: זאת אומרת אם מדברים על מעמד, אל תנצלו את האהבה שלנו.

<דורית חגי: אל תנצלו את המוסר שלנו.

<דורית חגי: אל תנצלו את זה שאנחנו באים בכל מקרה, בכל תנאי, ניקח בייבי סיטר על חשבוננו.

<דורית חגי: אבל אם אנחנו רוצים שיכירו בנו כמעמד, תתייחסו אלינו כאל בעלי מעמד.

<דורית חגי: את מדברת על אוטונומיה בכיתה?

<דורית חגי: תשכחי מזה.

<דורית חגי: תבוא המדריכה ותגיד איך מלמדים ובאיזה שיטות ואם את תעיזי ללמד איך שאת רוצה, ואולי זה יצליח אולי זה לא, את גם תחטפי נזיפות.

<דורית חגי: אז באמת, אני רוצה לומר שיש פער אדיר בין מה שהמורה בא איתו, עם השליחות ועם הרצון, והרבה גם עושים הסבה לטובת העניין, ובין מה שהם נתקלים בשטח.

<דורית חגי: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: חברת הכנסת חנין זועבי, בבקשה.

יעקב מרגי: אייל, אני בכוונה משאיר אותך לסוף.

חנין זועבי: בוקר טוב אדוני יושב הראש.

חנין זועבי: אני חושבת שהנושא הזה מאד מאד חשוב.

חנין זועבי: אני מודה לכל מי שהגיע.

חנין זועבי: אני חושבת שגם היינו אמורים לראות פה יותר נציגים מכל המגזרים.

חנין זועבי: בכל מקרה, אני חושבת קודם כל שמיקומו ומעמדו של המורה תלוי במעמד האדם בחברה, כי הם מייצרים, וזה ביטוי קצת מלאכותי, אבל הם מייצרים בני אדם.

חנין זועבי: אמורים לייצר בני אדם.

חנין זועבי: ככל שמעמדו של האדם בחברה ושל הערכים בחברה הוא יותר גבוה, מעמדו של המורה הוא יותר גבוה.

חנין זועבי: ככל שמעמדו של האדם, ככל שמעמדו של הקולקטיב עולה ומעמדו של הפרט יורד, אז מעמדו של המורה יורד, כי הערך הערכי של מה זאת אומרת ערכים, מערכת ערכים – איזה סוג של בן אדם אנחנו רוצים, איזה סוג של חברה אנחנו רוצים.

חנין זועבי: אם השאלה הזאת לא מעסיקה אותנו ומעסיקה אותנו פרספקטיבה ביטחונית, אז בטח שהמעמד, זה פקטור שצריכים להזכיר לפני השכר, לפני ארגז הכלים, לפני ההכשרה.

חנין זועבי: מעמד של ערכים.

חנין זועבי: אני חושבת שזה הפקטור הראשון.

חנין זועבי: אחר כך ארגז הכלים, ההכשרה, השכר, אבל צריכים קודם כל לשאול את השאלה אם יש לנו סטטיסטיקה של עמדות נוער, שהן עמדות אנטי דמוקרטיות, נגד זכויות אדם, אז אין משמעות לתהליך החינוכי.

חנין זועבי: אז אנחנו באמת לא רוצים מהמורה שיחנך וייצר חשיבה ביקורתית.

חנין זועבי: אז אם אנחנו לא מצפים שהמורה ייצר מחשבה ביקורתית, מחשבה עצמאית, שיהיה בן אדם עצמאי, אז אנחנו לא כל כך גם רוצים אוטונומיה והעצמה - את הזכרת את הביטוי העצמה ועצמאות למורה - כי ממילא אנחנו לא רוצים בן אדם עצמאי.

חנין זועבי: אז אני חושבת שזו ההקדמה התיאורטית.

חנין זועבי: עכשיו אנחנו צריכים לתאר מה יש לנו, חוץ מאשר מערכת חינוך שלא נותנת חשיבות לשאלה של הסטטיסטיקה ששנה שנה אנחנו מקבלים מהמכון הישראלי לדמוקרטיה וממקורות אחרים.

חנין זועבי: אנחנו לא נותנים חשיבות לשאלה איזה עמדות יש לתלמידים, לפחות כמו החשיבות של השאלה איזה תעודת בגרות יש לנו ואיזה ציונים.

חנין זועבי: הדבר השני שאני חושבת, מה אנחנו מצפים מהמורה?

חנין זועבי: מהמורה הערבי?

חנין זועבי: אני אתן לכם את הדילמה הכי קשה.

חנין זועבי: הוא עומד מול שתי מערכות ציפיות מנוגדות לחלוטין: הצפייה של המדינה לשלוט, לפקח על המחשבה של התלמידים, אפילו לייצר ניכור בין התלמיד לבין ההיסטוריה שלו.

חנין זועבי: אפילו לייצר ניכור בין התלמיד לבין העם שלו.

חנין זועבי: זו הציפייה של מערכת ה - - -

יפעת שאשא ביטון: אני לא חושבת.

יפעת שאשא ביטון: זאת אינטרפרטציה שלך.

חנין זועבי: זו חוויה.

חנין זועבי: יש לך גם שלושה חברי כנסת.

חנין זועבי: אל תפחדו מהמציאות.

חנין זועבי: בוא לא נפחד.

חנין זועבי: אתם יודעים מה אנחנו צריכים גם בתור מורים?

חנין זועבי: התקופה הכי משמעותית בחיים שלי הייתה כאשר הייתי מורה במשך 9 שנים.

חנין זועבי: זו התקופה שאני גם הרגשתי שאני משפיעה.

<קריאה: מה לימדת?

חנין זועבי: תקשורת ועיתונאות.

חנין זועבי: אני חושבת שצריכים לדון בסוגיית המורה הערבי, כי יש לו דילמה משל עצמו.

חנין זועבי: יש לו דילמה שהמורה היהודי לא נתקל בה.

חנין זועבי: יש מערכת צנזורה מלאה, אדוני יושב הראש, שמתחילה ממפקחת המחוז, שהיא אפילו בימים של הפגנות, של שביתות, היא מצפה מהמנהל להתנהג כמו שוער ולסגור את השער של בית הספר וכאשר יש למשל החלטה של ועדת המעקב לשבות, אז המפקחת צריכה להוריד שרשרת הוראות למפקח הכללי, למנהל המורים, תפתחו את השערים, תכריחו את המורים לבוא, ומי שלא בא מהמורים, מי שרוצה להיות חלק מהחברה – נענש בכסף במשכורת.

חנין זועבי: אז אתם יכולים לקחת אינדיקציה באיזו דילמה נמצא המורה הערבי מבחינת הזהות, לפני ארגז הכלים, לפני ההכשרה.

חנין זועבי: הקרע שהוא נמצא בו.

חנין זועבי: ואם הוא לא רוצה להיות בקרע ואם יש לו קצת קצת אומץ וקצת מצפון, אז אולי יקראו לו, ואני לא מדברת על תיאוריה, אני מדברת על חוויה אישית, יקראו לו מטעם המנהל או מטעם המפקח.

חנין זועבי: אנחנו מגיעים לנקודה בה המורה מצנזר עצמית את הדעות שלו.

חנין זועבי: תראו איזה שחיקה במעמד שלו.

חנין זועבי: אני בתור מורה, וזה מה שאתם יכולים לשמוע מהמורים: כשאנחנו נכנסים לכיתה אנחנו מצנזרים את עצמנו.

יעקב מרגי: תכנסי לסיכום, חנין.

חנין זועבי: אני אכנס לסיכום.

חנין זועבי: אנחנו לא יודעים מה לדבר כאשר כל פלסטיני מרגיש מאוים ואנחנו צריכים ללמד על הטרוריסטים האלה.

חנין זועבי: המורים להיסטוריה אומרים לכם, אנחנו מלמדים חומר ואנחנו אומרים לתלמיד זה חומר למבחן, אבל - - -

יעקב מרגי: חנין, הנושא הוא מעמד המורה.

חנין זועבי: אוקיי.

חנין זועבי: אז הכבוד העצמי, אתם לא נותנים לעובדות לבלבל אתכם.

חנין זועבי: הכבוד העצמי של המורה בתור בן אדם, שהוא שייך, ואת דיברת, יפעת, על שייכות.

חנין זועבי: אז יש שייכות.

חנין זועבי: יש שייכות לחברה, יש שייכות לעם ואחר כך שייכות לבית הספר.

יעקב מרגי: תודה.

חנין זועבי: אז זו הנקודה הראשונה.

חנין זועבי: סיכום, משפט אחרון, נקודה שנייה.

חנין זועבי: לפעמים מצפים מהמורה לתפוקה, תפוקה, תפוקה ואומרים לו הציונים והציונים ובאים דין וחשבון על מפעל של ציונים ולא נותנים לו ארגז כלים.

חנין זועבי: הכשרות.

חנין זועבי: העצמה על ידי סדנאות, ואני מסכימה לכל מילה שדורית חגי אמרה.

חנין זועבי: הוא לא יודע מה - - -

יפעת שאשא ביטון: היא דווקא מתלוננת על זה שמוציאים אותם להכשרה.

חנין זועבי: מה?

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת שהיא דווקא דיברה על זה שמכריחים אותם לבוא ולקבל הכשרה, אבל בסדר.

חנין זועבי: גם להכריח אותם - - -

יעקב מרגי: אני לא חושב שיש עובד שהכריחו אותו - - -

חנין זועבי: כן.

חנין זועבי: אז גם אם מכריחים אותו, אם זה כבר הכשרה, הוא לא מתייחס להכשרה בתור העצמה, אז זה גם לא ההכשרה המתאימה כנראה.

חנין זועבי: אני חושבת שהזהות, האוטונומיה, חופש ה - - - שדיברתם עליהם, חופש הביטוי, השליחות, שאנחנו מייצגים בני אדם.

יעקב מרגי: חנין, תודה.

יעקב מרגי: אין ספק שהמורה הערבי מתמודד גם עם סוגיות אחרות.

יעקב מרגי: העובדות לא מבלבלות אותנו, רק שהדיון היום ממוקד במעמדו של המורה.

יעקב מרגי: אנחנו ניתן את רשות הדיבור לתהל שטובר, נציגת מועצת התלמידים הארצית.

יעקב מרגי: בבקשה.

<תהל שטובר: בוקר טוב יושב ראש הוועדה, תודה רבה לכולם.

<תהל שטובר: דבר ראשון אני מברכת בכלל על ציון של יום כזה, שבעיני הוא מאד חשוב.

<תהל שטובר: אני אציג את עצמי.

<תהל שטובר: שמי תהל שטובר, אני נציגת מועצת התלמידים והנוער הארצית, לומדת בכיתה י"א כאן בירושלים.

<תהל שטובר: בלי שום ספר, אני רוצה להגיד כאן באופן חד וברור, המורים עושים לנו עבודת קודש.

<תהל שטובר: אני לא יכולה לחשוב על מקצוע אחר שעושה עבודת קודש יותר מההוראה.

<תהל שטובר: אני רוצה להגיד כאן, בוועדת החינוך של הכנסת, בשמי ובשם כל התלמידים במדינת ישראל, דבר ראשון פשוט תודה.

<תהל שטובר: תודה לכל המורים ולכל המחנכים שמשקיעים מזמנם ועובדים מעל ומעבר ומרגישים שליחות עצומה כדי לבוא לעזור ולתרום ולחנך אותנו, התלמידים.

<תהל שטובר: זה לא מובן מאליו בעינינו בכלל.

<תהל שטובר: תעבירו ותשאלו תלמיד תלמיד במדינת ישראל, האם יש לך מורה שהשקיע בך, מורה שאתה רואה בו דמות לחיקוי, דמות להערצה – לכל תלמיד במדינה תהיה את הדמות החינוכית הזאת.

<תהל שטובר: לכל תלמיד במדינה יהיה את המורה שעבד בשבילו שעות נוספות ושהוא מרגיש קרוב אליו וחיבור אליו, ואנחנו ממש רואים את זה גם ביום המורה, אפילו בסרטונים שעולים, אם ראייתם בפייסבוק.

<תהל שטובר: אני חושבת שזה מרגש ויוצא דופן.

<תהל שטובר: אין עוד מקצוע בכלל בעולם, שיש קשר כל כך קרוב לבני אדם, כמו במקצוע ההוראה.

<תהל שטובר: דבר ראשון, שיהיה ברור מאליו, אנחנו מודים בלב הכי גדול והכי פתוח וזה באמת מאד מאד לא מובן מאליו.

<תהל שטובר: אנחנו מאד מאד רוצים לבקש לקחת חלק גם כן בהעצמה של המורים.

<תהל שטובר: אין לנו ספק שחינוך טוב מתחיל במורים טובים ומורים טובים מתחילים בתנאים טובים ובמקום טוב להיות מוכשרים בו, בחברה טובה יותר.

<תהל שטובר: אין לנו ספק שככל שישקיעו יותר במורים, ונכון שתקציב החינוך עלה ונכון שזה לא רק מדובר בכסף, אבל ככל שישקיעו יותר במורים, ככל שיתנו למורים אוטונומיה בבתי הספר, ככל שהמורים בעצמם יוכלו ללמד הרבה מעבר למה שכתוב להם ללמד אותנו לבגרות, ככה אנחנו יוצרים תלמידים טובים יותר וחברה טובה יותר.

<תהל שטובר: היום אנחנו חיים בעידן שאת רוב הידע אנחנו יכולים ללמוד בעצמנו.

<תהל שטובר: זאת אומרת בחיפוש קצר בגוגל, אני כנראה יכולה ללמוד הרבה יותר ביולוגיה ומחקרים הרבה יותר רלבנטיים מאשר המחקרים שהמורה שלי למדה כשהיא למדה באוניברסיטה בכל מקצוע שהוא.

<תהל שטובר: ועדיין, התפקיד של המורה נשאר והינו חזק הרבה תמיד.

<תהל שטובר: כיוון שהתפקיד של המורה הוא לא להעביר לנו ידע.

<תהל שטובר: להעביר ידע יש לנו עוד דרכים למצוא.

<תהל שטובר: התפקיד של המורה הוא לחנך.

<תהל שטובר: התפקיד של המורה הוא ליצור חברה ישראלית טובה יותר, חברה איכותית יותר, חברה בה כל האזרחים ובני הנוער שעומדים להיות חלק משמעותי בחברה, הם אזרחים מעורבים ותורמים.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

יעקב מרגי: אין ספק לגבי נאום הפתיחה שלך, וזה משמח לראות שהתלמידים באמת יודעים להכיר, להוקיר ולהעריך את המורים שלהם.

יפעת שאשא ביטון: היא נגעה בדיוק בנקודות.

יעקב מרגי: יפה.

יעקב מרגי: השאלה היא באמת ברף המטלות האלה של ציונים וסוגי המדידה שהמערכת דורשת ומציבה, את מרגישה שאנחנו במערכת החינוך מחנכים?

<תהל שטובר: אני מרגישה שזה מתחלק למורים שעובדים לפי הספר והמורים שמגיעים להביע את מה שהם - - -

יעקב מרגי: מהנשמה.

יעקב מרגי: אני שמח על התשובה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף, בבקשה.

עבדאללה אבו מערוף: בוקר טוב לכולם.

עבדאללה אבו מערוף: כבוד יושב הראש, זה יום מבורך.

עבדאללה אבו מערוף: אני מברך את המורים ובקיצור אני מצטרף לדבריה של תהל.

עבדאללה אבו מערוף: וכן, המורה מדבר באופן כללי ומעמד המורה, אבל אי אפשר שלא לדבר על הרבה היבטים.

עבדאללה אבו מערוף: זה לא מקצוע.

עבדאללה אבו מערוף: זה מסר, זה שליחות לחברה תרבותית, חינוכית ממדרגה ראשונה.

עבדאללה אבו מערוף: חברה בלי זה לא יכולה להתקיים.

עבדאללה אבו מערוף: זה אפילו יותר חשוב לפעמים מהרופא וכל אחד ואחד ממרכיבי החברה שחייבים להיות.

עבדאללה אבו מערוף: לא במקרה אנחנו - - - מציינים את חמשת המ' שישנם, שכל החברה צריכה לדגול בהם, והלוואי שאפשר יהיה לקיים אותם בכלל.

<קריאה: ז'בוטינסקי.

עבדאללה אבו מערוף: אני גדלתי עליהם עוד לפני ז'בוטינסקי, עם כל הכבוד.

יעקב מרגי: אני התאפקתי.

עבדאללה אבו מערוף: לכן היום הזה הוא יום מבורך ואני מברך את כולם, אבל אני ציפיתי וסליחה על הביקורת, קודם כל הלכתי לחדר שם וראיתי שהחדר ריק וציפיתי שהוא יהיה מלא.

יפעת שאשא ביטון: הוא יהיה בשדולה מלא.

יפעת שאשא ביטון: צפויים להגיע כ-120 מורים.

עבדאללה אבו מערוף: זה גם טוב, אני מברך.

עבדאללה אבו מערוף: זה טוב.

עבדאללה אבו מערוף: שנית - - -

יעקב מרגי: עבדאללה, האם היית פעם מורה?

עבדאללה אבו מערוף: אני לא הייתי מורה.

יעקב מרגי: לא היית מורה, אבל עשית מעשה של מורה.

יעקב מרגי: הוא בא לכיתה ויש מאחרים ובמי הוא נוזף?

יעקב מרגי: באלה שנמצאים בכיתה.

עבדאללה אבו מערוף: דרך אגב, במקצוע שלי אני גם לימדתי תלמידים בפקולטה לרפואה.

יעקב מרגי: כולנו בצומת מסוים מורים.

עבדאללה אבו מערוף: גם לימדתי רפואה, גם לימדתי את השפה הרוסית.

עבדאללה אבו מערוף: עניין מקצוע המורה מוכר לי.

עבדאללה אבו מערוף: אני רוצה להיות קצת ביקורתי, לא רק אופטימי, אלא קצת ביקורתי.

עבדאללה אבו מערוף: אם אנחנו נסתכל על המעמד ועל המורה כשליחות, אני זוכר את עצמי ובטח גם יושב הראש זוכר, כשהיינו תלמידים, לא היינו רק מכבדים וזה לא היה עניין של פחד, זה היה כבוד.

יעקב מרגי: אני אומר לכם בכנות, אני הייתי רואה את המורה, הוא היה חוצה את הרחוב שלי בדרכו לבית שלו, אני הייתי רואה אותו במדרכה מצד שמאל, מרוב בושה הייתי עובר לצד השני.

עבדאללה אבו מערוף: זה בדיוק מה שרציתי להגיד.

יעקב מרגי: אני אומר לכם.

יעקב מרגי: תקשיבו, ידעתי שזה לחיוב.

יעקב מרגי: מתוך כבוד, לא מורא.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, לפעמים אני הולך לבית הספר של הילד שלי, ותהל, את זה כדאי שתקלו את המלאכה.

יעקב מרגי: לפעמים אני מובך בשביל המורה.

יעקב מרגי: צריך למצוא היום את המקום הנכון.

יעקב מרגי: את הקו, למתוח את הקו במקום הנכון.

יעקב מרגי: אני לא יודע אם בתקופה שלי זה היה האופטימום.

יעקב מרגי: בדרך כלל אדם נוטה להתרפק על העבר, אני לא מנתח את זה, אבל צריך למתוח את זה בקו הנכון, במקום הנכון.

יעקב מרגי: בבקשה.

עבדאללה אבו מערוף: ולכן אם מדברים על מעמד, זה צריך להיות בשני הכיוונים.

עבדאללה אבו מערוף: מה שאומרים בשיח, גם המורה כמהות.

עבדאללה אבו מערוף: למשל מורה שנכנס לכיתה עם פלאפון, לדוגמא.

עבדאללה אבו מערוף: סליחה, זה דוגמאות מעטות, אבל יש לא מעט לצערי הרבה.

עבדאללה אבו מערוף: או מעשן בחצר בית הספר.

עבדאללה אבו מערוף: או בשיעור חינוך המורה לא יודע מה לעשות.

עבדאללה אבו מערוף: יש מקרים כאלה, לצערי הרב לא בודדים.

עבדאללה אבו מערוף: סליחה שאני ביקורתי כאן, אבל אני אומר שאני בעד מה שאמרה תהל ושהיום הזה מבורך.

עבדאללה אבו מערוף: לעניין ימי העיון ומבחינה סוציאלית, אולי צריך לחשוב על דרכים מבחינה פסיכולוגית-סוציאלית מה חסר למורים.

עבדאללה אבו מערוף: איזה כלים לתת להם, שהמעמד שלהם אכן יתחזק.

עבדאללה אבו מערוף: אני מנצל את היום הזה, אולי כאן לא המקום, אבל בכל זאת אני מנצל את ההזדמנות הזאת.

עבדאללה אבו מערוף: אנחנו נמצאים בוועדת החינוך, נמצאים כאן משרד החינוך, וזה חייב להיות מובן.

עבדאללה אבו מערוף: אני חושב שכאזרח וגם כמורה, והאנשים הם אזרחים, שצריך לחשוב בכלל על מערכת החינוך בישראל, בכלל על מה מתרחש.

עבדאללה אבו מערוף: אם באמת נמשיך ככה שלוש חטיבות או לא, אולי מספיק שתי חטיבות.

עבדאללה אבו מערוף: מישהו חשב על זה פעם?

עבדאללה אבו מערוף: והדבר האחרון, יש מוזמנים, אז אני מדבר עכשיו בכלל.

עבדאללה אבו מערוף: כחברה כללית – ערבית-יהודית, יהודית-ערבית, אני לא מדבר עכשיו מבחינה חינוכית וערכים של החברה, אני לא מפריד, אבל מוזמנים רק שלושה אנשים.

עבדאללה אבו מערוף: מנהל בית ספר, מישהו מהעמותה – מוחמד יונס, ועוד מישהי.

עבדאללה אבו מערוף: אני לא רואה אף אחד כאן.

עבדאללה אבו מערוף: יכול להיות שהם הסיבה, אבל אם היו מזמינים יותר, אולי היו יותר.

יפעת שאשא ביטון: לא חברים, זו ועדה מקצועית.

יפעת שאשא ביטון: תעשו הבחנה.

יעקב מרגי: ההערה שלך במקום, אבל בגלל שיש לך חוסר ידיעה בתהליך העבודה של הוועדה בכנסת, יש רשימת תפוצה גדולה מאד, ששם הם מככבים באחוזים - - -

עבדאללה אבו מערוף: אז בסדר.

יעקב מרגי: מי שנרשם פה אלה הם אנשים שאישרו את הגעתם.

עבדאללה אבו מערוף: בסדר גמור.

עבדאללה אבו מערוף: זהו.

יעקב מרגי: יפה.

יעקב מרגי: עכשיו אני רוצה לתת את זכות הדיבור לאסף, שהוא חלק מהמארגנים של היום הזה.

יעקב מרגי: בקצרה, תן לנו את נקודת המבט שלך, לפני שנעביר את רשות הדיבור למשרד החינוך.

יעקב מרגי: לפני אסף.

יעקב מרגי: אני רוצה שהדוברים הבאים יתייחסו קצת, כשהם מדברים על מעמד המורה, נכון, כל מה שדובר נכון וחשוב, אבל גם לגבי הצד של הכשרת המורה, עיצוב דמותו של המורה אם זה במסלולי ההכשרה שלו, במסלולי ההשתלמויות שלו.

יעקב מרגי: הכל.

יעקב מרגי: אמרתי, העצמת מעמדו של המורה זו לא פעולה אחת, זה שילוב מערכות, שילוב ידיים של הרבה הרבה גורמים במערכת הזאת.

יעקב מרגי: בבקשה, אסף.

<אסף קפלן: תודה רבה, שלום לכולם.

<אסף קפלן: חג שמח.

<אסף קפלן: באמת החג הוא חג - - -

יעקב מרגי: אסף, אתה לא אומר לנו מאיפה אתה ומה אתה עושה?

<אסף קפלן: רציתי להתחיל בלאחל חג שמח.

<אסף קפלן: קוראים לי אסף קפלן, אני מרכז השנה את היוזמה של יום המורה, את הפן של להפיץ את זה בקרב הרשויות, בתי הספר.

<אסף קפלן: במקור אני בפתח תקווה, אם זו השאלה.

יעקב מרגי: ומה אתה עושה?

<אסף קפלן: אני מתעסק ביוזמה.

<אסף קפלן: יש יוזמה פרטית של אנשים שבאמת - - -

יעקב מרגי: ומה אתה רוצה להיות כשתהיה גדול?

<אסף קפלן: וואו, זו שאלה גדולה.

<אסף קפלן: עשייה ציבורית, את זה אני יודע להגיד.

יעקב מרגי: לא מורה?

<אסף קפלן: לא יודע עוד.

<אסף קפלן: זה עוד מוקדם לי להגיד.

<אסף קפלן: מהצד שלנו אני יכול לספר שמצופות חגיגות בעשרות רשויות.

<אסף קפלן: אני כל היום מקבל טלפונים והודעות מאנשים עם תמונות באמת מרגשות ומשמחות.

<אסף קפלן: חגיגות במכללות להוראה הולכים להיות, מועצת התלמידים הארצית משתתפת איתנו, לוקחת איתנו חלק.

<אסף קפלן: באמת כל ארגון רלבנטי והיום זה גם פה בכנסת, בשדולה וגם פה בוועדה.

<אסף קפלן: אני לא מומחה לחינוך ואני לא יודע יותר פה מהנוכחים האחרים, אני רק יודע להגיד שבחודשים האחרונים דיברתי עם מאות אנשי חינוך מכל רחבי הארץ, מכל המגזרים, הדתות, העדות, הכל, ויש אנשים מעולים במערכת הזאת.

<אסף קפלן: יש המון המון אנשים טובים, המון אנשים ראויים, אנשים שבאו מהסיבות הנכונות שעושים את זה יום יום, את המלאכה הזאת שבעיני היא מאד מאד לא פשוטה, אבל הם עושים את זה בלב שלב וברצון להצליח.

<אסף קפלן: בעיני הדבר הנכון לעשות זה לתת להם את הסביבה הנכונה והראויה כדי שהם יעשו את זה.

<אסף קפלן: זאת אומרת בעיני המפתח למעמד המורה הוא סביבה תומכת וראויה וזה מההכשרות, מהשלב הכי ראשוני של ההכשרה ועד התנאים שבהם הם מגיעים לכיתה, המבנה של הכיתה, כמות האנשים, האמצעים שבהם הם מגיעים לכיתה ואיתם הם מלמדים, ההתאמה של זה לדור הנוכחי ויכולת הקשר והזמינות שלו כשהוא לא עם הסלולר צמוד אליו, וכהנה וכהנה.

<אסף קפלן: כמו שאמרתי, אני לא מומחה וזה לא מתפקידי להגיד, אבל בעיני זה הדגש שצריך לשים על החינוך.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: פרופסור זמירה מברך, בבקשה.

יעקב מרגי: תציגי את עצמך, רקורד.

יעקב מרגי: יש לך מה לומר בנושא.

<זמירה מברך: כן, בוקר טוב.

<זמירה מברך: פרופסור זמירה מברך, אני עכשיו הנשיאה של מכללת דוד ילין, עם ניסיון מאד עשיר במערכת החינוך.

<זמירה מברך: הייתי סגנית הרקטור בבר אילן, דיקנית של מדעי החברה בבר אילן, מדענית ראשית במשרד החינוך.

יעקב מרגי: אנחנו נסתפק בזה.

<זמירה מברך: וכו' וכו'.

<זמירה מברך: אני בהחלט רוצה להצטרף לקודמים, לדברים שאמרה תהל ואחרים אמרו.

<זמירה מברך: אם אנחנו במכללת דוד ילין עשינו סקר בקרב הציבור, במדגם מייצג של הציבור, לא בקרב המורים, על איך הם תופסים את המורים והנתונים מאד דומים לנתונים שמיכל כאן אמרה.

<זמירה מברך: כל אחד, לא יודעת אם כל אחד, אבל רוב הציבור, הרוב המוחלט של המשתתפים אמר שהיה לו מורה לחיים, שהתפקיד של המורה הוא מאד מאד חשוב, כל המילים המאד גדולות והמאד מפרגנות למורים.

<זמירה מברך: מבחינה זו עשינו את הסקר הזה באופן בלתי תלוי ואני לא ראיתי את הסקר של מיכל קודם.

<זמירה מברך: אני מניחה שגם לא ראיתם את הסקר שלנו, והתוצאות הן מאד מאד דומות.

<מיכל בלר: זה טיבם של מדגמים מייצגים.

<זמירה מברך: כן, כן, נכון.

<זמירה מברך: סימן שזה בסדר.

<זמירה מברך: אני רציתי להביא עוד שני מחקרים אחרים שעשיתי עם ד"ר ניצה משכית ממכללת גורדון בחיפה, אחד על רגשות מורים.

<זמירה מברך: שאלנו את המורים, כשאתה חושב על עצמך כמורה, כשאת חושבת על עצמך כמורה – מה את מרגישה?

<זמירה מברך: אני שמחה, אני מאותגרת, אני מרגישה אחריות וכו' וכו', וגם כמובן שאלות שליליות – אני מתוסכלת.

<זמירה מברך: רגשות חיוביים ורגשות שליליים, והתברר באמת שלרוב המוחלט של המורים יש רגשות חיוביים כלפי ההוראה.

<זמירה מברך: כמובן שיש כאלה שיש להם רגשות שליליים.

<זמירה מברך: אנחנו מדברים על 130,000 מורים בישראל, אז לא יעלה על הדעת שהכל יהיה נפלא.

<זמירה מברך: יש כאן איזו שהיא התפלגות של רגשות, אבל מה שעוד יותר מעניין, וזה עדיין לא פורסם, עשינו גם השוואה - וכל הזמן מדברים פה על הפרופסיה - בין רגשות של מורים לרגשות של עורכי דין.

<זמירה מברך: כשאני חושב על עצמי כעורך דין אני שמח, אני מרגיש אחריות, אני מרגיש מחויבות, אני מרגיש מאותגר, וכמובן גם רגשות שלישיים.

<זמירה מברך: ומתברר - עכשיו לכל היושבים כאן - שהרגשות של המורים הרבה יותר חיוביים, הם הרבה יותר מרגישים אחריות, הם הרבה יותר מרגישים מחויבות, הם הרבה יותר מרגישים שהם תורמים לחברה בהשוואה לעורכי דין.

<זמירה מברך: זה ממצה מאד מאד מעניין, שאני חושבת שצריך להיות דגל לרגלינו.

<זמירה מברך: עוד מילה אחת, או בעצם עוד שתי מילים.

<זמירה מברך: יושב הראש ביקש שנדבר קצת על הכשרת מורים, אז אני אדבר גם על הכשרת מורים ואני אתייחס גם לדברים שחברי הכנסת אמרו.

יעקב מרגי: אני רוצה שתסכמי.

<זמירה מברך: כן, שני משפטים.

<זמירה מברך: מילה אחת לגבי ארגון המורים, הסתדרות המורים, סליחה.

יעקב מרגי: כמעט עלית על מוקש, אבל לא משנה.

<זמירה מברך: כן, אני יודעת.

<זמירה מברך: הסתדרות המורים, ואני זורקת לכם כפפה להרמה.

<זמירה מברך: יכול להיות שה - - - הזאת, והעובדה שכל הזמן אתם אומרים מעמד המורה הוא כל כך נמוך, והכל - - - מורה, וחבל שלא כתבתי כאן את הציטטות של הדברים שהתחלתי לדבר ויושב הראש אמר, ואולי גם דברים אחרים.

<זמירה מברך: יכול להיות שזאת נבואה שמגשימה את עצמה בציבור.

<זמירה מברך: ותהל אמרה דברים נפלאים.

<זמירה מברך: אם הציבור היה הולך בכיוון הזה וחושב, והציבור הולך בכיוון הזה וחושב, והייתם הולכים בכיוון החיובי, מחשבה חיובית - - -

יעקב מרגי: פרופסור זמירה מברך, תודה.

יעקב מרגי: גברתי, תודה רבה.

יעקב מרגי: אני יודע שארגוני עובדים הם יותר קופצים וקריאות ביניים, אך לא כאן.

יעקב מרגי: במיוחד לא בוועדת כנסת.

<זמירה מברך: אני רוצה לומר עוד משפט אחד לגבי הכשרת מורים.

יעקב מרגי: אחרון, בבקשה.

<זמירה מברך: חברת הכנסת אמרה לגבי הכשרת מורים, לגבי הכשרת המורים הערבים ולגבי הכשרת המורים בכלל, ערכים.

<זמירה מברך: אנחנו במכללת דוד ילין מדגישים מאד מאד את הפן של הרב תרבותיות, איך חיים בחברה שיש בה קונפליקטים, מה אנחנו עושים עם הרב תרבותיות.

<זמירה מברך: יש לנו על זה - - -

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: זה לא הדיון.

<זמירה מברך: לא רק על ארגז הכלים - - -

יעקב מרגי: תודה, תודה.

חנין זועבי: תדברי עם הסטודנטים שלך.

<זמירה מברך: אני מדברת איתם המון.

<זמירה מברך: כל יום.

יעקב מרגי: תודה.

חנין זועבי: תקשיבי למשוב שלהם.

יעקב מרגי: חנין, תודה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת מסעוד גנאים, בבקשה.

מסעוד גנאים: תודה רבה, אדוני יושב הראש.

מסעוד גנאים: תחילה אני מברך על כל היום הזה לציון המורה, מעמד המורה וחיזוקו.

מסעוד גנאים: אני מורה.

מסעוד גנאים: הייתי מורה להיסטוריה.

יפעת שאשא ביטון: כולנו מורים בסוף.

מסעוד גנאים: כן, הייתי מורה, אבל בחלום שלי לא ציפיתי שאהיה חבר כנסת.

מסעוד גנאים: כאשר הייתי בבית ספר יסודי היו מביאים את השאלה הזאת – מה אתה רוצה להיות כשתהיה גדול.

מסעוד גנאים: אני כתבתי שאני רוצה להיות מורה.

מסעוד גנאים: לא יותר מזה.

יעקב מרגי: השאלה אם היום היו שואלים אותך כשהיית קטן מה אתה רוצה להיות כשתהיה גדול, מה היית עונה?

מסעוד גנאים: מורה.

מסעוד גנאים: האמת שעדיין המורה עודנו - - -

יעקב מרגי: אני שמח.

מסעוד גנאים: האמת.

מסעוד גנאים: אתה יודע, יש את ההרגשה הזאת, שאפילו אם אתה כותב משהו או אומר משהו, אומרים לך אתה היית מורה.

מסעוד גנאים: זה הטון.

מסעוד גנאים: זו הכתיבה.

מסעוד גנאים: זה הרוח של מורה.

מסעוד גנאים: אז המסע שלי להיות מורה הוא מסעו של כל מורה ערבי אולי, במיוחד היום.

מסעוד גנאים: עד שהפכתי למורה קבוע, עם התוספות, והתוספות זה ההשתלמויות שעשיתי, שהם היו מוסיפים בשנת 2007, 2006, 2005.

מסעוד גנאים: הייתי מורה בבית ספר תיכון.

מסעוד גנאים: עד שהם מוסיפים לשכר שלך איזה 10%-20%, לא יודע כמה – עד שעשיתי את כל זה – לכנסת.

מסעוד גנאים: לא נהנתי מכל ההשתלמויות האלה.

מסעוד גנאים: אז הכוונה שלי בהתחלה - - -

עבדאללה אבו מערוף: לא אתה לא נהנית, התלמידים לא נהנו.

מסעוד גנאים: אני מאד מתחבר למה שאמרה תהל.

מסעוד גנאים: האמת, המורה המצליח הוא המורה הלא רגיל, הלא שגרתי.

יעקב מרגי: מורה של החיים.

יעקב מרגי: מורה לחיים.

מסעוד גנאים: איך להיות מחוץ לטקסט, לספר.

מסעוד גנאים: הוא צריך לעורר את תשומת לב התלמידים, ובמיוחד כמורה להיסטוריה.

יפעת שאשא ביטון: צריך שתהיה לו תשוקה למקצוע.

יפעת שאשא ביטון: תגיד את זה.

מסעוד גנאים: כן, זהו.

מסעוד גנאים: שמעורר את התשוקה הזאת.

מסעוד גנאים: אומרים המורה הוא שמעורר את ההשראה בתלמידים שלו, לא רק זה שמסביר או שמדגים.

חנין זועבי: שהוא מודל לתלמידים.

מסעוד גנאים: כן, כן, הוא גם מודל לתלמידים שלו.

מסעוד גנאים: לצערי הרב, בימים האלה במשרד החינוך, המורה הטוב הוא המורה שמביא את ההישגים, משום שהוא המורה הטוב בפני המנהל שלו והמנהל טוב בפני המפקח שלו והמפקח בפני המנהל.

מסעוד גנאים: הוא שמביא את ההישגים, הציונים היותר גבוהים, אם זה בבגרות אם זה בדברים אחרים.

מסעוד גנאים: לצערי הרב זה מפריע לעבודתו, למשימה החשובה של המורה, שזה החינוך, שזה לחנך לערכים.

מסעוד גנאים: כי בסוף אנחנו לא רוצים שהאוניברסיטאות שלנו, בתי הספר, רק יהיו להם בוגרים שהם פקידים, שרוצים להיות רק פקידים.

מסעוד גנאים: לא.

מסעוד גנאים: אנחנו רוצים לבנות את הבן אדם, להכין אותו לחיים, לכל החיים.

מסעוד גנאים: אז בגלל זה, אני לא יודע מי אמר שהחינוך הוא כל מה שנשאר בנו, כאשר אנחנו שוכחים כל מה שלמדנו.

מסעוד גנאים: משום שבסוף מה שאנחנו לומדים אנחנו שוכחים, אבל הערכים, את הדברים שאמר המורה, אנחנו לא נשכח.

מסעוד גנאים: וזה חשוב מאד.

מסעוד גנאים: בקשר למורים הערבים, כדי שהמורה יהיה באמת מחנך לדוגמא, הוא צריך להיות עם עמוד שדרה.

מסעוד גנאים: הוא צריך להיות עם כבוד.

מסעוד גנאים: כבוד וגם שהוא יהיה דוגמא ויראה את העבודה שלו לפני השכר.

מסעוד גנאים: יש שליחות.

<קריאה: זה לא רק לגבי המורים הערבים.

מסעוד גנאים: לכולם.

יעקב מרגי: רבותי, אני רוצה לקצר.

מסעוד גנאים: זה לכולם.

מסעוד גנאים: משפט אחרון, מאחר שאני אהיה גם בשדולה ויש לנו גם הצעה לסדר במליאה.

מסעוד גנאים: אני חושב שאת הערכים של הכבוד לאחר, ההכרה בייחוד הלאומי והתרבותי שלו וגם לתת לתלמיד את החוויה הזו, משום ש - - - בית הספר, - - - שהיא לבד, שהיא מנותקת מהמציאות, אם זה ילד ערבי, אם זה ילד יהודי.

מסעוד גנאים: כל אחד לפי השייכות הלאומית והתרבותי שלו.

מסעוד גנאים: ילד ערבי, סטודנט ערבי ששייך לעולם ערבי פלסטיני ויש לו תרבות מיוחדת, הוא גם צריך לחוות את זה, ללמוד את זה ולכן בבית הספר הוא צריך לבוא לידי ביטוי בתכניות הלימוד האלה ולזה כוונתי עמוד שדרה למורה הערבי, שילמד את הדברים האלה בחופשיות, ולא כשכולם מפקחים עליו כאילו שהוא מהווה סכנה ביטחונית אם הוא אומר דברים שהם שייכים להיסטוריה של העם שלו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני רוצה לעשות מחווה למורה לחיים שלי.

יעקב מרגי: תרשו לי בנימה אישית ורגשית.

יעקב מרגי: אני יליד שנת 60, אז תעריכו מתי הייתי בכיתה א'.

יעקב מרגי: הייתי בכיתה א' בבית ספר ממלכתי דתי, בית ספר סיני בבאר שבע.

יעקב מרגי: הייתה לנו המורה חיה.

יעקב מרגי: היא הייתה מורה, בעלה היה רופא.

יעקב מרגי: אם הזיכרון שלי לא מטעה אותי, לא היו להם ילדים, אבל המורה חיה הייתה אמא של הילדים.

יעקב מרגי: היינו מגיעים ביום חורף, היא הייתה קולטת תלמיד עם הופעה כלא כל כך מתאימה לעונת השנה, התלמיד היה נעלם לאיזה 40 דקות.

יעקב מרגי: היא הייתה יוצאת איתו בהפסקה לבית שלה, מלבישה אותו.

יעקב מרגי: ואם הילקוט היה ילקוט מרופט, הוא היה חוזר עם ילקוט אחר, ואף אחד לא הרגיש, ואף אחד לא ידע.

יעקב מרגי: זה כך היה.

יעקב מרגי: זו מורה שידעה כל ילד וכל ילדה, אפילו מה קורה אצלו בבית.

יעקב מרגי: היא ידעה להיכנס לנשמה של הילד, לתחושות, ואני מרגיש בנימה אישית שעשיתי לה מחווה.

יעקב מרגי: זהו המורה שלי חיה, בכיתה א'.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: דרך אגב, בשדולה אנחנו נוקיר מורים של חברי כנסת, אז נשמח אם תבוא לציין את זה.

יעקב מרגי: יעל קופל, בבקשה.

יעקב מרגי: תציגי את עצמך.

<יעל קופל: בוקר טוב.

<יעל קופל: שמי יעל קופל, אני מנהלת בית ספר במחוז הצפון הרבה מאד שנים.

<יעל קופל: אני מנהלת בתוך בית החולים בנהרייה, בעקבות חוק שעבר בכנסת שנותן שירותי חינוך לילדים מאושפזים כחוק.

<יעל קופל: אני מאד אוהבת את העבודה שלי ואני מאד מתרגשת להיות פה ולחבר רגע בין השטח לבין האנשים שהם קובעי המדיניות.

<יעל קופל: אני חושבת שיש לזה ערך כמעט כהוראה.

<יעל קופל: אני רואה את ההוראה כעשייה ציבורית.

<יעל קופל: כל מורה שנמצא בתוך הכיתה עושה עשייה ציבורית לטווח ארוך, כרץ למרחקים ארוכים.

יעקב מרגי: יעל, אם כבר הזכרת, תציגי לנו קצת את הדינאמיקה של העבודה בתוך בית החולים, כבית ספר .

<יעל קופל: בשמחה.

<יעל קופל: שירותי החינוך ניתנים לילדים שמאושפזים.

<יעל קופל: בית החולים הוא בית החולים שנותן שירות לגליל המערבי - חברת הכנסת זועבי, לילדים מהמגזר הערבי, הדרוזי.

<יעל קופל: מנהל בית החולים הוא מנהל בית חולים ערבי, ד"ר ברהום.

<יעל קופל: בתוך בית הספר שלי יש לי מורים מהמגזרים השונים.

<יעל קופל: אנחנו נותנים שירות לכל - - -

יעקב מרגי: זה בית ספר קבוע?

<יעל קופל: קבוע בתוך בית החולים.

<יעל קופל: 32 אנשי צוות.

ענת ברקו: כמה תלמידים?

<יעל קופל: כ-120 בממוצע, בהתאם לכמות הילדים המאושפזים, החל מילד דיאליזה, שמגיע 3 פעמים בשבוע, מתחבר למכונת הדיאליזה.

<יעל קופל: ופעם, בעבר הרחוק, בעולם החשוך, היה או נרדם או במקרה הטוב צופה בטלוויזיה, היום במהלך 6 שעות או 5 שעות של דיאליזה, הוא מקבל שירותי חינוך.

<יעל קופל: הוא ניגש לבגרויות.

<יעל קופל: הוא מקבל הוראה.

<יעל קופל: הוא מקבל מתמטיקה, הוא מקבל עולם עשיר של ספורט תוך כדי זה שהוא מחובר למכונת דיאליזה.

<יעל קופל: ילדי אונקולוגיה, ילדי כירורגיה, פסיכיאטריה של ילדים ונוער.

<יעל קופל: חברים, יש לנו ילדים ונוער מגיל 6 ועד גיל 21 במצוקות רגשיות קשות.

<יעל קופל: יש לנו ילדים ונוער בחברה כל כך נאורה, מדהימים, מדהימים, אבל כל כך רגישים וכל כך אבודים בדרכם.

<יעל קופל: ואני אחזור רגע למעמד המורה, ברשותך, כי המורים בבית הספר שלי מרגשים אותי.

<יעל קופל: הם מרגשים אותי ואני הרבה שנים שם.

<יעל קופל: אני מנהלת המון שנים וכל פעם מחדש אני בוחרת לבוא לבית הספר אותו אני מנהלת.

<יעל קופל: כל בוקר.

<יעל קופל: וגם המורים שלי.

<יעל קופל: המורים שלנו.

יעקב מרגי: ואת מרגישה שאין לך כשל במערכת, כפי שהוצג כאן?

<יעל קופל: רגע, רגע, אני מבטיחה להיות עקבית ומדודה.

יעקב מרגי: צריך להסתכל על השעון גם.

<יעל קופל: אנשים מחויבים.

<יעל קופל: אנשים ערכיים.

<יעל קופל: אנשים שעושים את עבודתם באהבה ובעצם זורעים זרע בערכים או בחברה העתידית שלנו.

<יעל קופל: כך אנחנו צריכים לתפוס את התפקיד שלנו בתוך המערכת.

<יעל קופל: מי יהיה המורה של הנכדים שלנו ואיזה מורים יהיו לנכדי נכדים שלנו ואיזו חברה אנחנו רוצים לראות בעוד שנים.

<יעל קופל: אני חייבת לציין במוקד הדברים שלי דילמה, שאני מוצאת אותה כקיימת היום והיא קיימת בכל המגזרים.

<יעל קופל: בין העולים האינדיבידואליסטי, העולם שעוסק בפרט, העולם שעוסק בערכים של תנועה מתמדת, שזה התלמידים שלנו, כולל את יושבת הראש המדהימה של התלמידים שדיברה.

<יעל קופל: היית מאד רהוטה ואת מייצג נעורים שיש להם עתיד ותודה לך.

<יעל קופל: וזה אומר גם מה אנחנו עשינו כמורים, אם את כזאת נפלאה.

<קריאה: וגם ההורים.

<יעל קופל: רגע, אני מגיעה למקום של ההורים ולנושא של המעורבות, וההכשרה ומה שכולכם דיברתם עליו.

<יעל קופל: אני מנסה להיות מאד ממוקדת ולא להיות מוסטת.

<יעל קופל: לעומת חברה שאנחנו מעוניינים שבאג'נדה שלה תהיה פרופסיה ציבורית, תהיה פרופסיה ערכית ותהיה פרופסיה חברתית.

<יעל קופל: קיימת סתירה בילד אין בתוך הדיאלקטיקה הזאת, ואני חושבת שלשם אנחנו צריכים לשאוף.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אין ספק שבדיונים הרבים שאנחנו מקיימים בוועדת החינוך, בסוגית החינוך, בהתלבטויות בחינוך, ויושבות פה נציגות המכללות לחינוך ויושבים פה נציגי משרד החינוך, והמורים שהם פרי של אותן מערכות, ואנחנו תוהים פעם אחר פעם האם אנחנו רק ממשיכים באותה רכבת, או הגיע הזמן לעשות איזה שינוי תפיסתי לגבי כל שיטת החינוך וההוראה בישראל.

יעקב מרגי: אני זורק את זה באוויר, אבל אין ספק שזה נמצא פה.

יעקב מרגי: אנחנו מקיימים מספר דיונים.

יעקב מרגי: קיימנו כבר דיון ראשוני, סבב התייעצויות כזה בוועדה, למרות שאני לא שר החינוך, אבל אנחנו נקדם ונדחוף את זה לאתגר את משרד החינוך עם מנהלי אגפי החינוך ברשויות המקומיות.

יעקב מרגי: כינסנו פה כעשרה מנהלים.

יעקב מרגי: כמו כן אנחנו מתכוננים להושיב פה סביב השולחן עשרה ראשי ועדות חינוך של הכנסת לדורותיהם, מהיום אחורה.

יעקב מרגי: גם לעשות סיעור מוחות ולאחר מכן המנכ"ל של הכנסת, שיצא כבר ופספסתי אותו, נאתגר את יושב ראש הכנסת לסייע בידינו להקים ועדה ציבורית שתשב על המדוכה.

יעקב מרגי: ועדה ציבורית עם אנשי עתירי ניסיון בתחום החינוך ובמערכת החינוך כדי לראות, כי המערכת נמצאת בשוטף.

יעקב מרגי: לפעמים כשאתה בשוטף אתה לא מפנה לך את כל תעצומות הנפש שלך לייצר משהו חדש.

יעקב מרגי: אמרתי את זה כהרהור.

יעקב מרגי: ואני מבקש לשמוע את חברת הכנסת ד"ר ענת ברקו, בבקשה.

ענת ברקו: תודה רבה אדוני יושב הראש.

ענת ברקו: קודם כל זה היה מאד מרגש, הגברת קופל מה שאת אמרת.

ענת ברקו: אני באופן אישי לא ידעתי, וגם שאלתי את חבר הכנסת ד"ר אבו מערוף, לגבי המתכונת של לימוד ילדים בבתי החולים.

ענת ברקו: לא ידעתי שזה משהו כל כך מובנה ואני שמחה לשמוע.

יעקב מרגי: גם לא בבית החולים.

יעקב מרגי: גם אם צריך, המדינה מאפשרת גם אחד לאחד בבתים.

ענת ברקו: את זה ידעתי.

<יעל קופל: אנחנו מדברים על רצף שירותים.

ענת ברקו: זה פשוט מרגש לשמוע את זה וזה דבר מאד חשוב.

ענת ברקו: אני יכולה לספר מהניסיון שלי, קודם כל גם כמרצה בעבר גם באוניברסיטה וגם ביחס שלי למורים לחיים, מורות ומורים לחיים, אני יכולה להגיד שלגבי מורים, הדבר שהכי חשוב בראייה שלי זה סוג של מנהיגות, שהיא סוחפת, שהיא מודל לחיקוי.

ענת ברקו: זה הרעיון מאחורי נחשונים להוראה, שאני יזמתי באופן אישי לפני 5 שנים.

ענת ברקו: לחפש את אותם אנשים שישפיעו - - -

<קריאה: זה פרויקט נהדר.

ענת ברקו: הבאתי את הרעיון כשישבתי באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.

ענת ברקו: הייתי פרופסור אורח ואמרתי לעצמי מה הדבר שיכול לחולל שינוי.

ענת ברקו: אני גם באה ממשפחה שיש בה הרבה מורות ומורים, ואני יכולה לומר שזה גם מאד חשוב מה שאמר חבר הכנסת גנאים.

ענת ברקו: חוט השדרה, היחס המכבד.

ענת ברקו: בעצם לגלות בכל ילד מה מיוחד בו, וגם בילד הכי פרוע של הכיתה, לדעת איפה אני לוחצת על הכפתור הזה שמוציא ממנו עוד רפרטואר של התנהגויות, שאנחנו בדרך כלל לפעמים דוחפים אותם לקצה.

ענת ברקו: יש נושא שאני לא יודעת, ואני מצטערת על האיחור, אבל אם דיברנו עליו, אני לא יודעת אם דובר בו, וזה האינטראקציה בין הורים למורים.

ענת ברקו: האינטראקציה בין הורים למורים לעומת הדור שלנו, היא פשוט בלתי אפשרית.

ענת ברקו: אנחנו רואים את זה דרך אגב גם בצבא.

ענת ברקו: ההורים מתערבים בכל דבר וחלק מהעניין שלנו, גם כהורים, אני מדברת גם כאמא - - -

יעקב מרגי: בדברי הפתיחה שלי.

יעקב מרגי: לא הספקת לשמוע.

ענת ברקו: אנחנו לא יכולים להניח לילדים האלה ולתת להם לריב לבד, להתמודד לבד, לעשות שיעורים לבד, להגיש עבודות לבד.

ענת ברקו: אנחנו כל הזמן נדרשים לעשות את מקצה השיפורים, או שיש מורים שחושבים שההורים מצופים להגיש את העבודות.

ענת ברקו: אני חושבת שזה נושא שצריך לדון בו.

ענת ברקו: לא לאפשר להורים באופן אינטנסיבי להיכנס תרתי משמע לחצר בית הספר לאיים לפעמים על מורים, על מנהלים.

ענת ברקו: לתת לאנשי החינוך לעשות את העבודה, עם גיבוי מההורים.

ענת ברקו: כפי שאתה זוכר, בדור שלנו אם מורה או מורה היו אומרים משהו לילד, הוא קודם כל צודק.

ענת ברקו: זה בכלל לא עניין.

ענת ברקו: אז אני לא אומרת לקחת את זה לקצה הזה, אבל בכל זאת, היה משהו ביחס המכבד שההורים נתנו למורים וגם העבירו את זה כמובן לדור שלנו, שהיה קם כשמורה או מורה נכנסו.

ענת ברקו: היינו קמים ולא היינו קוראים להם בשמות.

ענת ברקו: אף אחד לא היה חבר שלנו מהפלמ"ח.

יעקב מרגי: תודה.

ענת ברקו: והדבר הנוסף שאני רוצה להתייחס אליו, זה הנושא של ידע שהוא כבר לא מונופול של המורים.

ענת ברקו: אנחנו רואים סטודנטים וילדים שהם יודעים יותר טוב מהמורים - - -

יעקב מרגי: אמרה זאת תהל.

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל זה כבר להיכנס לסוגית ההוראה בבית הספר.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מתרחבים.

יפעת שאשא ביטון: אני מתנצלת, אני כן רוצה שנישאר במקום של ההוראה.

ענת ברקו: אני רוצה לסיים עם זה ולומר שגם הפתיחות והתחושה שמורה לא מאוים מזה, שתלמיד או תלמידה יודעים יותר בתחום מסוים, אלא להזמין אותו לחלוק את הידע, לשתף, ללמוד ממנו, זה דבר שפותח בלמידה מכל אחד ואחת.

ענת ברקו: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: לא נפקד מעמדם ומושבם כאן של ור"ה.

יעקב מרגי: יש כאן נציג של ועד ראשי האוניברסיטאות?

יפעת שאשא ביטון: הם יהיו בשדולה.

יעקב מרגי: בסדר, הם הוזמנו ואישרו.

יעקב מרגי: לא נמצאים?

יעקב מרגי: לא רציתי לקפח אותם מול המכללות לחינוך.

יעקב מרגי: ניבה קורן, בבקשה.

<ניבה קורן: שמי ניבה קורן ואני קודם כל נרגשת ומברכת שניתנה לי הזכות להשמיע את קולי.

<ניבה קורן: אני חושבת שאני הכי קרובה לשטח.

<ניבה קורן: אני מורה המון שנים בבית ספר שמונה שנתי ברמת גן.

<ניבה קורן: אני גם סגנית מנהלת בית ספר ואני חשה מדי יום את התחושות וממש את מה שקורה באמת בשטח.

<ניבה קורן: אני הילדה ששאלו אותי מה אני רוצה להיות כשאני אהיה גדולה ואמרתי שאני רוצה להיות מורה.

<ניבה קורן: ואני באמת באה לבית הספר מתוך שליחות ומתוך אהבה למקצוע.

<ניבה קורן: אני חושבת שאנחנו משרד הביטחון של מדינת ישראל ולא משהו אחר.

<ניבה קורן: בהחלט אני מתחברת שאנחנו מחזיקים את אזרחי המחר ואנחנו עושים את מלאכת הקודש, ובנו צריך הכי הרבה להשקיע, כדי שנוכל להישאר במערכת הזאת המון שנים ונוכל לתת את המיטב לתלמידים.

יעקב מרגי: ניבה, אני עוזר לך.

יעקב מרגי: אחרי משרד הביטחון, המשרד הראשון בגודלו בתקציב המדינה זה משרד החינוך.

<ניבה קורן: אז א' אני שמחה.

<ניבה קורן: אני באמת מברכת ואני מרגישה ומתחברת למה שאמרה תהל ואנחנו מרגישים.

<ניבה קורן: מכיוון שאני מבית ספר שמונה שנתי, הרבה פעמים תלמידים שלנו, כשעולים לכיתה ט', חוזרים אלינו ומביעים הערכה מאד גדולה לבית הספר היסודי ועל כוח ההשפעה שלנו על הילדים לטווח הארוך.

<ניבה קורן: אבל אני חייבת להגיד שמתוך קולות השטח אני מרגישה גם מצוקה מאד גדולה.

<ניבה קורן: אלף אני מרגישה שבשנים האחרונות הדור הצעיר שמגיע למערכת החינוך, לא מצליח לשרוד את השנים שאנחנו, הבוגרים במערכת, מחזיקים מעמד.

<ניבה קורן: ואני עובדת המון שנים - - -

יעקב מרגי: אולי בהסכמים דאגנו לוותיקים ולא דאגנו לחדשים.

יעקב מרגי: אולי ברפורמות דאגנו לוותיקים.

יפעת שאשא ביטון: הם באים עם החלום לתוך מציאות מאד מאתגרת.

<ניבה קורן: בערך תוך 5-10 שנים אחוז הפורשים ממערכת החינוך הרבה יותר גדול מהדור שלנו.

יפעת שאשא ביטון: נכון, 14%.

יעקב מרגי: אני שמח שנתתי לך לדבר לפני אייל רם.

יעקב מרגי: נגעת בנקודות.

<ניבה קורן: זה אחד.

<ניבה קורן: דבר שני, אני מתחברת מאד לנושא הזה של הגבולות וזה לא קלישאה.

<ניבה קורן: אני רואה שאין גבולות לגמרי, לא בין הורים למורים - - -

יעקב מרגי: יש נושא שיש בו גבולות?

<ניבה קורן: לא בין הורים לילדים.

<ניבה קורן: בגלל זה אני אומרת, לא בין הורים למורים ואני מרגישה שזה שאין גבולות זה הנתון.

<ניבה קורן: זה לא בסדר, אבל מצד שני גם אין לנו את הכוח ואין לנו את הכלים לשים את הגבולות, כי אנחנו לא יודעים מה מותר ומה אסור.

<ניבה קורן: אני מרגישה שלוקחים אותנו כמובן מאליו.

<ניבה קורן: אנחנו מין כזאת תבנית של 24/7.

<ניבה קורן: לקחו באמת אנשים שהם ראויים והם מנהיגים ויש להם כריזמה והם באים מתוך אהבה למקצוע והם באמת לא באים כי הם עברו לאופק חדש ומרוויחים עכשיו המון כסף ומשתלם להיות מורה.

<ניבה קורן: ודרך אגב, הסיפור של אופק חדש, אנחנו באמת תוגמלנו, אבל בל נשכח שעבור התיקון הזה אנחנו גם - - -

יפעת שאשא ביטון: הוא שנוי במחלוקת.

יעקב מרגי: ניבה, ניבה, אל תפתחי את זה.

יעקב מרגי: תאמיני לי שאני מאופק.

יעקב מרגי: אם את רוצה אני אתן לך נתונים על ימי ההוראה השנתיים לעומת מדינות אחרות.

יעקב מרגי: את רוצה שאני אתן לך נתונים לגבי שעות הוראה?

יעקב מרגי: עזבי.

יעקב מרגי: זה יום חג.

יעקב מרגי: למה לקלקל?

<ניבה קורן: אז בסדר, אלף אני התחלתי - - -

יעקב מרגי: ניבה, התחלת טוב, אל תקלקלי.

<ניבה קורן: לא, אנחנו רוצים להיות ריאליים.

<ניבה קורן: אני אומרת עוד פעם, 130,000 מורים במערכת החינוך, אני בטוחה שבאמת רובם עושים את עבודתם קודש.

<ניבה קורן: אני רואה מורים שנכנסים כל פעם בשער בית הספר ואיכפת להם וחשוב להם, והם באמת 24/7 לטוב ולרע.

<ניבה קורן: אבל עם כל זאת צריך לעזור למורה לא להישחק.

<ניבה קורן: אם רוצים אותנו איכותיים הרבה שנים במערכת, צריכים לתת לנו את הכלים - - -

יעקב מרגי: אוקיי, צודקת.

יעקב מרגי: לכן אחריך ידבר אייל רם, מנהל מינהל עובדי ההוראה, שאני אומר לכם, הוא לקח משימה מאד יומרנית ואנחנו מקווים שהוא יצליח.

יעקב מרגי: ספר לנו אייל עליה.

יפעת שאשא ביטון: הוא כבר מצליח.

יעקב מרגי: בבקשה, אייל.

<אייל רם: תודה ליושב ראש הוועדה, תודה ליפעת על היוזמה של היום הזה ולכל אנשי היוזמה של אסף, ספיר.

יעקב מרגי: סליחה, מי שרוצה להשתתף בדיון ולא נרשם, יכול להירשם או לבוא סביב השולחן וניתן לו אחרי זה את זכות הדיבור.

<אייל רם: תראו, זה מקצוע שאנשים אוהבים להיות פה.

<אייל רם: כל הסקרים מראים לנו את זה וזה מקצוע שיש איזה משהו אבסורד בחברה, כי אנשים אומרים המורים, המורים, וכשאתה שואל את ההורה אם המורה של הבת שלו היא טובה, רוב ההורים אומרים כן, מאד.

<אייל רם: אני חושב שאתה ציינת את זה בתחילת דבריך, שיש איזה שהוא שינוי בתקופה האחרונה, אנחנו עדים לזה.

<אייל רם: במכללות להוראה אני יכול להגיד שיש לנו עלייה של 25% בשנתיים האחרונות בכמות האנשים שפונים להוראה.

<אייל רם: 50% הם מוסבים, אנשים שבאים לקריירה שנייה להיות מורים.

חנין זועבי: אייל, אתה יודע שזה בגלל מחסור בתעסוקה, אתה יודע שזה לא אומר - - -

יפעת שאשא ביטון: לא משנה, אבל בואי ניתן לו להציג ואחר כך נפתח את זה.

יעקב מרגי: חנין, יש סדר בדיון.

יעקב מרגי: בבקשה.

<אייל רם: יש שלל של סיבות.

<אייל רם: בפועל היו יכולים להיות כל מיני דברים בחברה.

<אייל רם: בפועל אנחנו רואים נהירה לעולם החינוך.

חנין זועבי: צריך לדעת למה.

<אייל רם: שנייה.

יעקב מרגי: תני לו, הוא רק התחיל.

<אייל רם: זה נובע מהרבה סיבות, אבל בפועל יש לנו עלייה.

<אייל רם: אין לנו כיום מחסור במורים, מה שמאפשר לנו גם את הדיון שיבוא אחר כך בשדולה.

חנין זועבי: ויש אבטלה של 9,000 מורים ערבים.

חנין זועבי: תזכיר את הכל.

יפעת שאשא ביטון: חנין, בואי ניתן לו ואחר כך נוכל להתייחס.

<אייל רם: יש לנו תכניות ייחודיות, המון תכניות ייחודיות שמביאות את טובי האנשים וממיינות כבר היום ומצליחות להביא ממש את טובי האנשים להוראה.

<אייל רם: המספרים מעודדים.

<אייל רם: צריך להבין, יש 166,000 מורים בישראל.

<אייל רם: המספר הזה גדל כל שנה בצורה דרמטית.

<אייל רם: נגיד השנה יש צמצום מספר הילדים בכיתות א'.

<אייל רם: מקצוע מאד מאד מורכב.

<אייל רם: הוא מורכב, וגם חנין, שנפגשנו, ראית עד כמה הסוגיות מורכבות.

חנין זועבי: אבל אתה לא - - -

יעקב מרגי: חנין, סליחה.

יעקב מרגי: אייל, הכי קל להרחיב.

יעקב מרגי: יש לנו יום ממוקד נושא.

יעקב מרגי: אל תפתח לי תתי דיונים.

יעקב מרגי: תאמר את דבריך לאור האני מאמין שלך ולאור ההתייחסויות שעלו כאן.

חנין זועבי: אני רוצה להגיד - - -

יעקב מרגי: אני אתן לך.

<אייל רם: אני חושב שסוגית מעמד המורה צריכה את השותפות של כל האנשים כולם.

<אייל רם: זה עניין שהוא חברתי גם, עניין תקשורתי, הרבה מעבר גם למה שקורה בכיתה.

<אייל רם: ארבעה דברים בכל זאת קורים וחשוב שנדע.

<אייל רם: רמת האוטונומיה של המורה גדלה משמעותית עם הסיפור של הלמידה המשמעותית.

<אייל רם: עד הבגרות - צריך לרדת לשטח לראות את זה - המורים יכולים ללמד יותר את מה שהם מביאים לשטח וזה קורה בכל העולם וזאת הדרמה הגדולה של השנים הקרובות.

<אייל רם: שנית, הקשר שלנו עם המל"ג-ות"ת, חלק ממעבר המכללות, אנחנו עושים בפעם הראשונה תכנון מורים לחמש שנים קדימה.

<אייל רם: זה לא היה מעולם במדינת ישראל.

<אייל רם: אנחנו עושים את זה השנה, בחצי השנה הקרובה, תכנון מורים קדימה.

<אייל רם: זה יאפשר גם לתקצב בהתאם על פי המקצועות היותר נדרשים והפחות נדרשים וכו'.

<אייל רם: שלישית, נושא הכניסה.

<אייל רם: הנתונים שהוצגו, אני לא יודע מאיפה הם הוצגו, אבל הנתונים נמצאים בירידה.

<אייל רם: כמות הפורשים בשנים הראשונות ירדו מ-36% ל-27%.

<אייל רם: אנחנו אחת המדינות עם אחוזי הפרישה הנמוכים כיום בשנים הראשונות.

<אייל רם: כל מורה רביעי שפורש זה כבר לא דבר נורא.

<אייל רם: זה נשמע אולי, זה דחוק לומר, אבל תחשבו שאנשים נכנסים למקצוע ובשנים הראשונות כל מורה רביעי מחליט לעזוב.

<אייל רם: זה לא נתונים נוראיים.

<אייל רם: זה נכון שהשאלה מי עוזב, ושם ברור לנו לגמרי ששכר מורה מתחיל זה משהו שאנחנו צריכים להיאבק עליו.

<אייל רם: הדבר הנוסף שנאמר פה זה על מסלולי קריירה, ששם אנחנו היום בונים את העולם שמורה לא יבוא ויגיד מה, כל החיים שלי אני אהיה מורה?

<אייל רם: אלא יבוא ויגיד אם אני רק אהיה מורה, כל החיים שלי נפתחים.

<אייל רם: אנחנו מבנים בעצם את מסלולי הקריירה של מורים.

<אייל רם: יש לנו היום 100,000 גמולים שונים שאנחנו מחלקים בתוך המערכת למורים להתפתח בתוך המערכת וגם מחוצה לה.

<אייל רם: והדבר האחרון שכדאי להגיד, שבשנה האחרונה נפתח פורטל עובדי הוראה.

<אייל רם: חלק מהאנשים עוד לא מכירים את זה.

<אייל רם: המורים לא יודעים איפה.

<אייל רם: כל מורה היום יכול בשתי לחיצות לראות גם את תלוש השכר שלו, גם איזה השתלמויות הוא עשה, גם את כל המידע שיש לו, ועל זה אנחנו בונים כיום את מה שקוראים לו אפליקציית המורה, שהוא בעצם יוכל ממש מהפלאפון שלו גם לקבל את כל החומרים והעזרים והדברים.

<אייל רם: ידינו מלאות.

<אייל רם: אנחנו שמחים על שיתוף הפעולה של כולם.

יעקב מרגי: אייל, לגבי מערך ההשתלמויות של המורים, זה של המשרד או של ארגוני המורים?

<אייל רם: אני אסביר.

<אייל רם: כל מורה היום - וברפורמות זה קצת שונה בין הרפורמות השונות - אבל כל מורה מחויב בעצם להמשך לימודים לאורך הקריירה.

<אייל רם: המערך מובנה על ידי מרכזי פסגה.

<אייל רם: יש לנו 60 מרכזי פסגה שפזורים בכל הארץ, שהם מרכזי סגלי הוראה.

<אייל רם: זאת אומרת הם מרכזי מורים שפזורים והם מסייעים למנהלים לפתח את הפיתוח המקצועי של המורה.

<אייל רם: כבר לא מדברים כל כך בשפה של השתלמויות.

<אייל רם: הפיתוח המקצועי הרבה ממנו נמצא בתוך בית הספר כדי ליצור תרבות של מידע - - - וגם הקורסים האלה שאתה מדבר, גם הם נמצאים במרכזי הפסגה, גם במוסדות האקדמאים, גם בארגוני המורים ואנחנו נעזרים גם בסדר גודל של מעל 80 עמותות שמעורבות בזה, כל עוד הן מקבלות את האישור של המוסדות האקדמאיים או של מרכזי הפסגה.

יעקב מרגי: תודה אייל.

יעקב מרגי: אני לא פספסתי את האמירה שלך לגבי מעבר המכללות.

יעקב מרגי: זה לא הולך להיות לכם עסק קל.

יעקב מרגי: זה לא הדיון, אבל אני חושב שלמשרד החינוך צריכה להיות עמדה לשמר לפחות את הגדולות והחזקות.

יעקב מרגי: לא ליצור לנו סוג אחד שהכל יהיה אוניברסיטאות שבולעות את אותן מכללות ומאבדות את הזהות שלהן כמכללות לחינוך.

יעקב מרגי: זה דיון בנפרד.

יפעת שאשא ביטון: זה לא קשור.

יפעת שאשא ביטון: הן לא נבלעות.

יפעת שאשא ביטון: להיפך, זה מעצים אותן.

יעקב מרגי: כן, כן, תשאלי את מנהלי המכללות והם יגידו לך מה החשש שלהם.

יעקב מרגי: 3-4 שנים הם נבלעים באוניברסיטה והופכים להיות מחלקה או אפילו לא פקולטה.

יעקב מרגי: אבל זה לא הדיון.

יפעת שאשא ביטון: אז באחריות המערכת לוודא שזה לא קורה.

יעקב מרגי: זה לא הדיון, אבל אני לא אוהב לפספס דברים.

יעקב מרגי: שמעתי.

יעקב מרגי: כדי שלא תהיה שתיקה כהודאה.

יעקב מרגי: זה עוד נושא לדיון שאני לא הולך להרפות ממנו.

יעקב מרגי: לעומק.

יעקב מרגי: אם זה טוב, אני אדחף, אבל לא בגלל שמאן דה הוא, הייתה לו השקפת עולם והוביל כיוון מסוים.

יעקב מרגי: צריך לבחון את זה נכון.

<אייל רם: זה - - -

יעקב מרגי: סליחה, אייל.

יפעת שאשא ביטון: לא, אתה לא צריך - - -

יעקב מרגי: אני לא רוצה.

יעקב מרגי: כל מהלך שעושים אותו בחיפזון הוא מהלך שגם אם הוא טוב הוא עלול לגרום לנזק.

חנין זועבי: אני רוצה לומר משהו.

יעקב מרגי: אני אתן לך.

יעקב מרגי: תתאפקי.

יעקב מרגי: יש לי סדר דיון.

חנין זועבי: אני רוצה להגיד.

יעקב מרגי: אני אתן לך.

יעקב מרגי: אני נעלתי את הדיון?

יפעת שאשא ביטון: אני מחכה להגיב לדברי הדוברת הראשונה.

יעקב מרגי: חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון ולאחר מכן חבר הכנסת זוהיר בהלול, ואחר כך ניתן לך להתייחס לדברים, כי את בסבב שני.

חנין זועבי: בסדר.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה כבוד יושב הראש.

יפעת שאשא ביטון: בכל זאת, אני רק אומר במשפט ואני אמשיך הלאה, דווקא מתוך סיום דבריך.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהסוגיה של המעבר של המכללות לות"ת הוא חשוב גם מבחינת מעמד המורים במכללות, כי מי שמכיר את זה לעומק יודע שמרצים במכללות להוראה לא מקבלים את אותם תנאים ואת אותן זכויות כמו של מרצים באקדמיה האחרת, זאת אומרת בות"ת, ולכן זו גם סוגיה וכשנכנסים לזה צריך לחשוב לעומק ולהשתחרר קצת מהבטן.

יפעת שאשא ביטון: אז חשוב לומר.

יפעת שאשא ביטון: אני מוכרחה לציין, לאור הדברים ששמעתי, וזה לגמרי מתחבר לכל הנושא שלשמו אנחנו נמצאים פה – קידום מעמד המורה וההוראה.

יפעת שאשא ביטון: וזיהיתי שבכרסום במעמד המורה, אנחנו מתחילים לנקוט בכל מיני תופעות שאנחנו כלבויניקים ואנחנו עושים הרבה תפקידים ופתאום ההפסקה זה נטל וההסעות זה נטל וכו'.

יפעת שאשא ביטון: ואני אומרת, לפני שאנחנו מורים, אנחנו קודם כל אנשי חינוך.

יפעת שאשא ביטון: וכאיש חינוך שנכנס לבית ספר, זה לא מתחיל ונגמר בכיתה שאליה אנחנו נכנסים, אלא גם בכל מה שקורה בהוויה החברתית ובחיים של בית הספר.

יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שפעם זה היה מאד מובן מאליו וככל שנוקפות השנים, בגלל הכרסום במעמד המורה, אז אנחנו מתחילים להרגיל את זה כעול וכנטל, ולא כאחת המשימות שנגזרות מתוקף התפקיד שלנו.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שבמה שמתרחש בהפסקה ובמה שמזמנות לנו הסיטואציות השונות בהסעות לצורך העניין, מבית הספר ואל בית הספר ומה שקורה במערכים הבלתי פורמאליים שבתוך המסגרת הבית ספרית.

יפעת שאשא ביטון: יש הרבה מאד חינוך והרבה מאד דברים שבהם אנחנו דווקא שם משמשים את הדוגמא לתלמידים ויכולים לכנס אותם לעניינים האזרחיים, או לדוגמא האישית האזרחית שאנחנו דיברנו עליה מקודם.

יפעת שאשא ביטון: אז אני חושבת שכחלק מהתהליך שאנחנו נעבור פה, אנחנו אולי נחזיר גם לזה את החיוך ופחות נראה בזה את הנטל.

יפעת שאשא ביטון: הנושא של הפיתוח הפרופסיונאלי, זה חלק מלהפוך את ההוראה לפרופסיה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה לא עול.

יפעת שאשא ביטון: זו זכות גדולה למורה להמשיך ולהתפתח מקצועית בתוך המערכת.

יפעת שאשא ביטון: גם רופאים אגב עושים את זה.

יפעת שאשא ביטון: מה שלמדנו והיה נכון לפני 20 שנה לא נכון להיום ולא היה נכון לעוד 10 שנים.

יפעת שאשא ביטון: ואני חושבת שאם אנחנו משווים את ההוראה לרפואה או לתחומים אחרים, אז גם כאן אנחנו נדרשים כל הזמן לאדפטציות השונות וההתאמה שלנו בעצם להתפתחות.

יפעת שאשא ביטון: וזאת זכות גדולה.

יפעת שאשא ביטון: זה לבוא להשתלמות ולהיות חלק מאיזה שהוא מערך שמתפתח וחושב.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שזה משהו שלא לראות בו את החובה אלא באמת את הזכות.

יפעת שאשא ביטון: לגבי העניין של חופש הביטוי שעלה כאן, אז נכון, אנחנו בסופו של דבר בני אדם ואנחנו רוצים שיתנו לנו אוטונומיה, אבל בואו גם קצת לא נתבלבל.

יפעת שאשא ביטון: מערכת החינוך היא לא שטח הפקר.

יפעת שאשא ביטון: כשאנחנו מגיעים לרופא זה לא משנה לנו עכשיו מה דעתו הפוליטית, משנה לנו לקבל טיפול מקצועי טוב.

יפעת שאשא ביטון: ולכן אני חושבת שאנחנו כמורים, כשאנחנו מגיעים לתוך המערכת, זה לא בדיוק חשוב מה אנחנו חושבים ומה הדעה שלנו על תחומים מסוימים, אבל חשוב שאנחנו נאפשר לילדים להביא את דעתם ואת עמדתם ואת התייחסותם, כל אחד על פי השקפתו הוא.

יפעת שאשא ביטון: ובשביל זה אנחנו נמצאים שם.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שאנחנו כל הזמן נמצאים במקום של האיזון העדין שבין הדברים וחשוב לשים את זה על השולחן.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו רוצים אוטונומיה, אבל גם לדעת בה גבולות.

יפעת שאשא ביטון: ומילה קטנה על השדולה, כי אני מניחה שאחר כך לא יהיה זמן.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מקיימים כאן בשעה 11:00 את השדולה באולם ירושלים, את השדולה לקידום מעמד המורה וההוראה, שלמעשה אני מקימה היום.

יפעת שאשא ביטון: שם אנחנו נדבר על כל הנושא של התפתחות מקצועית והכשרת מורים ונראה איך מתחבר לנו באמת להתאמה למאה ה-21.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו זימנו מורים, חלק מחברי הכנסת זימנו מורים שהם מבקשים להוקיר, אז כבוד יושב הראש הוקיר את מורתו.

יעקב מרגי: קיבלתי הזדמנות.

יפעת שאשא ביטון: ואנחנו בהחלט נעשה את זה.

יפעת שאשא ביטון: אני אומרת באמת, אנחנו ביום חג.

יפעת שאשא ביטון: יש לנו את כל השנה לדבר על הכל.

יפעת שאשא ביטון: יש הרבה על מה לדבר, אבל בואו נעשה יום להתרכז בזה שאנחנו מוקירים את המורים ומוקירים את מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בתיה, מהמועצה להשכלה גבוהה ולאחר מכן חבר הכנסת זוהיר בהלול.

<בתיה הקלמן: תודה רבה.

<בתיה הקלמן: בהמשך לדברים של אייל ממשרד החינוך, שכמובן אנחנו בנושא של הכשרת מורים הולכים עם משרד החינוך יד ביד, אני רק אציין שהליבה של הכשרת המורים בישראל מתבצעת במוסדות להשכלה גבוהה, ב-21 מכללות אקדמאיות לחינוך, מוסדות מוכרים על ידי המועצה להשכלה גבוהה ובאוניברסיטאות.

<בתיה הקלמן: כמו שצוין כאן, ההחלטה שהתקבלה במל"ג השנה היא מעבר כולל של כל הכשרת המורים לות"ת.

<בתיה הקלמן: במל"ג הם כבר נמצאים, השאלה רק התכנון והתקצוב של המערכת הזאת.

<בתיה הקלמן: נקבעה מתווה שבע שנתי שאנחנו מאמינים שבסופו אכן יביא להנעת איכות הכשרת המורים ובעקבות כך גם לאיכות המורים שייצאו מתוך המערכת.

<בתיה הקלמן: צמצום מספר המכללות לחינוך, 21 כמו שמניתי, הוא צורך.

<בתיה הקלמן: הוא כורח המציאות.

<בתיה הקלמן: 21 מכללות היום הן יותר מדי ממה שאפשר כדי לקיים הכשרת מורים איכותית ולשם עינינו נשואות.

<בתיה הקלמן: בהמשך לדברים של חברת הכנסת שאשא-ביטון, שמציינים את הוראת הפרופסיה, המועצה להשכלה גבוהה כבר מזמן הכירה בהוראת הפרופסיה.

<בתיה הקלמן: בשנת 2006 היא קבעה דגל להכשרת מורים במתכונת אקדמאית, שמגדירה את ההוראה כפרופסיה בהחלטה על המתווים המנחים בהכשרה להוראה.

<בתיה הקלמן: ביטלה את הדגם של מורה כולל והחליפה את הדגם בהתמקצעות - - -

יפעת שאשא ביטון: כן, דיברנו על זה.

<בתיה הקלמן: והדברים שלך בהחלט מבטאים גם את השקפת המל"ג בנושא הזה.

<בתיה הקלמן: תודה.

יעקב מרגי: יופי, תודה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת זוהיר בהלול.

זוהיר בהלול: גילוי נאות, אני מורה בעברי.

יפעת שאשא ביטון: חשבתי שאני המורה היחידה בכנסת.

יעקב מרגי: מעניין אותי מי המורה שלך לעברית.

זוהיר בהלול: מורה יהודי לימד אותי בבית הספר, באמת היה מנהל בבית הספר.

זוהיר בהלול: אני למדתי בבית ספר ערבי, אבל המורה שלי היה יהודי.

יפעת שאשא ביטון: דיברנו על זה אגב, ראיתי מה עשית.

יעקב מרגי: רבותי, השעון מאיץ בי ויש לי עוד כמה דוברים.

יעקב מרגי: יש לי עוד מנהלת.

חנין זועבי: אנחנו מסתפקים שתדברו ערבית בסיסית.

חנין זועבי: ערבית ברמת המתחילים, אנחנו נסתפק.

יעקב מרגי: אנחנו מתחילים קורסים בכנסת.

זוהיר בהלול: אז אני באופן כללי אגיד לכם איך אני רואה בית ספר ומורה בעיני רוחי.

זוהיר בהלול: אני רואה בכל כיתה שני מורים.

זוהיר בהלול: אני רואה 20 תלמידים בכל כיתה.

זוהיר בהלול: אני רואה ששני המורים צריכים להיות אחד יהודי ואחד ערבי.

זוהיר בהלול: אני רוצה לראות - - -

יפעת שאשא ביטון: תן לו לחלום.

זוהיר בהלול: אני רוצה לראות בכל בית ספר עברי שהמורה לערבית הוא ערבי ואני רוצה לראות בכל בית ספר ערבי שהמורה לעברית הוא יהודי.

זוהיר בהלול: אני חושב שזו אינטראקציה שיכולה להיות מתאימה, מפרה, מסעירת מוחות.

זוהיר בהלול: היא יכולה להפוך את בית הספר למשהו יותר מעניין, בתנאי שבית הספר לא רק ילמד למען ציונים, אלא גם יחנך.

זוהיר בהלול: ושמעתי את המילה חינוך ארבע פעמים בדבריך, יפעת שאשא-ביטון.

זוהיר בהלול: תקצרי את השם, יפעת.

יפעת שאשא ביטון: יפעת זה מספיק, זה בסדר.

יעקב מרגי: אתה עוד איך שהוא.

יעקב מרגי: אני עם הש' והשֹ' שלי.

זוהיר בהלול: אבל הדבר הכי חמור בעיני, זה לא רק שבית הספר כבר לא מחנך אלא רק מלמד למען ציונים, ודן בן אמוץ אמר החיים זה לא הכל ציונים, ואני לא רוצה לבלבל אתכם.

זוהיר בהלול: אני גם רוצה לראות בבית הספר שמעמדו של המורה לא מכורסם, כמו שאמרתם.

זוהיר בהלול: למה לעזאזל אנחנו כבר 40 שנים, 50 שנים, מדברים על מעמדו הנחות של המורה?

זוהיר בהלול: איך זה יכול להיות שמדינת ישראל לא השכילה להפוך את מעמדו של המורה למעמד יאה לתרומתו של המורה?

זוהיר בהלול: איך יכול להיות של התכניות – תמורה לעוז, ואופק חדש וכל מיני – שרק שיפרו במצלצלין מעטים את משכורתו של המורה, ועדיין מקצוע ההוראה איננו אטרקטיבי.

זוהיר בהלול: הטובים לטיס, הטובים לא להוראה.

זוהיר בהלול: למה?

זוהיר בהלול: איך זה יכול להיות?

זוהיר בהלול: הוראה זה אחד מהנדבכים החשובים למדינה ששוקדת על האיכות של בניה.

זוהיר בהלול: מה זו מדינת ישראל אם לא באמת המוח היהודי הקודח, שהצליח באמת לעשות ניסים ונפלאות?

זוהיר בהלול: ואיך המוח היהודי הזה מפריע כאשר ברקע כישלון קולוסאלי של מערכת החינוך.

זוהיר בהלול: אני לא יודע.

זוהיר בהלול: משהו מסתורי בעניין הזה.

יעקב מרגי: היום מתקיים דיון בוועדה, הדיון השני, על תוצאות המיצ"ב במדינת ישראל, באותה רמה אופטימית.

יעקב מרגי: סיימת?

זוהיר בהלול: אני גם מסכים למלמולים של חברתי, חברת הכנסת חנין זועבי, שמוחה אולי על זה שאני מדבר על המוח היהודי.

זוהיר בהלול: אני גם כמובן רוצה שגם יהיה מוח ערבי קודח.

יעקב מרגי: זה לא סותר.

זוהיר בהלול: זה לא סותר את זה, אבל אין מה לעשות.

זוהיר בהלול: אנחנו רוצים באמת שהתלמיד הערבי גם יגיע לאותה רמה של התלמיד היהודי, כי בסך הכל אתם גם צריכים למחות על כך שההשקעה פר תלמיד היא שונה כאשר מדובר בערבי וכאשר מדובר ביהודי.

זוהיר בהלול: הנה תיקנתי את המצב.

יעקב מרגי: תודגה.

יעקב מרגי: עכשיו ניתן לסירין מג'לי, בבקשה.

יעקב מרגי: תציגי את עצמך, אבל ממש בקצרה, כי אנחנו לקראת סיום.

<סירין מג'לי-כנאנה: שלום לכם.

<סירין מג'לי-כנאנה: שמי סירין מג'לי-כנאנה, אני מנהלת כבר שנה שישית בית ספר בנצרת.

<סירין מג'לי-כנאנה: אני מאד מתחברת לכל מה שנאמר פה על ידי אייל וחלק מהדוברים.

<סירין מג'לי-כנאנה: אני מאד גאה לציין שבמשרד החינוך היום יש הרבה תכניות לפיתוח מקצועי של מורים ולהפוך את המקצוע כפרופסיה.

<סירין מג'לי-כנאנה: אין ספק שקיימות לא מעט תכניות שמקדמות גם את המענה הרגשי שצריך לתת לתלמידים וגם את השיפור באיכות ההוראה, אבל שני דברים אני רוצה לנצל את היותי פה כדי להגיד.

<סירין מג'לי-כנאנה: דבר ראשון, שאנחנו השכלנו להבין שחיזוק מעמד המורה מגיע מחיזוק המורה עצמו ואישיותו בהתחלה.

<סירין מג'לי-כנאנה: אצלנו מתקיימים כל התהליכים של הפיתוח המקצועי לפי נושאים שהמורים בחרו להתקדם בהם.

<סירין מג'לי-כנאנה: מצד שני אני רוצה שכל מורה יביא את האני שלו ולא את מה שהמנהל רוצה, וכך באמת עושים.

<סירין מג'לי-כנאנה: בית הספר מצליח אצלנו.

<סירין מג'לי-כנאנה: יש דבר שנקרא Open Campus – בו מורים אפילו מעבירים חוגים לתלמידים, שגם המורה בוחר, גם התלמיד בוחר ויש למידה רב גילאית, ולכאורה הדברים מתקדמים מהמקום הטוב.

<סירין מג'לי-כנאנה: וזה מביא אותי לדבר השני שאני רציתי לציין, שהוא פחות טוב.

<סירין מג'לי-כנאנה: אצלנו כמנהלים, במיוחד במגזר הערבי, יש לנו מוגבלות מאד גדולה בגיוס צוות איכותי בהוראה, אפרופו אתה דיברת פה.

<סירין מג'לי-כנאנה: יש תכניות, יש תקציבים היום.

<סירין מג'לי-כנאנה: אי אפשר לבכות על כך שאין תקציבים ואין כסף, אבל כן אפשר למחות על כך שזה לא מביא לתוצאות שהן מספיק מספקות.

<סירין מג'לי-כנאנה: ואני מבינה מתוך השטח, בתור מנהלת שאני מנהיגה פדגוגית בתוך בית הספר ומדגימת הוראה, ואנחנו בית ספר שמוביל פדגוגיה איכותית.

<סירין מג'לי-כנאנה: אני רואה שהבעיה היא שחלק גדול של המורים שמגיעים מגיעים ממכללות, נגיד סתם דוגמא, מורה לאנגלית שאין לו את היכולת הבסיסית לעמוד מול כיתה ולדבר באנגלית, כי לזה לא הכשירו אותו במכללה שהוא למד.

<סירין מג'לי-כנאנה: ולי בתור מנהלת אין את האפשרות לוותר על המורה הזה, בגלל שיש ניקוד שעל בסיסו הוא מונה להיות מורה בבית הספר שלי.

<סירין מג'לי-כנאנה: אני צריכה לסבול אותו שנה, אולי עוד שנה ועוד שנה, וככה כל פעם יש דורות שנהרסים במקצוע שהוא מלמד.

<סירין מג'לי-כנאנה: באותה מידה גם מורים טובים שמגיעים אלי, אני לא יכולה לשמור אותם בבית הספר, מאותה סיבה שהניקוד שלהם עכשיו השתנה ואי אפשר לשמור אותם.

<סירין מג'לי-כנאנה: כל הסיפור הזה של הניקוד לא מתאים למאה ה-21.

<סירין מג'לי-כנאנה: אני יודעת שבמגזרים אחרים ובמקומות מתוקנים, מנהל רוצה מורה לאנגלית, מביא 4 מורים, מראיין אותם.

<סירין מג'לי-כנאנה: ניתנת לו אפשרות לבחור את המורה שהוא הכי מתאים לאקלים הבית ספרי, לתכניות הפדגוגיות שישנן בבית הספר ולבדוק את היכולת הבסיסית שלו.

<סירין מג'לי-כנאנה: מורה לאנגלית שלא יודע לדבר אנגלית, זה דבר שכיח מאד במגזר הערבי.

יפעת שאשא ביטון: אז אנחנו נדבר בשדולה על הכשרת מורים.

יפעת שאשא ביטון: זה יופי של דוגמא.

יעקב מרגי: תודה.

<סירין מג'לי-כנאנה: אם אני הייתי מנהלת במגזר היהודי, הייתי מתקשרת למפקח, אומרת לו אני צריכה מורה למתמטיקה - - -

יפעת שאשא ביטון: לא, גם שם זה לא כזה פשוט ויש הרבה - - - של המערכת.

יעקב מרגי: סירין, תודה רבה.

<סירין מג'לי-כנאנה: שנייה.

<סירין מג'לי-כנאנה: בתכנית הזו של בתי הספר מובילי פדגוגיה איכותית, אני אתן לך דוגמא.

<סירין מג'לי-כנאנה: בית הספר שלי הוא אחד מבתי הספר שיומן המסע שלהם היה מצטיין.

<סירין מג'לי-כנאנה: זאת אומרת שאנחנו הוכחנו שיש לנו את היכולות.

<סירין מג'לי-כנאנה: אז אני שואלת שאלה פשוטה: אם אני יכולה באמת להשפיע בצורה כל כך חיובית על המצב מבחינת החינוך ומבחינה פדגוגית ומבחינת רכישת שפות ומיומנויות שונות, אז למה לא ניתנת לי אפשרות לגייס צוות הוראה איכותי?

יעקב מרגי: למה לא? אייל, אתה יכול להתייחס לשאלה שלה?

חנין זועבי: וגם להתייחס לדברים שלי.

יעקב מרגי: אז בואו נשמע את חנין.

יעקב מרגי: חנין, בבקשה.

חנין זועבי: אייל, כאשר נפגשתי איתך אני התרשמתי מאדם רציני ואמין.

חנין זועבי: אני לא רוצה לשנות את הדעה שלי.

חנין זועבי: אני חושבת שאתה לא הצגת את הבעיות שהיית אמור היום להציג אותן, ואני רוצה ברשותך יפעת, שגם את תרשמי, בגלל היום שאת עושה היום, יום המורה.

חנין זועבי: הטובים לא לטיס הולכים.

חנין זועבי: אצלנו הטובים הולכים למורים.

חנין זועבי: 52% מהנשים הערביות שעובדות, הן מורות.

חנין זועבי: למרות זאת, מה שסירין אמרה זה נכון.

חנין זועבי: יש מורים עם טעויות כתב לא רק באנגלית, טעויות כתיב בשפת האם שלהם.

חנין זועבי: אז איך זה?

חנין זועבי: אני רוצה שאתה תבחן את השאלה הזאת, איך זה שיש שלוש מכללות בערבית, את תנאי הסף הן לא כל כך מקיימות.

חנין זועבי: יש חריגה בתנאי הסף.

חנין זועבי: אין ביקורת על הכניסה למכללות.

חנין זועבי: אין ביקורת וכל אחד נכנס.

יפעת שאשא ביטון: חנין, את צודקת.

יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק הדיון לשדולה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו הולכים - - -

חנין זועבי: אני רוצה שאייל, שהיה אמור להציג את זה ולהגיד מה אתם יכולים לעזור בוועדת חינוך ולא להציג את - - -

יעקב מרגי: חנין, תודה.

יעקב מרגי: הצגת את הדברים.

חנין זועבי: לא, לא, עוד שלושה משפטים.

חנין זועבי: אוטונומיה של מורים – אני מבקשת ממך, אייל, לעשות שולחן פתוח עם מורים ולהציג את השאלה האם יש למכללות הערביות אסטרטגיה איך להכשיר את המורה הערבי למציאות המורכבת שלנו, של מה היא השליחות.

חנין זועבי: האם יש ראייה אסטרטגית של המכללות, האם יש באמת אוטונומיה למורה בתוך המכללות?

חנין זועבי: אתה לא אחראי על בתי ספר, אבל זה גם ליפעת וגם ליושב ראש – האם יש אוטונומיה בכלל למורים?

חנין זועבי: האם חופש הדיבור, חופש ההבעה, חופש הביטוי – הם - - -

יעקב מרגי: את מחזירה אותנו לתחילת הדיון.

יעקב מרגי: דיברנו על זה בפתיחה.

חנין זועבי: בקשה אחרונה לאייל.

חנין זועבי: בעניין בעיית המעבר מתחום אחריות של ועדת החינוך לתחום האחריות של המכללות, יש לדון על זה עם צוות של מומחים ערבים.

חנין זועבי: תשמע גם את החוקרים הערבים, שקצת אין להם תמיכה ממשרד החינוך.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אייל, התייחסות קצרה ואנחנו ניגשים לסיכום.

<אייל רם: אני יכול כעיקרון לדבר פה ימים שלמים על הבעיות והצרות שיש לי על השולחן.

<אייל רם: ניסיתי באמת לספר במעמד החגיגי כמה מהדברים שאני חושב - - -

יעקב מרגי: אבל ממש בקצרה.

<אייל רם: גם הפרופיל של המועמדים גם במכללות הערביות עולה.

<אייל רם: יש לנו עודף הכשרה בחברה הערבית.

<אייל רם: המשמעות של צמצום עודף ההכשרה הזאת - - -

מסעוד גנאים: יש אבטלה.

<אייל רם: הצמצום של עודף ההכשרה הזאת, ה- - - שלו היא ירידה בכמות המשכילים בחברה הערבית כרגע.

חנין זועבי: מבחינה כמותית.

<אייל רם: רגע.

<אייל רם: לכן המעבר לות"ת, איחוד המכללות, הוא חלק מהפתרון הרחב לייצר גם, כדי לצמצם את כמות המוכשרים להוראה, בלי לפגוע בכמות המשכילים הערבים.

<אייל רם: שיטת הניקוד, אני גם לא מת עליה, אבל היא נובעת מתוך המקום שלאור העודף שיש בהכשרה, רוב המנהלים בישראל לא עומדים בלחץ הערבים בישראל, לא עמדו במשך שנים בלחץ - - -

חנין זועבי: אבל הדברים השתנו.

<אייל רם: בלחץ הפוליטי.

יעקב מרגי: אני לא רוצה להגיד לך כמה - - -

<אייל רם: ב-200 בג"צים שאנחנו - - -

יעקב מרגי: לכן אני מצדיע לך על הכנות לגבי הבעיה - - -

<אייל רם: אני גם מבין שזה משהו - - -

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אייל.

<אייל רם: רק לסגור את הנושא.

<אייל רם: ולכן היא נוצרה.

<אייל רם: אנחנו עושים שיפורים ליצירת מקום של היבטים איכותיים.

<אייל רם: כבר בשנה הבאה הסטאז'רים יעברו תהליכי עיון שיכנסו לתוך שיטת הלימוד.

יעקב מרגי: תמשיכו בשדולה.

יעקב מרגי: אנחנו לא נמצה את זה.

יעקב מרגי: אחרון הדוברים לפני הסיכום, חבר הכנסת עודד פורר, בבקשה.

עודד פורר: בוקר טוב.

עודד פורר: ראשית כמובן ברכות על ארגון היום הזה.

עודד פורר: אני חושב שהוא מאד מאד חשוב.

עודד פורר: אני דווקא הייתי רוצה לדבר על הפער המרכזי שקיים היום בין המורים לתלמידים, כי כולם תמיד דיברו על שכר המורים, אבל כשמדברים על מעמד המורה, הוא מורכב מעוד נושאים.

עודד פורר: בזמנו היה פרויקט של מחשב נייד לכל ילד, אבל היום יש איזה שהוא פרויקט שהוא רץ, חצי וולונטרי, חצי בתמיכת משרד החינוך, של מחשב נייד לכל מורה.

עודד פורר: אני חושב שזה אחד הפרויקטים החשובים כדי לגשר על הפער היום.

עודד פורר: בעבר המורה היה מקורה הידע בכיתה ומקור הסמכות ותמיד כשהוא היה אומר משהו, זה היה כמו קבלת תורה מסיני.

עודד פורר: היום זה כבר לא כך.

עודד פורר: תלמידים מהר מאד יודעים להיכנס ולבדוק את עצמם בתוך האינטרנט.

עודד פורר: הכישורים האלה למורים, חלקם גם מורים ותיקים, חשוב שיינתנו, והעובדה הזו לצערי, משרד החינוך עדיין לא תומך מספיק בפרויקט הזה.

עודד פורר: הוא תומך רק בהדרכה.

עודד פורר: יש מקום לתקשב את כל בתי הספר לא ברמה שלתלמידים יהיו מחשבים, אלא שלמורה יהיה מחשב ואת היכולת ואת הידע להתמודד עם כל התלמידים שמכירים את זה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: דברי סיכום.

יעקב מרגי: תם ולא נשלם, קודם כל, זה הסיכום.

יעקב מרגי: הוועדה מברכת על ציון יום קידום ההוראה ומעמד המורה בכנסת, ביזמת חברת הכנסת יפעת שאשא-ביטון ועוד מחכה לכם יום עמוס וגדוש בתכנים.

יעקב מרגי: הוועדה מברכת את כלל המורים על עבודתם המסורה.

יעקב מרגי: אין תחליף למקצוע ההוראה ותרומת המורה שלא בא רק להעביר ידע אלא להעביר מסרים, ערכים ולבנות חברה תקינה.

יעקב מרגי: הוועדה מברכת על קיום רפורמות אופק חדש ועוז לתמורה, שהעלו את שכר המורים.

יעקב מרגי: הוועדה מצפה להעלאה נוספת של שכר המורים, בעיקר לשם העלאת יוקרת מקצוע ההוראה.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת לכל הגורמים להכיר במקצוע ההוראה כפרופסיה ולתת לה את כל הכלים הנדרשים, כולל שכר, מסלול של התפתחות מקצועית, גיבוי והעצמה.

יעקב מרגי: הוועדה מתכוונת להקים ועדה ציבורית שתורכב מאנשי חינוך עתירי ניסיון וידע, שיתוו תכנית רחבה וארוכת טווח לחינוך העתידי הרצוי במדינת ישראל.

יעקב מרגי: תודה רבה לכולם.