ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 86, 2015-11-25 09:30

יעקב מרגי: בוקר טוב.

יעקב מרגי: היום, י"ג בכסלו התשע"ו, 25 בנובמבר 2015.

יעקב מרגי: הנושא שעל סדר היום הוא הגנה על ילדים מפני אלימות במסגרות חינוכיות של המציעים חברי הכנסת איציק שמולי, מירב בן ארי, עיסאווי פריג', עבדאללה אבו מערוף, אורן אסף חזן וקארין אלהרר.

יעקב מרגי: חברת הכנסת קארין אלהרר מנהלת כרגע דיון בוועדה לביקורת המדינה ונבצר ממנה להגיע לדיון שלי וממני נבצר להשתתף בדיון שלה בהיותי חבר הוועדה לביקורת המדינה, אבל כפי שאומרים אצלנו בבית הכנסת, אף על פי שאינה כאן, כבודה כאן.

יעקב מרגי: רבותיי, לפני שאני אעביר את רשות הדיבור לחברי הכנסת המציעים, אני חייב לומר שאמרתי קודם לחבר הכנסת איציק שמולי שכנראה רוצים לקלקל אותי.

יעקב מרגי: אני לא מחברי הכנסת המתלהמים ולא מאלה שיוצאים בכותרות בומבסטיות, אבל אנחנו הפכנו להיות לחברה אלימה.

יעקב מרגי: לא צריך לחקור את זה ושלא יספרו לנו שבגלל המצב הביטחוני אנחנו כנראה יותר מדי.

יעקב מרגי: היום אנשי ציבור, לאו דווקא חברי כנסת, הם אמורים על הדיבור, תפקידם כמעט מרכזי לומר את מה שהם חושבים וכל פעם הם מסתכלים ימינה לראות מה יאמרו ומה יגידו וכך אנחנו בתוך החברה ואפילו ילדים כבר חוששים להביע את דעתם שמא יקבלו איזו הערה עוקצנית או חרם או נידוי בחברה.

יעקב מרגי: זה לא בא לנו משום מקום אלא זה בא מדבר אחד.

יעקב מרגי: מערכת החינוך חייבת להיות יותר ערכית, המשפחה חייבת להיות יותר ערכית וגם ההורים, סגנון הדיבור של ההורים משפיע ומקרין.

יעקב מרגי: זאת עבודה רב מערכתית של כולנו, של נבחרי הציבור, של מערכות החינוך, של התקשורת הישראלית, של המדיה הישראלית.

יעקב מרגי: אתמול ציינו בכנסת את יום האלימות נגד נשים.

יעקב מרגי: האווירה סביבנו היא אלימה, אלימה, אלימה.

יעקב מרגי: היה הקמפיין הזה שחברת הכנסת מירב בן ארי הריצה ואפילו אותי, הדוס, גייסה אותי להצטלם יחד עם חברי כנסת שהריצו על הפנים שלהם את הטוקבקים האלימים ואת ההסתה האלימה.

יעקב מרגי: חברת הכנסת תמר זנדברג כמעט יכולה לחבר ספר רק מהטוקבקים המאיימים שהיא קיבלה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת איציק שמולי, בבקשה.

איציק שמולי: תודה רבה אדוני היושב ראש.

איציק שמולי: ראשית, אני רוצה להודות לך ולוועדה על הבנת הדחיפות, כהרגלכם, שבבעיה ושיבוץ דיון מהיר בסדר יומה של הוועדה.

איציק שמולי: אני רוצה גם להודות לחברי הכנסת שהצטרפו אלי להצעה הזאת, למירב בן ארי, לעיסאווי פריג', לעבדאללה אבו מערוף, לאורן חזן ולקארין אלהרר וכמובן לחברי הכנסת הנוכחים שהגיעו לדיון.

איציק שמולי: אני רוצה להתחיל באמירה שהיא מקדימה כדי שהדיון לא ילך למקומות לא נכונים.

איציק שמולי: רוב אנשי החינוך, לרבות המורים, הסייעות, המחנכים, הגננות, הם אנשי חינוך טובים, מסורים, מעולים שאוהבים את העבודה שלהם ועושים את עבודתם נאמנה.

איציק שמולי: אני מאמין ש-99,9 אחוזים מאנשי החינוך במדינת ישראל הם כאלה.

איציק שמולי: אבל הבעיה הזאת היא אמנם בעיה שנוגעת באחוז מאוד קטן ממי שנמצא בתוך מוסדות החינוך, ואני מזכיר לכם שאנחנו מדברים על מוסדות החינוך בחברה של היצורים שהם הכי חסרי ישע בתוך החברה שלנו ואלה הפעוטות והילדים הקטנים.

איציק שמולי: אנחנו מדברים בעיקר על גילי אפס עד שש שחווים אלימות בתוך הגנים ובתוך הפעוטונים.

יעקב מרגי: באחת הישיבות הראשונות אמרתי גיל אפס עד שלוש ותיקנו אותי וזאת שתיקנה אותי נמצאת לימיני.

מירב בן ארי: לידה עד שש.

חיים ילין: השאלה אם הנתונים שיש לנו כאן הם מלידה עד גיל שש או מגיל גן עד שש.

איציק שמולי: אנחנו מדברים על ילדים בגילי לידה עד שש שחווים אלימות נוראית במקום שאמור להיות הבטוח ביותר.

איציק שמולי: אדוני היושב ראש, אני רוצה להגיד גם תודה למרכז המחקר והמידע של הכנסת שפעל באופן מהיר.

יעקב מרגי: הוא ייתן סקירה אחרי חברי הכנסת.

איציק שמולי: אם כן, אני לא אכנס לנתונים אלא אני רק אפנה את האצבע לשלושה דברים מרכזיים.

איציק שמולי: האחד, שימו לב בנתונים שנמצאים לנגד עיניכם, יש שיא בשנת 2014-2015 במספר התיקים שנפתחו בגין אלימות כלפי ילדים - ילדים, זה נשמע משהו אמורפי – כלפי פעוטות מגילי לידה.

איציק שמולי: לעומת זאת שימו לב למספר נמוך מאוד, אולי שפל חסר תקדים, בהגשת כתבי האישום.

איציק שמולי: זאת בעיה מספר אחת.

איציק שמולי: הבעיה השנייה.

איציק שמולי: שימו לב בעמוד 2 של הדוח ותראו שכמעט 88 אחוזים מהתיקים שנפתחו בגין אלימות, נסגרים מחוסר ראיות.

איציק שמולי: 28 תיקים מתוך 32 וזה מעלה שאלה שאני יודע שהיא שאלה טעונה אבל צריך לשאול אותה בקול רם.

איציק שמולי: אני אומר לכם שאני מסתובב עם כאב הבטן הזה כבר שלושה שבועות, האם להניח את הצעת החוק הזאת או לא להניח אותה.

איציק שמולי: אם יש בעיה לפרקליטות – ותכף נשמע ממנה מה יש לה לומר בעניין הזה – בגיבוש תשתית ראייתית, יכול להיות שאנחנו צריכים להגביר את אמצעי הפיקוח בתוך הגנים, לרבות הצבת מצלמות.

איציק שמולי: אני אומר לכם שאני מודע היטב לפגיעה.

איציק שמולי: תפסיקי לנדנד לי בראש.

איציק שמולי: יש לי הפרעות קשב וריכוז.

איציק שמולי: אני מבין שהסתדרות המורים שאני בדרך כלל בעמדתה, לא מסכימה אתי.

איציק שמולי: בסדר.

<לילי פוקמונסקי: יש דברים שצריך להגיד.

איציק שמולי: בסדר, אז תדברי בתורך.

איציק שמולי: אל תעשי לי את התנועות האלה, עם כל הכבוד.

יעקב מרגי: תוכלי להגיב בהמשך.

איציק שמולי: הדבר הראשון זאת שאלה שבעיקר מופנית לממשלה, לפרקליטות, גם למשטרה, האם אתם סבורים שלנוכח העובדה שכמעט 88 אחוזים מהתיקים נסגרים מחוסר ראיות, יש צורך בהצבה של מצלמות?

איציק שמולי: אגב, אנחנו הלכנו ובדקנו, אדוני היושב ראש, עוד משהו והוא בכמה מהתיקים האלו מדובר באנשים שנפתח נגדם פעם שנייה ופעם שלישית ואתה לא מאמין.

איציק שמולי: יש שמונה אנשים בתוך כל הנתונים שנפתח נגדם תיק בפעם השנייה.

איציק שמולי: זאת אומרת שהייתה פעם אחת תלונה, כנראה שהיה סיפור של חוסר ראיות, ואחרי כמה חודשים הגיעה תלונה נוספת.

איציק שמולי: יש אפילו מקרה של אדם שנפתחו נגדו תיקים שלוש פעמים.

איציק שמולי: השאלה השלישית שצריכה להישאל כאן.

איציק שמולי: יש נתון שלשמחתי הוא נמוך, אבל כשלעצמו הוא מקומם, של עילה לסגירת תיק מחוסר עניין לציבור.

איציק שמולי: אני רוצה לשאול מישהו מהנוכחים כאן שיסביר לי באילו נסיבות כאשר נפתח תיק של התעללות כנגד קטינים, מתקיימת עילה של חוסר עניין לציבור.

איציק שמולי: לסיכום אדוני היושב ראש אני חושב שהשאלה האמיתית שצריכה להישאל כאן - ואנחנו מזכירים השבוע אדוני לא רק את יום אלימות נגד נשים אלא גם את יום זכויות הילד - האם מוסדות החינוך של הפעוטות במדינת ישראל הם בטוחים?

איציק שמולי: אני חושב שהתשובה היא כן אבל התשובה הזאת היא לא גורפת.

איציק שמולי: רק בשבועות האחרונות היה מקרה באשקלון, היה מקרה באילת, וזה גל כזה שעולה.

איציק שמולי: אנחנו צריכים להפסיק לרדוף אחרי הזנב של עצמנו ולטפל בכל מקרה לגופו ולשאול את עצמנו שאלה כללית והיא מה אנחנו עושים כדי להגביר את ההגנה על הילדים בתוך הפעוטונים.

איציק שמולי: אני אומר לך מילה אחרונה ואני מקווה שלא אסתבך בבית.

איציק שמולי: אימא שלי סייעת ותאמין לי, לא שאלתי אותה מה עמדתה לפני הדיון ואני מקווה שהיא לא תכעס.

חיים ילין: היא לא תכעס על הבן אלא תכעס על חבר הכנסת.

איציק שמולי: השאלה הזאת צריכה להישאל.

איציק שמולי: אם אחוז כל כך גבוה מהתיקים נסגר מחוסר ראיות, אולי הגיע הזמן, למרות הפגיעה הקשה בזכות לפרטיות, להציב מצלמות בתוך הגנים.

איציק שמולי: תודה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: חברת הכנסת מירב בן ארי.

מירב בן ארי: תודה אדוני היושב ראש על הדיון החשוב הזה ותודה לחבר הכנסת איציק שמולי שיזם את הבקשה לדיון אליה הצטרפתי גם אני.

מירב בן ארי: ראשית, אני רוצה בשם ועדת החינוך להביע תנחומים למשפחת אלמו על ההתאבדות של מעיין אתמול.

מירב בן ארי: אני חושבת שזה אירוע נוראי.

מירב בן ארי: אני עדיין לא הצלחתי להבין איך בגלל שהאוטובוס ברח בטיול השנתי היא התאבדה.

מירב בן ארי: יש כאן משהו יותר מורכב.

יעקב מרגי: אני קראתי לחקור ולוודא מה המניעים.

יעקב מרגי: לא יתכן.

מירב בן ארי: זה מפתיע.

מירב בן ארי: אני שמחה לשמוע שאדוני היושב ראש חושב שיש לבחון את זה.

מירב בן ארי: אני חושבת שכוועדת חינוך אנחנו בהחלט חייבים גם להתערב וגם להבין איך קורה מצב שבגלל שהאוטובוס ברח לתלמידה היא תלתה את עצמה.

מירב בן ארי: זה נראה לי נורא והיה לי חשוב בשם הוועדה גם להביע תנחומים למשפחה וגם להזכיר את מעיין בדיון.

יעקב מרגי: הוצאנו הודעה.

מירב בן ארי: אפרופו זה שאמרת שאתה לא אומר יותר מגיל אפס עד שש, שמאוד חשוב שחברי כנסת מתייחסים לנושא של האלימות נגד נשים, לחדד שמדובר ביום המאבק באלימות נגד נשים ולא יום של אלימות נגד נשים.

מירב בן ארי: היום הוא יום המאבק.

יעקב מרגי: שיעשו אתנו חסד וינסחו את הכותרות.

מירב בן ארי: כן.

מירב בן ארי: קצרות יותר.

יעקב מרגי: קצרות וקולעות.

מירב בן ארי: יש לנו השבוע גם את יום זכויות הילד וגם את יום המאבק באלימות נגד נשים ובאמת את הנושא הזה של אלימות בגני ילדים.

מירב בן ארי: חבר הכנסת איציק שמולי הציג את הנושא היטב.

מירב בן ארי: יש שני דברים שאני רוצה להבין.

מירב בן ארי: יש דבר שאני לא מצליחה להבין ואולי יאירו את עיני וזה איך אדם שכבר הוגש נגדו כתב אישום, לא הוגש נגדו כתב אישום, נחקר במשטרה, בוא נלך לרמה הכי נמוכה, איך אדם שנחקר במשטרה על אלימות נגד קטינים, האם יש סיכוי שהוא חוזר לעבוד אתם?

מירב בן ארי: עכשיו את מהנהנת ואני רואה את ההנהונים שלך ואני מסכימה אתך.

מירב בן ארי: האם יש סיכוי, כי לפי מה שחברי חבר הכנסת איציק שמולי הציג, הוא בעצם חוזר עוד פעם למסגרת חינוכית.

מירב בן ארי: את זה אני לא מצליחה להבין ואני רוצה לקבל על זה הסבר.

מירב בן ארי: אני יכולה להגיד לכם כעורכת דין לשעבר שהנושא הזה של היעדר עניין לציבור, שאנחנו רואים אותו גם באלימות נגד נשים, הוא נושא שאני לא יודעת באיזו קונסטלציה אנחנו יכולים לעשות את זה, אבל איך אפשר למנוע שבנושא של אלימות נטו נגד נשים או נגד קטינים, או לצורך העניין מה שקורה בגני הילדים, איך אפשר למנוע את החיבור הזה לעניין לציבור כי בטוח שגם אם זה לא מעניין את כל עם ישראל, בטוח שאת המשפחה של אותו קטין ואת המשפחה המורחבת זה כן מעניין.

מירב בן ארי: זה העניין שלהם והם הציבור שאנחנו אמורים לדאוג לו.

יעקב מרגי: במשך שנים זה עולה בכיתות של סטודנטים למשפטים.

יעקב מרגי: לכאורה דין פרוטה כדין מאה.

יעקב מרגי: מה לעניין הציבור ולעבירה?

יעקב מרגי: נעשתה עבירה, צריף לאכוף אותה עד תומה, לבדוק ולחקור.

יעקב מרגי: אני אומר לכם שאני אף פעם לא חייתי טוב עם הסוגיה הזאת של נסגר מחוסר עניין לציבור.

מירב בן ארי: אני הולכת אתך רק בנושאים של אלימות.

יעקב מרגי: השאלה תישאר מהדהדת באוויר כי אנחנו לא ועדת חוקה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת עיסאווי פריג' לא נמצא.

יעקב מרגי: חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף, בבקשה.

עבדאללה אבו מערוף: בוקר טוב לכולם.

עבדאללה אבו מערוף: תודה על הדיון החשוב ביותר לחברה.

עבדאללה אבו מערוף: אני לא אכנס לעניין של המשטרה ולנתונים שבפנינו.

עבדאללה אבו מערוף: אני מודה ליוזם הדיון.

עבדאללה אבו מערוף: כאן מדובר בערכי החברה ומההיבט הזה אני אדבר בצורה הנכונה והמתאימה ביותר.

עבדאללה אבו מערוף: נכון שצריך להתייחס לנתונים ולסטטיסטיקה של המשטרה ולדף שמונח בפנינו, אבל אפילו אם נטפל בזה, לא נטפל בשורש הבעיה.

עבדאללה אבו מערוף: אנחנו חייבים לבדוק מה הסיבות והנסיבות שאכן גנן, גננת, מחנך ומחנכת, יש לה את האומץ לבצע אלימות נגד ילד חסר אונים, בן שנה-שנתיים עד שש, במיוחד שיש הישנות מקרים.

עבדאללה אבו מערוף: אותה גננת או אותה מחנכת חוזרת על המקרים וזה מה שמדאיג יותר.

עבדאללה אבו מערוף: צריך לבדוק כי אולי מדובר במקצועיות, אולי במצב סוציאלי, אולי חוסר מקצועיות של אותו אדם.

עבדאללה אבו מערוף: צריך לבדוק את שורש הנושא.

עבדאללה אבו מערוף: לבדוק את העבר שלו או שלה, ההשכלה שלו או שלה, המקצועיות, המצב הנפשי, אולי היא חוותה אלימות לפני כן.

עבדאללה אבו מערוף: יש הרבה גורמים שאנחנו חייבים למצוא אותם ואפילו אם אלה מקרים בודדים.

עבדאללה אבו מערוף: חייבים לדעת מה הנסיבות.

עבדאללה אבו מערוף: ילד בן שש שחווה אלימות כשהוא בגן הילדים, מה מצבו הנפשי?

עבדאללה אבו מערוף: יכול להיות שזה יהווה גורם ותהיה לו תגובה נגדית כך שגם הוא יהיה אלים.

עבדאללה אבו מערוף: זה גורם מאוד חשוב מבחינה נפשית לילדים.

עבדאללה אבו מערוף: ההורים מפקידים את הילד בבוקר בצורה אמינה בידי המחנכת או הגננת והגננת מתנהגת באלימות.

עבדאללה אבו מערוף: זה דבר שהוא לא מתקבל על הדעת.

עבדאללה אבו מערוף: מדאיג אותי הנושא של חוסר עניין לציבור.

עבדאללה אבו מערוף: אם יש הוכחות, חוסר עניין לציבור?

עבדאללה אבו מערוף: זה פרדוכס.

עבדאללה אבו מערוף: ההורים שלו הם לא ציבור?

עבדאללה אבו מערוף: הם ילכו להפגין בגין האלימות שהופגנה כלפי הילד שלהם?

עבדאללה אבו מערוף: אני חושב שכאן, בהקשר הזה, חוסר עניין לציבור, אין לו מקום.

יעקב מרגי: הרבה הורים כותבים בסטטוסים ואומרים לילד שהוא היהלום שלהם וכשאנחנו מוסרים טבעת יהלום לצורף, אנחנו חושבים עשרים פעם לאיזה צורף למסור אותה שמא יחליפו את היהלום.

יעקב מרגי: עולה הסוגיה היום, כאשר יש כבר את הסייעת השנייה, יש שלושה אנשי צוות בגן, בדרך כלל שלוש, האם לא הגיע הזמן במדינה מתוקנת – ואני שואל בקול ומי שמכיר אותי יודע שאני יודע להרהר בקול ואני מהרהר בקול – וחס ושלום אני לא מטיל דופי בשום סייעת או בשום גננת, אבל האם לא הגיע הזמן להגדיר את מקצוע הסייעת כמקצוע?

יעקב מרגי: האם לא הגיע הזמן לקבוע אמות מידה מי הסייעת, מעבר לקרבה לאיזה עסקן בעירייה, ברשות המקומית.

יעקב מרגי: אני מניח שהשאלה תעלה בהמשך הדיון וניגע בה.

חיים ילין: בוקר טוב.

חיים ילין: אני מאוד שמח על הדיון.

חיים ילין: לא שמח על נושא הדיון אבל שמח שדנים בו כי אנחנו מתמודדים עם אלימות לאורך כמעט כל חיינו.

חיים ילין: אני טוען שהאלימות מתחילה מבית.

חיים ילין: אנחנו לא מבינים עדיין, ואני אומר את זה עת אני מסתכל על מחוז דרום, שהאלימות המלחמתית שכולנו עוברים בדרום ועברנו בצפון, באותם רגעים אנחנו תופסים את עצמנו והאלימות יוצאת לאחר מכן, דווקא כאשר יש הפסקת אש או שתיקה או רגיעה.

חיים ילין: אז הדברים יוצאים החוצה.

חיים ילין: אני לא מתפלא, דרך אגב, לראות עלייה במחוז דרום בכמות התיקים ב-2014-2015 ואני גם יכול להוכיח את זה במחקרים שעשו באוניברסיטת באר-שבע וגם במכללת ספיר.

חיים ילין: המחקרים קושרים באופן ישיר בין האלימות של ילדים כלפי ילדים, של מורים כלפי ילדים, ואני אסביר גם למה בלי להגן על שום דבר אלא בצורה אובייקטיבית.

חיים ילין: מורה או גננת שצריכים להכיל מצב ביטחוני כלפי הילדים שלהם, כלפי הילדים שנמצאים בכיתה, מכילים אותם מאותה תקופה של חודש-חודשיים של אלימות שקיימת בסביבה.

חיים ילין: ברגע שהאלימות הזאת דועכת, באופן אוטומטי הם פורצים כל סכר מבחינה רגשית וזה יוצא כלפי הילדים.

חיים ילין: הצד השני של המפתח.

חיים ילין: תסלחו לי, יש תוכנה ששוויה עשרים מיליארד דולר, קוראים לא ווטסאפ.

חיים ילין: כשאנחנו רואים את ההורים – ואני אומר את זה כראש רשות לשעבר - שהגננת או המטפלת באותו גן או באותו מעון יום לא מוצאת חן בעיניהם, הם מנסים להזיז אותה גם אם היא האישה הטובה ביותר בעולם.

חיים ילין: אז אנחנו מוצאים את עצמנו שבגלל שיש חונטה של הורים שלא רוצים, הם מתחילים למצוא כל מיני תירוצים ואנחנו כרשות צריכים להתמודד עם זה.

יעקב מרגי: חונטה בא לך מדרום אמריקה.

חיים ילין: כן.

חיים ילין: מכל מקום.

חיים ילין: לדעתי הפתרון הוא פתרון חינוכי.

חיים ילין: זאת אומרת, אין פתרון שיכול למנוע.

חיים ילין: מצד שני, אני חושב שדווקא בגלל התקופה הביטחונית שאנחנו עוברים ובגלל שלדעתי, תסלחו לי, אנחנו נראה גל של אלימות בבתי ספר וגם בגני הילדים, אני חושב שהפתרון נמצא במצלמות.

חיים ילין: זאת אומרת, יש פתרון טכני שנמצא במצלמות.

חיים ילין: כמו שבכל גן ובכל מעון יש כפתור מצוקה ואם הגננת מרגישה שמשהו קורה, היא לוחצת על כפתור מצוקה וכך היא מגיעה למוקד של המועצה או של העיר או למוקד הביטחוני שקיים באותה רשות.

חיים ילין: זה הפתרון גם כאן – יהיה גם כפתור ותהיה גם מצלמה.

חיים ילין: במצלמה נוכל להסתכל אנחנו כרשות וכמוקד ואני גם מעריך שזה ינמיך את הלהבות, זאת אומרת, אנשים יתאפקו יותר.

חיים ילין: עדיין זה לא עניין חינוכי.

חיים ילין: זה ירתיע אבל אי אפשר לחנך דרך הרתעה.

חיים ילין: זאת דעתי.

חיים ילין: אני חושב שחינוך הוא לטווח ארוך והוא בכלל תפיסה.

חיים ילין: התפיסה שצריך להחיל אותה, ובכנסת היא לא קיימת, זה שולחן עגול של רווחה וחינוך.

חיים ילין: לטווח ארוך, אם אנחנו נחוקק או אם נכריח כל רשות – אני אומר את זה בגלוי – לפתח שולחן עגול של חינוך ורווחה, כי הרי בסוף הילד הזה שבאמת חטף מהגננת, הוא מטופל על ידי הרווחה בבית שלו עם המשפחה שלו.

יעקב מרגי: ברשות זה לא מתקיים?

חיים ילין: לא בכל רשות זה מתקיים.

חיים ילין: היכן שיש מודעות לשולחן עגול, זה מתקיים.

חיים ילין: היכן שמבינים שהילד והמשפחה הם לא רק חינוך אלא גם רווחה.

חיים ילין: זה בכלל לא חותך מצב סוציו אקונומי.

חיים ילין: אנחנו יכולים לראות את זה בכל מקום.

חיים ילין: עזבו את הסוציו אקונומי.

חיים ילין: אני בכלל לא רוצה להיכנס לזה.

חיים ילין: זאת יכולה להיות משפחה מאוד עשירה שהאבא חטף כשהוא היה ילד קטן ועכשיו הוא מוציא את זה גם על אשתו.

חיים ילין: לכן ההצעה שלי היא טכנית ואומרת כן מצלמה.

חיים ילין: להכריח את כל הרשויות.

חיים ילין: זאת תהיה בעיה תקציבית.

חיים ילין: אני מציע, כמו שעשו את הכפתורים, לעשות את זה דרך המשרד לביטחון פנים ומשרד החינוך.

חיים ילין: זה צריך להיות גם יחד וגם עם משרד הכלכלה, כי יש כאן גם מעונות יום ואת מעונות היום עדיין לא העבירו למשרד החינוך למרות שאני מקווה שיעשו את זה במהרה.

חיים ילין: בנוסף לזה לנסות לקיים לטווח ארוך שולחן עגול בכל הרשויות של רווחה וחינוך.

חיים ילין: אם הייתה ועדה שמדברת על ילדים ברווחה ובחינוך ביחד, הרבה מאוד מהדברים היו נפתרים.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: מרכז המחקר והמידע של הכנסת הכין לנו מסמך מפורט ומתומצת וייתן לנו סקירה.

<אסף וינינגר: תודה רבה אדוני היושב ראש.

<אסף וינינגר: אני אתן כאן סקירה קצרה.

<אסף וינינגר: אני אציג כאן נתונים שהתקבלו מהמשטרה לתיקים שנפתחו בשש שנות הלימודים האחרונות בגין אלימות של בגירים כלפי ילדים בגני ילדים.

<אסף וינינגר: לפני שאני אציג את הנתונים, שתי הבהרות.

<אסף וינינגר: קודם כל, ההגדרה של גני ילדים כוללת גם מעונות ילדים, גם צהרונים, ומדובר הן בגנים פרטיים והן בגנים ציבוריים.

<אסף וינינגר: שנית, הנתונים שאנחנו קיבלנו מהמשטרה לא מאפשרים להבחין בין תיקים בהם החשוד הוא עובד של מוסד החינוך לבין תיקים בהם החשוד הוא לא עובד של מוסד החינוך, למעט מקרים שבתיאור העבירה עצמה מצוין שהיא נעשתה בידי גורם אחראי.

<אסף וינינגר: ראינו שרוב המקרים, רוב העבירות נעשו בידי גורם אחראי.

יעקב מרגי: שזה אחד מהצוות.

<אסף וינינגר: אכן אפשר לומר שברוב המקרים מדובר באנשי צוות.

איציק שמולי: אם כן, אין משמעות לאמירה הראשונה שלך.

יעקב מרגי: המשמעות היא שיכול להיות שבמקרה אחד או שניים נכנסה אימא שנפגעה מזה שמישהו אמר לבן שלה משהו אבל זה לא המקרה.

חיים ילין: הטיעון הוא שאלה אנשים לא מקצועיים.

חיים ילין: כנראה זה מה שאתה אומר.

<אסף וינינגר: רציתי לומר את הדברים כדי לדייק.

יעקב מרגי: ההבהרה שלך מתבקשת ונאמרה.

איציק שמולי: גני ילדים הם לא תחנת רכבת.

איציק שמולי: יש שם עובדים מאוד מאוד ספציפיים.

יעקב מרגי: זה בתשעים אחוזים מהזמן.

יעקב מרגי: אנחנו מכירים את ההוויה בתוך הגנים.

יעקב מרגי: הם נעולים.

יעקב מרגי: רק אנשי הצוות שם.

<אסף וינינגר: אם נסתכל על התרשים הראשון, מהנתונים בתרשים הזה עולה שבכל שנה נפתחים כמה עשרות תיקי חקירה בגין אלימות כלפי ילדים בגני ילדים.

<אסף וינינגר: אין מגמה ברורה של עלייה או ירידה במספר התיקים.

<אסף וינינגר: מה שרואים לרוב זה שיש שנה אחת עם מספר נמוך יותר ואחריה מספר גבוה ואז שוב יש ירידה.

<אסף וינינגר: יש מעין זיגזג.

<אסף וינינגר: בחלק קטן מאותם תיקים הוגש כתב אישום.

<אסף וינינגר: צריך לקחת בחשבון שחלק מהתיקים שנפתחו בארבע השנים האחרונות, במיוחד בשנה האחרונה, טרם נסגרו ולכן יכול להיות שמספר כתבי האישום יהיה בסופו של דבר גבוה יותר.

<אסף וינינגר: כמו שאמרתי, חלק גדול מתיקי החקירה נפתחו בשל עבירות תקיפה של קטין או חסר ישע על ידי גורם אחראי.

<אסף וינינגר: נסתכל על טבלה מספר 2.

<אסף וינינגר: אפשר לראות, כפי שאמר חבר הכנסת שמולי, שהסיבה המרכזית לסגירה של תיקים היא חוסר ראיות.

<אסף וינינגר: סיבה עיקרית נוספת היא היעדר עניין לציבור.

<אסף וינינגר: חלק קטן מהתיקים נסגרו לאחר שהעניין שלהם נדון בבית משפט.

<אסף וינינגר: בנוגע לתיקים הפתוחים, אפשר לראות שמרביתם נמצא עדיין בטיפול של פרקליטות המדינה ומיעוטם בחקירה משטרתית או בהמתנה.

<אסף וינינגר: חבר הכנסת שמולי התייחס גם למקרים חוזרים בהם חשודים מעורבים ביותר מתיק אחד.

<אסף וינינגר: הנתונים האלה לא מופיעים במסמך הזה.

<אסף וינינגר: הם התקבלו אצלנו הבוקר ממשטרת ישראל.

<אסף וינינגר: ראינו מהנתונים האלה שיש שמונה אנשים, שמונה עובדי ציבור – אנחנו מדברים על שש שנים עם 500 חשודים – היו מעורבים בשני תיקים, זאת אומרת, יש להם שני מופעים ועוד אדם אחד היה מעורב בשלושה תיקים.

<אסף וינינגר: בסך הכול מדובר ב-15 תיקי חקירה.

מירב בן ארי: תסביר איך שלושה תיקים עם אדם אחד?

מירב בן ארי: תיק נפתח ונסגר?

איציק שמולי: כן.

איציק שמולי: נפתח – חוסר ראיות, נפתח – חוסר ראיות, נפתח – חוסר ראיות.

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: אולי באמצע היה חוסר עניין לציבור.

<אסף וינינגר: מדובר ב-15 תיקי חקירה.

<אסף וינינגר: עשרה מתוכם נסגרו מסיבה של חוסר ראיות וחמישה מהם עדיין פתוחים ונמצאים בפרקליטות.

יעקב מרגי: תודה רבה.

מירב בן ארי: יש משהו שהסתיים באישום?

יעקב מרגי: עכשיו רשות הדיבור משטרת ישראל.

יעקב מרגי: תאירי את עינינו מעבר למה ששמענו כאן.

מירב בן ארי: מעבר למה שחשוך.

<דפנה רומן: מבחינת נתונים?

יעקב מרגי: נשאלו כאן שאלות לגבי תיקים שנסגרו, תיקים בלי ראיות, תיקים בחקירה.

<דפנה רומן: קודם כל אני רוצה להגיד שהתופעה הזאת היא תופעה שחשוב מאוד לטפל בה במישור הרב מערכתי.

<דפנה רומן: המשטרה, ברגע שהיא מקבלת תלונה, היא מטפלת בה מאוד מאוד מהר ובצורה הכי מקצועית.

<דפנה רומן: אני יכולה להביא כדוגמה את המקרה האחרון שהיה באילת, כאשר ביום חמישי בלילה הגיעה תלונה וביום שישי בבוקר כבר הגיעו שוטרים, ב-6:00 בבוקר, לגננות, עצרו אותן, לקחו אותן לחקירה ולבית משפט.

<דפנה רומן: הן שוחררו בתנאים.

<דפנה רומן: באמת החקירה בעיצומה.

<דפנה רומן: אספו את כל הקלטות.

<דפנה רומן: אנחנו באמת מתייחסים למקרים האלה מאוד מאוד בחומרה ובטיפול המקסימלי.

יעקב מרגי: אמרת קלטות.

יעקב מרגי: יש מקומות שזה מצולם?

<דפנה רומן: במקרה הזה ההורים הצליחו בדרך מסוימת להביא את הקלטות וזה כמובן מאוד מקל מבחינה ראייתית כי ברגע שאין קלטות, הרבה פעמים קשה לבסס את התיק ראייתית כיוון שיש ילד קטן ואולי הורה ששם לב שמשהו לא בסדר אבל לא תמיד קל לבסס ראייתית.

חיים ילין: זה כל כך פשוט.

חיים ילין: כל כך פשוט לשים היום מצלמות.

יעקב מרגי: יש לכם עמדה בנושא המצלמות?

<דפנה רומן: לעניין המצלמות, אני חושבת שזה מצריך חשיבה.

<דפנה רומן: יש לזה יתרונות, יש לזה גם היבטים בעייתיים מסוימים.

<דפנה רומן: לא תמיד אפשר בבתים פרטיים לשים מצלמות כאשר מדובר בילדים עד גיל שלוש.

<דפנה רומן: לא בהכרח תמיד זה יפתור את הבעיה.

<דפנה רומן: אני כן חושבת שצריך לעשות חשיבה בנושא ולראות איך מקדמים אותו גם מבחינת הפיקוח על הגננות וגם מבחינת היכן ומתי ראוי לשים מצלמות.

<דפנה רומן: כל הדברים האלה מצריכים חשיבה מערכתית עם כל הגורמים הרלוונטיים.

<דפנה רומן: מבחינת חוסר עניין לציבור.

<דפנה רומן: אני רוצה לציין שלמשטרה אין סמכות לסגור את התיקים האלה מחוסר עניין לציבור.

<דפנה רומן: כל התיקים האלה עוברים לפרקליטות.

<דפנה רומן: גם מבחינת חוסר ראיות.

<דפנה רומן: התיקים האלה הם תיקים שהמשטרה לא סוגרת אותם.

איציק שמולי: אני רוצה להגיד לך משהו אחד.

איציק שמולי: אם עמדת המשטרה מהוססת לגבי המצלמות ומצד שני את בעצמך אומרת שיש בעיה טבעית שילדים קטינים לא יכולים להגיע לבית משפט ולהעיד, לפעמים הם לא מבינים שהם עוברים התעללות, לנוכח הנתונים הכול כך גבוהים של מספר התיקים שנסגרים מחוסר ראיות, באחריות

איציק שמולי: כם להגיד לנו כמחוקקים מהי הדרך האלטרנטיבית שאתם רואים לנגד עיניכם, אם אתם לא מסכימים לפתרון המצלמות.

<דפנה רומן: לא אמרתי שאני לא מסכימה.

<דפנה רומן: אני אמרתי שזה מצריך חשיבה.

יעקב מרגי: מצריך חשיבה ואנחנו נפתח את החשיבה הזאת.

איציק שמולי: זה מצריך חשיבה כבר הרבה שנים.

<שבתי גרברציק: אתם אלה שמקבלים את ההחלטה בנושא הזה.

איציק שמולי: נכון.

איציק שמולי: אנחנו מקבלים את ההחלטות בהתאם להמלצות של גורמי המקצוע בממשלה.

איציק שמולי: מה שאני אומר, זה דבר מאוד מאוד פשוט.

איציק שמולי: אם עמדתכם היא לא נחרצת ביחס למצלמות, אתם צריכים להציע לנו דרכים אחרות כדי לצמצם את מספר התיקים שנסגרים מחוסר ראיות.

<דפנה רומן: אני חושבת שזה באמת מצריך חשיבה קצת יותר עמוקה ביחד עם כל הגורמים.

<דפנה רומן: זה לא רק לפתחה של המשטרה.

<דפנה רומן: זה גם אבל צריכה להיעשות כאן חשיבה יחד עם הגורמים הנוספים.

יעקב מרגי: אני מבין.

יעקב מרגי: נגעת בסוגיית הגנים הפרטיים.

יעקב מרגי: אם מישהו רוצה לעשות גן פרטי בבית שלו, שיתכבד וישים מצלמה.

יעקב מרגי: מ-8:00 עד 1:00 או עד 3:00, זה כבר לא בית.

יעקב מרגי: זאת נקודה אחת.

יעקב מרגי: לעתים כדי לשמר ערכים וכדי להגן על הציבור, מה לעשות, מקריבים גם את צנעת הפרט.

יעקב מרגי: אדם שהחליט לעבוד בגן ילדים שהוא סגור, אדרבה, לפעמים זה גם לטובתו.

יעקב מרגי: בהרבה מקרים אני מכיר צוות של מעון וצוות של גן בו קרתה תקלה שלא באשמתו והם נאלצו לבלות שעות בחדרי החקירות ולהיות במשך שבועות תחת עננה כבדה עד כדי פיתוח תסביכים נפשיים ובסוף בסוף הובהר שידם לא הייתה בזה.

יעקב מרגי: לכן מצלמה היא לא הדבר רק כלפי צד אחד אלא המצלמה שופכת אור לטובת כל הצדדים.

יעקב מרגי: ברוב המקרים.

יעקב מרגי: ברוכה הבאה גברתי חברת הכנסת קארין אלהרר.

יעקב מרגי: אני מצדיע לך על שהגעת.

יעקב מרגי: אמרתי שהתקזזנו, אני לא באתי לדיון בוועדה שלך ואת לא באת לדיון כאן.

יעקב מרגי: אתמול קיבלתי התנצלות חמה מנציגי מרכז השלטון המקומי, כי נזפתי בה.

יעקב מרגי: אלימות בגני הילדים, למי אני אפנה?

יעקב מרגי: אם אני רוצה להתקין מצלמה, למי אני אפנה?

יעקב מרגי: מי הבעלות?

יעקב מרגי: איפה השלטון המקומי?

יעקב מרגי: לאחר מכן הם כותבים לי מכתבים שהם נפגעו מהנזיפה.

יעקב מרגי: אני אומר לכם שאני הפסקתי להיפגע מפגועים ואני אנזוף בהם כל פעם שהם לא יהיו בדיון ששייך לשלטון המקומי ושלא יבקשו את החסד מחברי הכנסת שיבואו וישיתו עליהם כל מיני מטלות.

יעקב מרגי: אני מבקש מחברי הכנסת, לא יתכן דבר כזה.

יעקב מרגי: רק אתמול הם התנצלו בכנס שדרות.

יעקב מרגי: סוגיה כזו והם לא נמצאים כאן.

יעקב מרגי: אני מעריך – אין לי את המספר – שיש עשרות ורבבות של ילדים בגנים ובמערכות של הגיל הרך והעבודה נעשית היטב.

יעקב מרגי: בסך הכול אנחנו מדברים – זאת כמות, זאת נורה אדומה מהבהבת – על 81 מקרים בשנה, בממוצע.

יעקב מרגי: אני אומר לכם, רבותיי, המצלמה, להערכתי, סטטיסטית, ברוב המקרים יכול להיות שתשפוך אור ולא יהיו תיקים פתוחים והפרקליטות לא תהסס ותשאיר אצלה במגירות חומרים.

יעקב מרגי: למשטרה יהיו כלים כי הצדק צריך שייעשה ולא רק לצד אחד.

יעקב מרגי: יכול להיות שזה אפילו לטובת הצוות המקצועי ונושאי המשרה.

יעקב מרגי: לא כל דבר בא לאיים או להפריע.

יעקב מרגי: אני חושב שצריך לשקול זאת.

יעקב מרגי: אני אומר לך שאנחנו לא נחכה.

חיים ילין: זה מתחבר לזה שמי שיש לו את הכסף ישים את המצלמה כך שכל אחד יבוא ויסתכל בפלאפון ויראה מה קורה בתוך הגן.

קארין אלהרר: אבל זה לא הגיוני שיהיו מצלמות בכל גן.

קארין אלהרר: לאיפה הגענו?

חיים ילין: אבל אין לך ברירה.

חיים ילין: אמרתי, כמו שיש כפתור מצוקה, אין מנוס ממצלמה.

חיים ילין: חברי את המצלמה לכפתור מצוקה.

חיים ילין: אפילו מבחינה ביטחונית.

מירב בן ארי: אני שאלתי שאלה.

מירב בן ארי: אדם שנחקר במשטרה על התעללות בקטינים, איך יכול להיות שיש לו שלושה תיקים?

מירב בן ארי: שאלתי שאלה פשוטה.

יעקב מרגי: מקרה אחד כזה.

מירב בן ארי: מקרה אחד.

קארין אלהרר: זה עדיין לא הוסדר.

יעקב מרגי: עדיין לא הוסדר.

יעקב מרגי: אנחנו דנים בנושא שנים רבות בוועדה לזכויות הילד.

קארין אלהרר: דבר ראשון בואו נסדיר את זה בחקיקה.

מירב בן ארי: תגידי לנו אם זאת אחריות שלנו לחוקק חוק.

קארין אלהרר: יש דברים שההיגיון לא עובד בהם.

יעקב מרגי: אני רוצה להמשיך את הדיון.

מירב בן ארי: רגע.

מירב בן ארי: את יכולה להסביר לי איך זה קורה בפעם השלישית?

יעקב מרגי: אין לה הסבר.

איציק שמולי: ההסבר הוא מאוד פשוט.

איציק שמולי: הפרקליטות פעם אחת אומרת חוסר עניין לציבור, פעם שנייה אומרת חוסר ראיות ופעם שלישית אומרת חקירה.

איציק שמולי: נגמר הסיפור.

יעקב מרגי: אין חקיקה.

יעקב מרגי: אני רוצה לחזור לסדר הדיון ולקיים דיון מסודר.

יעקב מרגי: בהיעדר חקיקה, אתה לא יכול לצפות ואין גם נוהל, ונציגי השלטון המקומי לא כאן.

יעקב מרגי: לכן אתה לא יכול לצפות ממישהו שיגידו לו שהוא לא יכול לעבוד אצלי.

יעקב מרגי: אם אני חפץ ביקרו והוא עובד אצלי, גם עשרים תלונות לא ידליקו אצלי נורת אזהרה.

יעקב מרגי: כשאני אמרתי שצריך להסדיר את מקצוע הסייעות, אני יודע מה אני אומר.

יעקב מרגי: אני חושב שהגיע הזמן להגדיר את זה כמקצוע.

יעקב מרגי: אני אומר לכם שאני יודע מעברי בשלטון המקומי איך מגייסים ואת מי מקבלים לעבודה כסייעות.

יעקב מרגי: אני יודע איך זה קורה.

יעקב מרגי: כדי לא לעשות עוול לציבור גדול ורחב של הגננות והסייעות ולהכתים אותן, כי בסך הכול הן עושות את עבודתן נאמנה, לגבי המקרים האלה הגיע הזמן לעשות.

יעקב מרגי: אנחנו שולחים את היהלומים שלנו.

יעקב מרגי: זאת לא רק אמירה בפייסבוק או כדי שהחברים שלי יראו שאני מתייחס לילד שלי כאל יהלום.

יעקב מרגי: אם אני מתייחס לילד שלי כאל יהלום, אני לא שם אותו בידי אדם שאני לא סומך עליו.

יעקב מרגי: לכן אני חושב שהגיע הזמן – וזאת קריאה לחברי הכנסת ולא לאנשי המקצוע – לחוקק ולהגדיר את מקצוע הסייעת כמקצוע ושם נקבע אמות מידה, כללים, רמת השכלה ואת מי מקבלים.

קארין אלהרר: ויפה שעה אחת קודם.

יעקב מרגי: ויפה שעה אחת קודם.

יעקב מרגי: מאחר שהתכבדנו בנוכחותה של חברת הכנסת קארין אלהרר והיא אחת המציעות, ניתן לה לומר את דבריה.

קארין אלהרר: אני מתנצלת על האיחור.

קארין אלהרר: אני אומר את הדבר המתבקש ובטח כבר אמרו אותו לפניי.

קארין אלהרר: זה דבר שאי אפשר לעבור עליו לסדר היום.

קארין אלהרר: דרך אגב, אני חושבת, אני בטוחה, שגם מערכת החינוך – עוד לפני שהגענו לדיונים האלה - לא גאה בנתונים האלה שהוצגו כאן.

קארין אלהרר: זה מתחבר להרבה מאוד דברים אחרים.

קארין אלהרר: זה מתחבר לנורמות חברתיות שלפעמים הן מקובלות אפילו שאין מקום לקבל אותן.

קארין אלהרר: ההיגיון אומר שצריך לעשות בדיקות מדוקדקות לפני שמעסיקים מי שזה לא יהיה ואם אין הגיון שעובד, אנחנו נפעיל אותו בחקיקה.

קארין אלהרר: אני באמת חושבת שזה לא עניין של מפלגה כזו או אחרת, זה לא עניין של קואליציה ואופוזיציה.

יעקב מרגי: יש מפלגה את, מפלגת הילדים.

קארין אלהרר: בדיוק.

קארין אלהרר: הילדים הם ילדים של כולנו ולכן אנחנו צריכים לדאוג להם בצורה הטובה ביותר.

קארין אלהרר: דרך אגב, עד היום לא הצלחתי להבין חקירות משטרתיות שנסגרות עקב חוסר עניין לציבור.

קארין אלהרר: אני לא מצליחה להבין את העילה הזאת.

קארין אלהרר: יסביר לי האדם מה זה חוסר עניין לציבור.

קארין אלהרר: בסוף הציבור מאוד מתעניין מקום שבו אדם נחקר ויש חשד לעבירה, ובמיוחד אם יש ראיות לדבר הזה.

קארין אלהרר: חוסר עניין לציבור הוא לא לגיטימי, בטח לא במקרים כאלה.

ענת ברקו: בטח לא כשזה אוסף של חוסר עניין לציבור.

קארין אלהרר: בדיוק.

קארין אלהרר: קל וחומר אוסף של חוסר עניין לציבור.

קארין אלהרר: הדבר היותר נורא.

קארין אלהרר: ילדים עם חסרי ישע, אז להביא אדם לתוך המערכת, אדם שנחקר והיה חוסר עניין לציבור?

קארין אלהרר: תנו לו עבודה אחרת.

יעקב מרגי: עבודה שתעניין את הציבור כי שם יהיו ראיות ויהיה עניין לציבור כי גם שם הוא יעשה שטויות.

חיים ילין: שאלה לגבי הנתונים.

חיים ילין: יש מגזר אחר שאתם חוקרים שמתוך 81 תיקים לגבי ארבעה מהם שהם מהווים חמישה אחוזים אתם מגישים כתבי אישום?

<דפנה רומן: במסמך נכתב שזה לא מספר סופי כי יש עדיין מקרים בפרקליטות ועדיין מעט בחקירה.

איציק שמולי: את יכולה להסתכל בשנים עברו.

איציק שמולי: גם אין במה להתגאות.

חיים ילין: תסתכלי.

חיים ילין: אחד מתוך 54, זה בדיוק חמישה אחוזים.

חיים ילין: שניים מתך 76, זה כמעט אותו הדבר.

חיים ילין: האחוזים הם דומים.

יעקב מרגי: משטרת ישראל, הבנתי.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: משרד החינוך.

יעקב מרגי: תציגי את עצמך ותני לנו את נקודת המבט שלך.

<הילה סגל: נמצאים כאן כמה אנשים מהמשרד.

<הילה סגל: אני מהשירות הפסיכולוגי הייעוצי.

<הילה סגל: אני מנהלת את היחידה לאקלים מיטבי וצמצום אלימות.

<הילה סגל: נמצאת כאן סופי אורטשקנזי מהייעוץ המשפטי של המשרד ויפית איצקוביץ' שהיא ממונה על המשמעת וטוהר המידות במשרד.

<הילה סגל: אני רוצה לומר כמה משפטים מקדימים לפני שנעבור לשאלה איך מתמודדים כי חשוב לנו לומר מילה על המניעה.

<הילה סגל: המשפט הראשון שחשוב לי לומר הוא שאנחנו מבקשים להביע צער עמוק גם על המקרה שתואר כאן של אותה נערה שהתאבדה.

<הילה סגל: אני רוצה להגיד שבכל מקרה כזה מתקיימת ועדת בדיקה בהנחיית המנכ"לית וכמובן גם המקרה הזה ייבדק.

<הילה סגל: אני רוצה לעשות הבחנה.

יעקב מרגי: לפני ההבחנה, יש לי שאלה.

יעקב מרגי: שמעת את הדברים.

<הילה סגל: אני מקווה שאני אוכל לענות לך.

יעקב מרגי: אני מקווה.

יעקב מרגי: אם לא, זה לא אסון.

יעקב מרגי: כל תשובה אמיתית היא תשובה.

יעקב מרגי: בסוף אתם משרד החינוך הוא הריבון, הרגולטור.

יעקב מרגי: סייעות וגננות מתקבלות מכוח חוק החינוך שלנו.

יעקב מרגי: יש לכם הנחיות ספציפיות להעסקת סייעות?

יעקב מרגי: אני רוצה לאפשר לך לצלול לדיון.

יעקב מרגי: תני לי מענה לשאלה שלי.

<הילה סגל: אני לא יודעת להגיד לך.

<הילה סגל: אני גורם של השירות הפסיכולוגי ייעוצי.

<הילה סגל: אני יודעת מה אנחנו עושים עם גננות וסייעות מרגע שהן נכנסו לעבודה.

יעקב מרגי: אני מציע לכם כגורם פסיכולוגי ייעוצי וחינוכי, לאור הדיון הזה, אני קורא לכם לגבש מסמך המלצות.

<הילה סגל: יש מסמך.

יעקב מרגי: רגע.

יעקב מרגי: את לא יודעת איזה מסמך.

יעקב מרגי: אני מדבר על מסמך מקצועי להנהלת המשרד אותו יפיצו וזה יחייב כנוהל.

יעקב מרגי: לחייב רמה מסוימת - עד שיחוקק חוק והמקצוע יוגדר כמקצוע – את מי כן מעסיקים בגני הילדים.

יעקב מרגי: רבותיי, אלה נשמות רכות, חסרי ישע, יהלומים, כל מיני ביטויים.

יעקב מרגי: אנחנו לוקחים את הילד בשנים בהן אנחנו מעצבים אותו.

יעקב מרגי: הוא רך.

יעקב מרגי: לא לחינם קראו לזה הגיל הרך.

חיים ילין: הבעיה היא שזה לא הם.

חיים ילין: זה השלטון המקומי שמגייס את אותן גננות וסייעות.

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: לא נכון.

יעקב מרגי: אני חולק עליך.

יעקב מרגי: היית ראש רשות.

יעקב מרגי: הם הרגולטור.

יעקב מרגי: השלטון המקומי הוא המבצע.

חיים ילין: זה ברור.

<הילה סגל: רשמתי את הסוגיה הזאת.

<סופי אורטשקנזי: אני מהלשכה המשפטית במשרד החינוך.

<סופי אורטשקנזי: לגבי הגדרת התפקיד של סייעת, ברור שהסייעת מועסקת על ידי השלטון המקומי, נעשתה עבודה משותפת, התחלנו לפני כשנתיים, מול השלטון המקומי, משרד הפנים, והצענו הגדרת תפקיד קצת שונה לסייעות.

<סופי אורטשקנזי: רצינו להאחיד את התפקיד שלה.

<סופי אורטשקנזי: גם הצענו דרישות סף קצת אחרות כי האינטרס שלנו הוא כן להעלות את רמת המקצוע.

יעקב מרגי: יצא מסמך?

<סופי אורטשקנזי: יצא מסמך של המשרד למשרד הפנים והם אמורים להוציא מסמך חדש.

יעקב מרגי: הוועדה דורשת לקבל את המסמך שהוצאתם.

יעקב מרגי: תודה.

<סופי אורטשקנזי: בסדר גמור.

<הילה סגל: אני רוצה להגיד שבאמת יש שונות גדולה בין מסגרות שהן מסגרות שמפוקחות על ידי משרד החינוך לבין מסגרות אחרות.

<הילה סגל: אנחנו נאמר מה אנחנו עושים בתוך המסגרות שלנו.

<הילה סגל: לנו יש תכנית מערכתית של פסיכולוגים ויועצים מלווים מוסדות חינוך, בתי ספר וגני ילדים, כאשר מלווים מדי שנה כ-1,100 מוסדות חינוך, והליווי הזה הוא ליווי של חדרי מורים ובין היתר הוא עוסק בדיוק בשאלה הזאת של סמכות ונוכחות.

<הילה סגל: צריך להבין שהרבה מהמקרים הם מקרים שנולדים כתוצאה מקונפליקט, כתוצאה מאיזשהו מתח והשאלה הגדולה היא איזה כלים נותנים למורים.

<הילה סגל: אנחנו מציידים אותם במקרים האלה של איפוק, של שליטה עצמית, של מצבים בהם צריך לקרוא לעזרה, של להשהות את התגובה ולא להגיב מיד ולמעשה התמודדות גם עם ילדים שיש להם בעיות התנהגות כי שוב, הרבה פעמים המורכבות היא מורכבות שבמתח ואנחנו רוצים למענם של הילדים - - -

איציק שמולי: זה לא הוגן מה שאתם עושים.

<הילה סגל: תגיד לי מה לא אמרתי בסדר.

יעקב מרגי: אני אומר לך.

יעקב מרגי: יש לנו גרף, נתון סטטיסטי שמדבר על עבירות כלפי ילדים שרובן הן מצד הצוות.

יעקב מרגי: בהגדרה קראת לזה בעלי אחריות.

איציק שמולי: גורם אחראי.

איציק שמולי: אנחנו מודעים לילדים מוגדרים ומאובחנים, ילדים עם בעיות התנהגותיות, רגשיות וכל ההגדרות.

איציק שמולי: זה לא הדיון.

איציק שמולי: אל תלכי לשם כי זה לא הדיון.

<הילה סגל: לא הובנתי נכון.

יעקב מרגי: אם לא הובנת נכון, ניתן לך את ההזדמנות לתקן.

יעקב מרגי: אנחנו לא רוצים להיכנס לדיון הזה כי זה דיון אחר.

<הילה סגל: אני לא נכנסת אליו.

יעקב מרגי: אנחנו מדברים כרגע על עבירות של אלימות כלפי ילדים חסרי ישע בגן מצד צוות נושא אחריות, תגדירו אותו כפי שאתם רוצים אבל הפועל היוצא הוא שאלה אנשי הצוות.

יעקב מרגי: אנחנו שם.

יעקב מרגי: הגרף מדבר על זה.

יעקב מרגי: אתם כגורם ייעוצי, חינוכי, פסיכולוגי, אחרי שהיו שמונים מקרים כאלה, הילדים האלה מגיעים אליכם?

<הילה סגל: הילדים גם מגיעים אלינו.

<הילה סגל: אתם בעצם לא מעוניינים לדבר על המניעה אלא אתם רוצים לדבר מרגע שקרה כבר מקרה.

יעקב מרגי: לא.

יעקב מרגי: אנחנו רוצים לדבר על המניעה, על המקרה של תקיפה ואלימות של איש צוות כלפי ילד.

יעקב מרגי: לא ילד כלפי ילד.

<הילה סגל: חס וחלילה, אני לא מדברת על המצבים האלה.

<הילה סגל: אני מדברת על זה שאנחנו רוצים לתת למורים כלים וזה חלק מהתפקיד שלנו.

יעקב מרגי: תתמקדי בזה.

יעקב מרגי: בבקשה.

<הילה סגל: כל שנה בכ-1,100 מוסדות חינוך עובדים המדריכים שנמצאים בתוך היחידה עליה אני אחראית וחלק מרכזי בתפקיד שלהם הוא לתת כלים למורים לנהוג באיפוק, להיות במרחב, לזכור שהם המבוגר האחראי.

<הילה סגל: זה בכל מה שקשור לתהליכי המניעה.

<הילה סגל: אני מתנצלת אם לא הובנתי נכון.

איציק שמולי: גם בגילאי אפס עד שלוש?

<הילה סגל: בגילאי אפס עד שלוש הם לא במשרד החינוך.

<הילה סגל: אני מדברת כרגע רק על משרד החינוך.

איציק שמולי: אני יודע מה שאלתי.

<הילה סגל: אני מודה על ההבהרה כי זאת נקודה חשובה.

<הילה סגל: באפריל האחרון יצא חוזר מנכ"ל שלנו בנושא אקלים מיטבי והתמודדות עם התנהגויות אלימות וסיכון ובתוכו יש פרק שלם שמתייחס לנושא.

<הילה סגל: אנחנו עוד אוספים הערות ועוד עושים תיקונים אחרונים כדי לעשות בו שינויים.

<הילה סגל: כן חשוב לי להגיד, בהתייחס להערה שניתנה כאן קודם, שבהרבה מאוד רשויות עובד ויש שולחן עגול של רווחה ושל חינוך, בוודאי ברשויות שעובדות היום בתכנית הלאומית לילדים ולנוער בסיכון.

<הילה סגל: בוודאי שמרגע שקורה מקרה, צוותים חינוכיים ופסיכולוגים ויועצים מלווים את כל המעורבים באירוע, הורים וילדים.

<הילה סגל: זה חלק מהותי בתפקיד אתם שואלים כאן

<הילה סגל: שאלות לגבי טיפול בתיקים ולזה באמת יפית וסופי יוכלו לענות יותר בפירוט.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: נמצא כאן משרד הכלכלה?

<אורית בוגנים: כן.

חיים ילין: אני מייחל ליום בו ישאלו רק אם משרד החינוך כאן.

יעקב מרגי: בקרוב.

חיים ילין: לא בגלל שיש לי משהו נגדך.

חיים ילין: ממש לא.

יעקב מרגי: אני אומר לך שהמסקנה שלנו צריכה להיות, אחרי דיון מעמיק בסוגיה הזאת, כי יש לזה השלכות רוחב.

יעקב מרגי: אם עושים מהלך, צריך לעשות אותו תקין.

קארין אלהרר: אדוני היושב ראש, אי אפשר לנתק ולהגיד שילד עד גיל כזה הוא משהו אחד ומגיל אחר הוא משהו אחר.

יעקב מרגי: לא הובנתי נכון ולכן אני שומר על זכותי להבהיר.

יעקב מרגי: מאחר והוועדה כבר קבעה, למרות שהיה לה שר שהוא מהמפלגה של היושב ראש, היושב ראש קבע שיש להעביר את המעונות לחסות משרד החינוך.

יעקב מרגי: אני אומר שהרי המדינה אלופה לעשות צעד אחד.

חיים ילין: כבר עשר שנים דנים על זה.

יעקב מרגי: אם כבר מעבירים, צריך לעשות עבודת עומק ולראות איך מעבירים, כולל הכשרות והתאמות של משרד החינוך כי זה שהם יהיו תחת מטריית משרד החינוך ונעתיק את אותן שיטות עבודה ואותם תכנים פדגוגיים, לא.

יעקב מרגי: הובנתי נכון?

קארין אלהרר: לגמרי.

יעקב מרגי: גברתי, נושא המעונות הוא דבר אחד ואת שמת לב שחברי הכנסת מתעניינים לדעת מגיל הלידה עד גיל שלוש, שזה תחום מעונות היום.

יעקב מרגי: חלק מהנתונים מדברים גם על הגילים האלה.

יעקב מרגי: אני מבקש לדעת האם סוגיית האלימות מקבלת ביטוי, איך אתם מתמודדים עם זה ומה עשיתם.

<אורית בוגנים: אני מרכזת משפחתונים במשרד הכלכלה.

<אורית בוגנים: יש לנו גם משפחתונים וגם צהרונים.

<אורית בוגנים: בנושא זה יש לנו כמה דברים.

<אורית בוגנים: אם נסתכל קודם כל בשלב של נהלים, מה קורה כאשר יש תופעה, אצלנו זה נקרא דיווח, אז הדיווח הוא רב שלבי.

<אורית בוגנים: אצלנו ההגדרה היא אירוע חריג של חשד ושל חשש.

<אורית בוגנים: אפילו חשד, זה אמור להיות מדווח אלינו למשרד, לפיקוח שלנו.

<אורית בוגנים: יש נוהל מאוד ברור שמופץ לכל הארגונים.

<אורית בוגנים: בכל מעון יום יש מדריכה חינוכית מלווה ובתוך התכניות אותן היא מלווה, היא מטמיעה גם את התכנית של מניעת אלימות והתייחסות.

<אורית בוגנים: חלק מאיכות הטיפול שניתן לילדים וחלק מהגישה, כמובן מדבר על מי הוא מטפל – ואני מדברת על המטפלות – וכמובן המנהלת שאחראית, נמצאת ומפקחת על הנושא.

<אורית בוגנים: הנוהל המאוד ברור הוא שאם יש רק חשד, מיידית השעיה לאותו עובד עד בירור מקיף, עד כל הערכאות, המשטרה, דיווח למשרד הרווחה, פקידת סעד, סיוע והתדיינות יחד עם משרד הרווחה, בדיקה מיידית כאשר מיידית נשלחת מפקחת שלנו עם קבלת דיווח על אירוע כזה או גם דיווח אנונימי.

<אורית בוגנים: יש ממש מנגנון להתמודד עם התופעה.

<אורית בוגנים: חוץ מזה יש לנו גם את התכנית שנכנסת בתוך מעונות היום שקוראים לה לחיות ביחד.

יעקב מרגי: עובד מעון או משפחתון שנתקבלה תלונה לגביו על אלימות.

<אורית בוגנים: מיידית מועבר דיווח.

יעקב מרגי: הוא ימשיך לעבוד?

<אורית בוגנים: מיידית הוא מושעה.

<אורית בוגנים: ההשעיה היא מיידית.

<אורית בוגנים: אם יש חשד לאלימות, מיידית השעיה עד לבירור.

עבדאללה אבו מערוף: אני מבקש התייחסות לשני פקטורים שלא הספקתי להעלות אותם.

עבדאללה אבו מערוף: האם עניין הגיל של הגננת או הסייעת משפיע?

עבדאללה אבו מערוף: מדובר בנשים בגילי שלושים עד ארבעים, או שמשפיע גם העומס בגנים כאשר יש יותר מ-35 ילדים.

עבדאללה אבו מערוף: אלה פקטורים, משהו פסיכולוגי שישפיע על האלימות.

עבדאללה אבו מערוף: צריך להתייחס גם לזה.

יעקב מרגי: משרד החינוך, רציתם להשלים את התשובה.

יעקב מרגי: בבקשה.

<יפית איצקוביץ': אני ממונה על המשמעת וטוהר המידות במשרד החינוך.

<יפית איצקוביץ': האגף שאני ממונה עליו הוקם בתחילת 2013.

<יפית איצקוביץ': אני רוצה לציין שהמדיניות של משרד החינוך היא שכאשר מגיעים דיווחים על תקיפות של ילדים או תלמידים, המדיניות מאוד מחמירה ויש מדיניות של אפס סובלנות כלפי המקרים האלה.

<יפית איצקוביץ': יש חלוקה בין עובדי המשרד שהם עובדי מדינה לבין עובדים שהם עובדי בעלות והם לא מועסקים ישירות על ידי המשרד אבל הם מפוקחים על ידי המשרד.

<יפית איצקוביץ': אנחנו מטפלים גם בהם.

<יפית איצקוביץ': מה שנעשה עת יש אירוע כזה, עת יש דיווח, עת יש חשד לאירוע אלימות, אנחנו מדווחים לפקידת סעד או ישירות למשטרה, תלוי בחומרת האירוע ובראיות שיש לנו.

<יפית איצקוביץ': אם מדווח לפקידת סעד, אנחנו כמובן עוקבים אחרי החלטת פקידת הסעד, האם היא מעבירה תלונה למשטרה.

<יפית איצקוביץ': אני כן רוצה לציין משהו שלא עלה כאן.

<יפית איצקוביץ': הגעת התיק למשטרה תלוי מאוד בהורים של הילד שנפגע ובנכונות שלהם להסכים לחקירה של הילד על ידי חוקר נוער.

<יפית איצקוביץ': הרבה מאוד מהמקרים עליהם מדווחים, ההורים לא מסכימים שתתבצע חקירה במשטרה וזאת אחת הסיבות שתיקים נסגרים, או מחוסר עניין לציבור או מחוסר ראיות.

<יפית איצקוביץ': התלונה מוגשת על ידי המשרד.

יעקב מרגי: בואו נעשה חסד עם המשטרה.

יעקב מרגי: יכול להיות שחוסר עניין לציבור נובע מסירוב ההורים לחקירת הילד?

<יפית איצקוביץ': נכון מאוד.

איציק שמולי: זה רק מגדיל את הצורך במצלמות.

<דפנה רומן: בכל מקרה המשטרה לא סוגרת תיקים.

יעקב מרגי: בסדר.

יעקב מרגי: החסד הוא עם הפרקליטות.

<יפית איצקוביץ': במצבים כאלה אנחנו מבצעים הפרדה וההפרדה, אם זה מורה בבית ספר, היא בין העובד לבין התלמיד שלכאורה נפגע.

<יפית איצקוביץ': אנחנו שוקלים השעיית תקופה בכפוף לשימוע ואנחנו מדווחים לנציבות שירות המדינה, אגף משמעת, שאחראית על כל הנושא הפלילי והמשמעתי של עובדי המדינה ובאמצעותה אנחנו עוקבים אחרי החקירה במשטרה.

יעקב מרגי: זה כאשר מדובר בעובדי משרד החינוך.

<יפית איצקוביץ': נכון.

יעקב מרגי: לגבי עובדי השלטון המקומי, הם היו עסוקים אתמול בטבלת ההטבות.

יעקב מרגי: הם בוועדת הכספים.

יעקב מרגי: שם לא היה מקום לכל ראשי הרשויות שהגיעו.

<יפית איצקוביץ': אדוני היושב ראש, גם כאשר מדובר בסייעת בגן ילדים, אנחנו מצויים בקשר עם המעסיקים של אותה סייעת ואנחנו דורשים מהם לשקול השעיה של הסייעת, לעקוב אחרי התלונה במשטרה ואנחנו עוקבים אחרי ההליכים האלה, גם של עובדי הבעלות וגם של עובדים אחרים שהם לא עובדי המשרד.

יעקב מרגי: שמעת את הבקשה שלי לייעוץ הפסיכולוגי.

יעקב מרגי: כמי שממונה על טוהר המידות, אני חושב שצריכה להיות הנחיה ברורה, לפחות אמירה נחרצת.

יעקב מרגי: עובד לגביו יש חשד סביר, צריך להשעות אותו עד לבירור העניין.

<יפית איצקוביץ': שוב, לפי חוק שירות המדינה (משמעת) המשרד יכול לבצע השעיה דחופה עד שלושים ימים.

<יפית איצקוביץ': אחר כך זאת השעיית נציב.

<יפית איצקוביץ': אנחנו בעצם כפופים לחקיקה.

יעקב מרגי: השאלה היא אם אתם דורשים את האקט הזה.

<יפית איצקוביץ': בוודאי.

<יפית איצקוביץ': המנכ"לית מחליטה בסופו של דבר על השעיה דחופה כאשר אני מעבירה לה את ההמלצות שלי בכפוף לשימוע שנעשה לעובד וכל החומרים שיש לנו בעניין.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מנהלת המחלקה לגננות בהסתדרות המורים.

יעקב מרגי: בבקשה גברתי.

<לילי פוקמונסקי: אני מנהלת המחלקה לגננות בהסתדרות המורים.

<לילי פוקמונסקי: אני רואה בדיון הזה חשיבות רבה.

<לילי פוקמונסקי: אני רוצה לציין, כמי שעבדה במערכת החינוך במשך 35 שנים, שצר לי לשמוע את היחס של חברי הכנסת למערכת.

יעקב מרגי: את רוצה שאני אקח את המחמאות שאמרתי?

יעקב מרגי: חבר הכנסת איציק שמולי פתח את דבריו ובמשפט הראשון אמר שיש לנו הערכה מלאה וכי רוב רובו המכריע של הצוות הוא צוות מקצועי ואני חזרתי על זה פעמיים-שלוש.

יעקב מרגי: יש מספיק דברים שההווה והעבר מדביק לחברי הכנסת ולכן למה להדביק להם דבר שלא היה?

<לילי פוקמונסקי: לא היה.

<לילי פוקמונסקי: יש הרבה מאוד מקרים שהורים מגישים תלונות במשטרה.

<לילי פוקמונסקי: גם עובדי המשרד, כמו פסיכולוגיות – לאחרונה הייתה פסיכולוגית שהגישה תלונה במשטרה על גננת – כאשר אין, לא היה ולא נברא שהגננת פגעה בילד.

<לילי פוקמונסקי: אני אתן דוגמה.

<לילי פוקמונסקי: גם כאשר גננת צריכה להפריד בין שני ילדים שמתקוטטים, בסך הכול הגננת מפרידה ומישהו נכנס ובמקרה רואה את הגננת עם יד על הילד, הגננת סטרה, הגננת דחפה, הגננת עשתה.

<לילי פוקמונסקי: באופן מיידי, בלי לברר – והגברת איצקוביץ' תקשיבי לי – הגננת מיד מושעית מעבודתה לשבועיים או לחודש.

<לילי פוקמונסקי: אחרי כן מתברר, וזה לא שהתיק נסגר מחוסר עניין לציבור, שלא היו דברים מעולם.

<לילי פוקמונסקי: לכן אני מאוד מבקשת.

<לילי פוקמונסקי: הנושא של הילדים במעונות הפרטיים, המשפחתונים, הגנים הפרטיים – זה דבר אחד כי אין שליטה.

<לילי פוקמונסקי: לדוגמה מה שקרה באילת ביום חמישי, זה גן פרטי, יש בו מצלמות וזה לא שייך למשרד החינוך.

יעקב מרגי: אני רוצה לשאול אותך שאלה.

יעקב מרגי: את מהסתדרות המורים.

יעקב מרגי: דווקא המקרה של אילת אותו ציינת, שם יש מצלמות.

<לילי פוקמונסקי: זה גן פרטי.

יעקב מרגי: בגלל הדוגמה שנתת מאילת של גן פרטי בו יש מצלמה, שם הגננת לא תסבול הרבה זמן כי ידעו מיד את האמת, ההורים יקבלו מיד את התשובות והציבור ירד מהעניין כי האמת תובהר.

יעקב מרגי: אני מאמין שביום שאני אחליט כמחוקק שיהיו מצלמות בגני הילדים הלא פרטיים, הממלכתיים של הריבון, תבוא גברת לילי ותצעק לי צנעת הפרט ומה פתאום.

יעקב מרגי: אני קורא לך כאן, ותודיעי לנו לוועדה, שתעשי הכול שעמדת הסתדרות המורים תהיה כזאת שדי ומספיק בקטע הזה כי בסוף אני מאמין ואני יודע שהצבת מצלמות בגני הילדים תעשה חסד עם הצוות המקצועי.

יעקב מרגי: מה שכן, קצת יפריע להם לעשות את הרכילות ביניהן על חמותה והיא תיזהר כי המצלמה עובדת.

<לילי פוקמונסקי: אני רוצה להוסיף עוד דברר.

<לילי פוקמונסקי: כל עוד יש 35 ילדים בגני הילדים, יש היום עד עשרה ילדים משולבים בגני הילדים וזה בסדר ומבורך.

יעקב מרגי: אבל זה לא במקום בו הכנסת את זה.

יעקב מרגי: לי יש רגישות מסוימת באוזן.

יעקב מרגי: זה לא במקום שבעיתוי הזה הכנסת את הנושא של עשרת הילדים המשולבים.

<לילי פוקמונסקי: סליחה, אבל אני רוצה להסביר.

יעקב מרגי: זה לא משם.

יעקב מרגי: האלימות היא לא משם.

<לילי פוקמונסקי: האלימות היא לא משם.

<לילי פוקמונסקי: כמו שאת חסה על כבוד הצוות, תחוסי גם על כבודם של אותם ילדים.

<לילי פוקמונסקי: אני מאוד מבקשת.

<לילי פוקמונסקי: אני איש חינוך.

<לילי פוקמונסקי: לא באתי מהרחוב.

<לילי פוקמונסקי: לכן אני אומרת שכל עוד יש 35 ילדים בגני הילדים, שני אנשי צוות היום, במקרה הטוב שלושה אנשי צוות, שתי סייעות וגננת, עדיין הגננת והסייעות לא אנשים אלימים.

<קריאה: אף אחד לא אמר את זה.

יעקב מרגי: את נתקעת במשהו שלא היה ולא היית צריכה להיתקע בו.

יעקב מרגי: אף אחד לא אומר שאנשי הצוות הם אלימים ואל תכניסי לנו את זה לדיון כי לא אמרנו זאת ודאגנו לומר זאת עשרים פעמים.

<לילי פוקמונסקי: במשתמע.

יעקב מרגי: אני מאוד מודה לך.

יעקב מרגי: תשובה לשאלתי ולבקשתי לא קיבלתי ואני מודה לך על עמדתך הנחרצת להגן על כבודם של אנשי הצוות ועשית זאת בצורה נאותה.

יעקב מרגי: אני מבהיר שוב, פעם שישית או שביעית, שהדיון הזה לא בא להטיל דופי באנשי הצוות שהם אנשים מקצועיים, אחראיים ועושים עבודתם נאמנה.

יעקב מרגי: יש מישהו סביב השולחן שרוצה לתרום לדיון?

יעקב מרגי: בבקשה, המועצה לשלום הילד.

<שושי סומך: אני רוצה קודם כל להתייחס לשאלתה של חברת הכנסת בן ארי ששאלה איך קורה שאדם כזה יכול לחזור למערכת בלי מניעה.

<שושי סומך: מגיל לידה עד שלוש, שמענו מה קורה במשרד הכלכלה וזה מבורך, אבל הרבה מוסדות הם פרטיים לגמרי ולמדינה אין יד ורגל בשום צורה לגבי אנשי הצוות שייכנסו לפני ומה קורה אחר כך.

<שושי סומך: שום דבר לא מונע מגננת במעון פרטי, שיכולים להיות בו עשרים ומשהו ילדים, שנחקרה או שהתקבלה עלי התלונה, שום דבר לא מונע ממנה להמשיך אחר כך בעבודה.

<שושי סומך: בסדר, באותה עיר כבר התקלקל שמה הטוב, היא סוגרת את המקום, עוברת דירה למקום חדש, דף חדש ואף אחד לא יודע.

<שושי סומך: שוב, אני מדברת על מקרים שלא הייתה הרשעה כמובן ולא הגענו לרמות פליליות כאלה אלא מספיק שהייתה תלונה שנסגרה ואף אחד לא בודק.

<שושי סומך: אנחנו מובילים עם חברת הכנסת קארין אלהרר חוק פיקוח על מעונות לפעוטות שלא קיים היום במדינת ישראל.

<שושי סומך: אין כל חקיקה לילד עד גיל שלוש.

<שושי סומך: בממשלה הקודמת הונחה הצעת חוק ממשלתית אבל הכנסת התפזרה והנושא לא קודם.

<שושי סומך: נראה לי שהקריאה הראשונה לכנסת היא קודם כל לקדם רגולציה על הגילאים האלה כי התחום פרוץ לגמרי ואלה הגילאים הכי חסרי ישע וכאלה שיש בהם קושי להוכיח.

<שושי סומך: לא צריך להתעסק במה יקרה אחר כך, כן מצלמות או לא מצלמות.

יעקב מרגי: תעצרי לרגע.

יעקב מרגי: משרד הכלכלה, הצעת חוק פיקוח על מעונות מתגלגלת כבר כמה קדנציות.

יעקב מרגי: אני רוצה להודות שאנחנו חברי הכנסת לא היינו ערניים ללחץ של אותם ארגוני הורים כמו ויצ"ו, נעמ"ת, אמונה וכל מפעילי המעונות שבלמו זאת בגלל שרצו שיפוי על ההוצאות שיבואו מכוח החוק הזה.

יעקב מרגי: אני קורא לך להעביר להנהלת המשרד ולומר לה שאנחנו מבקשים להניח מחדש את הצעת החוק הממשלתית לגבי הפיקוח על המעונות ולקדם אותה.

יעקב מרגי: תודה.

<שושי סומך: כאשר אנחנו עולים מעבר לגיל שלוש, יש לנו שני סוגים של מועסקות.

<שושי סומך: היושב ראש התייחס קודם למועסקים על ידי הרשות המקומות ואלה הן סייעות או מפעילי צהרונים, ויש גננות של משרד החינוך.

<שושי סומך: אני יכולה להגיד מפניות שמגיעות אלינו – את דיברת על העברה לנציבות שירות המדינה וברור שבמשרד החינוך המצב טוב עשרת מונים, יש להורים כתובת, יש למי לפנות, יש פיקוח ועדיין קיימים מקרים בהם בגלל האופן שבו הנציבות עובדת, מאוד קשה, בגלל ענייני קביעות והגנה, להוציא אדם מהמערכת.

<שושי סומך: זאת אומרת, יכולה להגיד לנו מנהלת גנים שהיא חושבת שהגננת המסוימת לא מתאימה לעבוד עם הגיל הרך ואין לה איך להוציא אותה מהמערכת.

<לילי פוקמונסקי: זה לא נכון.

יעקב מרגי: לא מתפרצים כאן.

יעקב מרגי: היועצת המשפטית של משרד החינוך.

<סופי אורטשקנזי: אני עוד לא יועצת.

<סופי אורטשקנזי: אני מהמחלקה המשפטית.

יעקב מרגי: מבחינתי את כאן ולכן את היועצת המשפטית.

יעקב מרגי: דורית מורג לא דואגת, כי מי יכול להזיז אותה?

יעקב מרגי: אפילו אני לא הצלחתי.

<סופי אורטשקנזי: רציתי לחדד לגבי גננות שמועסקות בגנים פרטיים.

<סופי אורטשקנזי: כלומר, בגנים שקיבלו רישיון מכוח חוק פיקוח על בתי הספר לפעול כגנים.

<סופי אורטשקנזי: בחוק פיקוח על בתי הספר יש את סעיף 16 שקובע שלפני העסקה של עובד הוראה, לרבות גננות, על הבעלות שמבקשת להעסיק את העובד לפנות למנכ"לית משרד החינוך ולקבל אישור העסקה.

<סופי אורטשקנזי: אישור ההעסקה יינתן מקום שבו העובד כשיר לשמש כעובד הוראה, כלומר, הוא עומד בכל דרישות הסף לתפקיד, דרישות אקדמיות, תעודת הוראה וכולי, ושאין למנכ"לית התנגדות להעסיקו.

<סופי אורטשקנזי: המנכ"ל צריך לקחת בחשבון זאת הרשעה בעבירות נגד ביטחון המדינה, הרשעה בעבירות שיש עמן קלון ומקום שבו הוכח למנהל הכללי שיש בהתנהגותו של העובד השפעה מזיקה על תלמידים, יש סמכות למנהל הכללי לא לאשר את העסקתו של העובד כך שהבעלות בעצם מנועה מלהעסיק אותו.

יעקב מרגי: אני רוצה לעזור לך.

יעקב מרגי: את התייחסת לגנים הפרטיים.

<סופי אורטשקנזי: נכון.

יעקב מרגי: התעוררתי הבוקר, חלמתי חלום ורציתי להיות גננת, להקים אצלי בחצר או בסלון גן פרטי.

יעקב מרגי: אני לא שואל אף אחד.

יעקב מרגי: החלטתי ועם זה אני הולך.

יעקב מרגי: גם אם נטפל במערכות הממלכתיות המוגדרות, עדיין יש לנו פרצה גדולה בגני הילדים הפרטיים.

<סופי אורטשקנזי: כן, אבל אסור לקיים גן פרטי.

<סופי אורטשקנזי: זו עבירה על החוק.

<סופי אורטשקנזי: זאת עבירה פלילית.

<סופי אורטשקנזי: כלומר, במידה ואני אדע שאתה מתכוון לפתוח גן פרטי, אני אדווח על זה מיד לאגף הרישוי ומנכ"ל המשרד יזמין את הבעלות ויוציא צו סגירה.

יעקב מרגי: מה שכתוב גן פרטי, זאת טעות.

יעקב מרגי: היו צריכים לכתוב מעון פרטי.

<סופי אורטשקנזי: אני מבינה את מה שאומרת חברתי שושי סומך לגבי גילי אפס עד שלוש.

<סופי אורטשקנזי: בגילאים האלה אנחנו לא מטפלים.

<שושי סומך: על זה דיברתי בעיקר.

<סופי אורטשקנזי: מגיל שלוש הוסף עוד תיקון לחוק פיקוח על בתי הספר שקובע שגם מקום שבו הוגשה תלונה למשטרה כנגד עובד בעלות, עובד בגן פרטי, למנכ"ל יש סמכות להתלות את אישור ההעסקה.

<סופי אורטשקנזי: כלומר, הוא יוכל לבדוק אם יש מקום שלא להמשיך את העסקתו באופן זמני.

<סופי אורטשקנזי: אני מאוד מברכת על התיקון הזה.

<סופי אורטשקנזי: אני רוצה גם לציין שיש לנו ועדה לרישום פלילי במשרד החינוך, באגף בכיר לכוח אדם בהוראה, ואנחנו מקימים עוד ועדה על פי חוק פיקוח על בתי הספר לגבי עובדי בעלויות.

יעקב מרגי: תודה.

איציק שמולי: אדוני היושב ראש, כאמור אני מודה לך מאוד על הדיון החשוב.

איציק שמולי: אני רוצה להגיד רק משפט בתגובה לדברי נציגת הסתדרות המורים.

איציק שמולי: ראשית, אני חוזר שוב על המשפט הראשון שאמרתי.

איציק שמולי: אף אחד לא מנסה להטיל דופי בעבודה המסורה והמדהימה שעושה הרוב המוחלט של אנשי החינוך בגנים ובבתי הספר במדינת ישראל, וברור שלהסתדרות יש חלק מרכזי בזה.

יעקב מרגי: ודאי.

יעקב מרגי: גם הרוב המוחלט של חברי הכנסת עושה עבודה ובה ואנחנו חוטפים ואין לנו הסתדרות שלוחמת עבורנו.

איציק שמולי: גם אם יש מציאות בה הורים מאשימים האשמות שווא על גננות וסייעות כדי להוציא אותן מהגנים, הרי הצבת המצלמות, כפי שאמר קודם בין השיטין היושב ראש, מגינה לא רק על הילדים אלא היא תגן במקרה זה גם על העובדים.

איציק שמולי: הנקודה השנייה.

איציק שמולי: הטיעון הזה כאילו זאת מדיניות שיטתית של הוצאה של גננות וסייעות מהגנים, זה לא מחזיק מים אם מסתכלים על הנתונים.

איציק שמולי: אני מפנה אותך לנתונים על התיקים שנסגרו מעניין של אין האשמה פלילית ואת תראי את המספרים, את מספר התיקים בכל שנה שנסגרו מחוסר אשמה פלילית – 2, 2, 0, 0, 0, 0.

איציק שמולי: זאת אומרת, זה פשוט לא מחזיק מים.

איציק שמולי: לכן אני אומר אדוני היושב ראש, בסיכומו של דבר אני לא יודע אם זאת המסקנה האופרטיבית שצריכה לצאת מהדיון כי כל אחד יש לו כאן את התובנות שלו אבל אין שום ספק שזאת שאלה שצריכה להישאל בכובד ראש בשבועות הקרובים בכנסת ישראל והיא האם לא הגיע הזמן, כדי להגדיל את הביטחון על הפעוטות בתוך המשפחתונים והפעוטונים למיניהם, הפרטיים והלא פרטיים, להציב מצלמות.

איציק שמולי: באותה דרך זה יגן גם על העובדים ועל הסייעות המסורות שמנסים טפול עליהן האשמות שווא.

איציק שמולי: אני קורא לנציגי המשטרה, הפרקליטות, משרד החינוך ומשרד הכלכלה לגלות פתיחות בעניין הזה ובאמת לבחון ולשאול שוב את השאלה הזאת, האם לא הגיע הזמן לעשות את זה.

<עדית ג'אנה: אני נבחרת ציבור בירושלים.

יעקב מרגי: מה זה נבחרת ציבו?

<עדית ג'אנה: אני חברת הנהלת מינהל קהילתי בית הכרם.

<עדית ג'אנה: גם אני עברתי בחירות.

<עדית ג'אנה: ברוב העסקים בעצם רואים אותך כאשר אם מדובר בחנות, רואים אותך.

יעקב מרגי: גמרתם עם הבעיות שם בבית הכרם?

יעקב מרגי: עם הרישום למעונות והסלקציות?

<עדית ג'אנה: זה של ויצ"ו.

<עדית ג'אנה: בחנות רואים אותך, אם אתה עובד במשרד, בדרך כלל יש עוד אנשים שרואים אותך, בבתי חולים למשל שעוסקים בחסרי ישע גם רואים אותך.

<עדית ג'אנה: זאת אומרת, הכול נראה.

<עדית ג'אנה: משום מה דווקא במעונות הדלת נסגרת וההורה לא יכול לראות והוא גם לא יכול להפתיע כי הוא צריך לדפוק בדלת.

<עדית ג'אנה: מדובר בחסרי ישע שהם לא יכולים לדווח.

<עדית ג'אנה: אם אתה עובד במשרד ויש לך בוס אחד והוא לא נחמד, אבל אתה בן אדם מבוגר ואתה יכול להחליט, אבל חסר ישע, לא יכול לדווח על זה.

<עדית ג'אנה: לכן צריך מצלמות.

<רות ברק: אני עובדת במחלקה לגננות בהסתדרות המורים.

<רות ברק: אני מציעה לחברי הכנסת שהעלו את כל הבעיות, ואני מבינה שהם דואגים, בואו לגני הילדים, תעשו סיורים בזמן העבודה נטו.

יעקב מרגי: תקשיבי, חבר הכנסת יעקב מרגי לא עלה לקומה השלישית לפני שנכנס בחדר המדרגות ועלה דרך קומה ראשונה ושנייה.

יעקב מרגי: אני עברתי את גני הילדים ואגלה לך סוד, גם לקחתי את הילדים שלי לגני הילדים של המערכת הממלכתית.

יעקב מרגי: היינו שם.

יעקב מרגי: אני מקווה שאני אזכה גם לקחת את הנכד שלי ואני אהיה שם.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אני רוצה לסכם את הדיון.

יעקב מרגי: הוועדה מודה לחברי הכנסת המציעים, למשרדי הממשלה ולאורחים שהגיעו ותרמו לדיון.

יעקב מרגי: הוועדה מביעה את הערכתה לעבודתן של הסייעות והגננות העושות עבודתן נאמנה ומקצועית.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למרכז השלטון המקומי בשיתוף משרד החינוך להציב מצלמות בגני הילדים.

יעקב מרגי: הוועדה מבקשת לקבל ממשרד החינוך את המסמך שהוכן לתנאי סף והגדרת תפקיד הסייעות.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד הכלכלה לקדם את הצעת חוק פיקוח על מעונות פרטיים ואת ההצעה ממשלתית גם יחד.

יעקב מרגי: הוועדה מבקשת ממשרד המשפטים לבחון מחדש את מדיניות סגירת התיקים לגבי תלונות על אלימת בגני הילדים.

יעקב מרגי: הנקודה האחרונה, תסלחו לי אבל אני לא יכול להתאפק, אני רוצה לציין לשבח את נוכחותם המסיבית של ראשי הרשויות והשלטון המקומי בדיוני ועדת הכספים ומלחמתם על טבלת הטבות המס ורואה בחומרה רבה את היעדרותם מהדיונים הקשורים לחינוך ילדי ישראל בגני הילדים ובבתי הספר.

יעקב מרגי: כנראה שזה לא חשוב כמו שחשובות טבלאות המס לקולות הבוחרים.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: הישיבה נעולה.