הוועדה המיוחדת לזכויות הילד, כנסת 20, פרוטוקול מספר 43, 2016-02-01 12:30

יפעת שאשא ביטון: צהריים טובים לכולם.

יפעת שאשא ביטון: אני מתכבדת לפתוח את ישיבת הוועדה לזכויות הילד בנושא מעמדם של אחים שכולים.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו בדיון מעקב.

יפעת שאשא ביטון: לפני כמה חודשים קיימנו דיון על מעמד אחים שכולים בתוך מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: זיהינו לקונה שאין כל דרך פורמלית למערכת לדעת מתי מדובר בילד למשפחה שכולה.

יפעת שאשא ביטון: הרחבנו את השיח לשכול במובן הרחב, זאת אומרת לא רק אובדן בעת מלחמה, אלא בכלל משפחות שמתמודדות עם משבר של אובדן ילד.

יפעת שאשא ביטון: אפילו הרחבנו להתמודדות עם מחלה קשה של אחד האחים שבסופו של דבר מגייס את ההורים עם כל האנרגיות והעוצמות ושואב את כל הכוח, והילדים האחרים נאלצים להתמודד ולגדול לצד זה.

יפעת שאשא ביטון: ביקשתי שיתקיים פה שיח בין הגורמים השונים שהיו: משרד הרווחה, משרד החינוך, הביטוח הלאומי כדי לראות איך אנחנו יוצרים פלטפורמה אחידה שתיתן מענה במקרה של אחים שכולים בהיבט הרחב של השכול.

יפעת שאשא ביטון: דבר נוסף זה לראות איך אנחנו יוצרים מנגנון פורמלי כך שבהגעה לבית הספר יש טופס שבו מדווח על אח או ילד למשפחה שכולה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו יודעים על יתומים.

יפעת שאשא ביטון: המערכת יודעת בדרך כלל על ילד שמגיע ללא אם או ללא אב, אבל אין לה כל דרך לדעת אם יש שכול אחר במשפחה בעקבות אובדן אח.

יפעת שאשא ביטון: ביקשתי לבחון את הסוגיה כחלק מהפרטים שממלאים בכניסה לבית הספר בתחילת השנה.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לשמוע ממשרד החינוך איזו התקדמות חלה בעניין.

יפעת שאשא ביטון: אגב, ממשרד החינוך גם ביקשנו את כל הנושא של הכשרת יועצים ופסיכולוגים ולעשות לזה התאמה גם בהיבט הזה.

יפעת שאשא ביטון: יוכי, בבקשה.

<יוכי סימן טוב: שלום.

<יוכי סימן טוב: אני מנהלת היחידה להתמודדות עם מצבי לחץ, משבר וחירום.

<יוכי סימן טוב: אנחנו עוסקים בהכשרת יועצים ופסיכולוגים בכל התחום שקשור לאובדן ושכול ולהתמודדות עם משברים חריפים.

<יוכי סימן טוב: אנחנו מוציאים גם חומר מקצועי.

<יוכי סימן טוב: את הספר הזה "לצמוח ממשבר" הוצאנו כבר ב-2011.

<יוכי סימן טוב: הוא נשלח לכל בתי הספר בארץ, וכרגע ביקשנו הוצאה שנייה כי הוא אזל.

<יוכי סימן טוב: צרכו אותו מאוד.

<יוכי סימן טוב: יש פה תדריכים מדויקים איך להתערב, איך לדבר עם ילדים אחרי משבר.

<יוכי סימן טוב: יש לנו מערך של מדריכים בכל הארץ ובכל המגזרים שעוזר לצוותים בשעת משבר בכל המקרים שאת ציינת.

<יוכי סימן טוב: אנחנו מקבלים דיווח, ניגשים למקום, עוזרים לצוותים בהתערבות הראשונית.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש ליווי והדרכה תוך כדי המשבר.

<יוכי סימן טוב: ממש כן.

<יוכי סימן טוב: סיפרתי קודם שביקשו מאתנו לתרגם את הספר לסינית כי ראו שיש לו פוטנציאל מצוין.

יפעת שאשא ביטון: יפה.

<יוכי סימן טוב: בנוסף לכך הוצאנו עם גל הטרור האחרון תדריך לאיש חינוך שמלווה תלמיד שחווה אובדן או שכול, ועכשיו אנחנו בשני פרויקטים מאוד גדולים שהתקווה שלנו היא שלא יקרה מצב שבו ילד יישאר לבד בטווח הארוך.

<יוכי סימן טוב: הדיבור פה הוא על ליווי בטווח הארוך, וזה נכון מקצועית.

<יוכי סימן טוב: בהתערבות בשעת משבר אנחנו מאוד טובים, ובאים אלינו ללמוד מכל העולם.

<יוכי סימן טוב: הקושי הוא להחזיק את זה לאורך זמן.

<יוכי סימן טוב: זה מאוד חשוב, ועל זה אנחנו מדברים כל הזמן.

<יוכי סימן טוב: עכשיו יש לנו שני פרויקטים ענקיים שאנחנו עושים בשיתוף עם "אשלים ג'וינט" – ליווי רוחני.

<יוכי סימן טוב: זה מדבר בדיוק על כך ששם נכשיר את היועצות לליווי הרוחני שפוגש את האדם במקום שלו עם התאמה תרבותית.

<יוכי סימן טוב: אנחנו שואפים שבשנים הקרובות כל היועצים יעברו את זה.

<יוכי סימן טוב: אתמול קיבלתי הבטחה מהמשנה למנכ"לית שתהיה לי מסגרת לעבוד עם מנהלי בתי-הספר, וזה גם מאוד חשוב; כי כשמנהל מכיר בצורך אז הוא עובד עם כל הצוות.

<יוכי סימן טוב: יש לנו עוד פרויקט שסוקר את כל ההתערבויות שעשינו סביב טראומות בשנים האחרונות – ועשינו הרבה מאוד – יחד עם פרופ' מישל סלואן מאוניברסיטת תל-אביב ועם ד"ר פלורה מור מ"אשלים ג'וינט".

<יוכי סימן טוב: אנחנו סוקרים ובודקים לאיזה גילאים ולאיזה תרבות, ומה צריך לפתח עוד כדי לסייע בדיוק לילדים האלה.

<יוכי סימן טוב: הדגש הוא מאוד על היום-יום ועל המורים שמלווים את הילד.

<יוכי סימן טוב: זה מה שהתפתח בינתיים.

יפעת שאשא ביטון: כשאת מדברת על שני פרויקטים ענקיים הם רחבי היקף גם בפריסה הארצית שלהם או הם נקודתיים במקום מסוים כפיילוט?

<יוכי סימן טוב: לא, ממש לא פיילוט.

<יוכי סימן טוב: המטרה היא פריסה ארצית.

<יוכי סימן טוב: זה שלא יהיה מחר בבוקר.

<יוכי סימן טוב: התחלנו את המהלך, הוקצה לזה תקציב.

<יוכי סימן טוב: למשל, בפרויקט של הטראומה עם "אשלים" הוקצו לזה חמישה מיליון שקלים שזה יפה, ואפשר לעשות עבודה יפהפייה.

<יוכי סימן טוב: זה שילוב של מחקר כדי לוודא שאנחנו עושים את הדברים הנכונים וגם עבודה חינוכית.

<יוכי סימן טוב: הדגש הוא על איש החינוך ביום-יום.

<יוכי סימן טוב: מי שיקרא את התפיסה שלנו בספר "מסע הטראומה", זה בדיוק זה.

<יוכי סימן טוב: האמונה שלנו היא שדווקא האדם שמכיר את הילד ביום-יום שלו הוא האדם הנכון ללוות אותו.

<יוכי סימן טוב: לכן אנחנו מאוד מסכימים עם התפיסות שהזכרת קודם של ליווי כשיש ילד חולה וכל מה שהזכרת.

<יוכי סימן טוב: באמת ההיקף צריך להיות הרבה יותר רחב.

יפעת שאשא ביטון: במערכת החינוך יש השתלמויות ומפגשים צוותים לפי דיסציפלינות וגם ליועצים ולפסיכולוגים יש מפגשים וימי עיון בנפרד.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת יש מספיק מפגשים במהלך השנה שבהם אפשר לרכז מאמץ, ולפחות באחד מהם לתת דגש אפילו מדי שנה כריענון וכדי לראות מה התפתח.

יפעת שאשא ביטון: נכנסים כל הזמן אנשים חדשים למערכת אז כדי שהם לא יתפספסו לנו אני אשמח אם תיקחו על עצמכם את זה כמשהו שיטתי.

יפעת שאשא ביטון: יש הרבה נושאים שחוזרים על עצמם בדיונים משנה לשנה, והם אף פעם לא אותו דיון כפי שהתקיים בשנה הקודמת, כי יש דינמיות בשטח.

יפעת שאשא ביטון: אז אני אשמח שגם זה יהיה אחד הנדבכים, ואז אני אדע שכולם מקבלים את זה.

<יוכי סימן טוב: לגמרי נכון.

<יוכי סימן טוב: ליועצים יש קורס מצבי משבר שנה א', והם חייבים בו.

<יוכי סימן טוב: זה קורס חובה של שלושים שעות וגם הנושא הזה נכלל בו.

<יוכי סימן טוב: לפסיכולוגים יש גם קורסי חובה בתחום של חירום וטראומה.

<יוכי סימן טוב: אבל בפרויקטים שהזכרתי אנחנו רוצים להרחיב דווקא את ההחזקה הקבועה של אנשי החינוך.

<יוכי סימן טוב: ברור שמי שמנחה את אנשי החינוך להחזיק את הנושא הזה לאורך זמן הם היועצים הפסיכולוגים.

יפעת שאשא ביטון: מה לגבי הטפסים הפורמליים?

יפעת שאשא ביטון: העבירו לך מידע.

<יוכי סימן טוב: זה קושי מאוד גדול.

יפעת שאשא ביטון: למה?

<יוכי סימן טוב: אני אסביר למה.

<יוכי סימן טוב: אני דווקא התעסקתי בנושא של העברת מידע מתוך רצון לאתר ילדים שהם אולי בסיכון.

<יוכי סימן טוב: בכובע השני שלי אני עוסקת במניעת אובדנות של ילדים ובני נוער, וראיתי שלפעמים החיסיון פוגע ביכולת לטפל בילד.

<יוכי סימן טוב: ישבתי שנים על חוזר של העברת מידע, ואמרו לי שהחוזר שלי לא טוב כי הוא נוגד חוקים.

יפעת שאשא ביטון: גם בזה נטפל.

יפעת שאשא ביטון: הגשנו את החוק של וינטר.

<יוכי סימן טוב: צריך חקיקה בנושא.

יפעת שאשא ביטון: אז אני כבר הגשתי הצעת חוק בעניין.

יפעת שאשא ביטון: אבל בלי להטיל עליכם את האחריות בהעברת המידע, אני בכל זאת רוצה שתיבחן האפשרות הזאת של מילוי טופס.

יפעת שאשא ביטון: יש טופס שהמשפחה ממלאת בתחילת שנה כל שנה מחדש.

יפעת שאשא ביטון: יש שם התייחסויות לכל מיני היבטים כמו הצהרת בריאות שאנחנו ממלאים מחדש; שיהיה שם סעיף אם היה אובדן במשפחה.

<יוכי סימן טוב: זאת דווקא לא בעיה.

יפעת שאשא ביטון: ואז המשפחה מדווחת; וגם במקרה שמשפחה בחרה לא לדווח – אני לא אומרת ממקום של כיסוי למערכת, אבל אחר כך גם יהיה קשה לבוא בטענות.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת המשפחה צריכה לדעת שהמידע הזה חשוב כדי ללוות את הילד, ואם יש התנהגות חריגה זה לא בהכרח כי משהו לא בסדר עם הילד, אלא זה איתות או השלכה של מצוקה שהוא חווה או משהו שהוא מתמודד אתו.

<יוכי סימן טוב: אני יכולה לבחון עם האחראית עלינו במשרד בנושא הבריאות.

<יוכי סימן טוב: אני אשוחח איתה, ואני אבקש ממנה לעשות את זה.

<שמרית שקד גיטלין: אפשר להעביר להורים שזה לא חובה, הם לא חייבים למלא.

<יוכי סימן טוב: כן, צריך להסביר להם שזה לטובתם, לא לרעתם.

<שמרית שקד גיטלין: אולי גם להבהיר שזה לא שדה חובה, אלא לתת רשות להורים.

יפעת שאשא ביטון: אפשר לכתוב באמירת סוגריים איזשהו משפט מסביר.

<יוכי סימן טוב: את זה אני חושבת שאפשר לעשות.

<יוכי סימן טוב: אני אדבר עם המפקחת על הבריאות אצלנו, ואני אעשה את זה.

יגאל גואטה: אולי כדאי לציין את השאלה למשפחה, ואז זה יקל.

יפעת שאשא ביטון: כן, האם המשפחה חוותה אובדן בתא המשפחתי מדרגה ראשונה.

יגאל גואטה: האם המשפחה אובדן.

יגאל גואטה: זה יקל עליהם למסור מידע.

<יוכי סימן טוב: בסדר.

יפעת שאשא ביטון: זה חשוב כדי שנדע ללוות את הילד.

<יוכי סימן טוב: אני בעד זה.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח לקבל התייחסות.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, יוכי.

יגאל גואטה: אנחנו מדברים על כל סוג של אובדן?

יפעת שאשא ביטון: כן.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת יגאל גואטה הוא חבר כנסת חדש שהצטרף אלינו ביום שני האחרון.

יפעת שאשא ביטון: אז קודם כול, ברוך הבא.

יפעת שאשא ביטון: הצטרפת לוועדה, אז זכינו בתגבור.

יפעת שאשא ביטון: במושב הראשון קיימנו דיון בנושא מעמדם של אחים שכולים, וככל שצללנו פנימה הבנו שהשכול נתפס בעיקר בהקשר של מלחמה, ואנחנו רוצים לעזור לכל ילד שחווה אובדן במשפחה של אח שנהרג בתאונת דרכים או במחלות.

יפעת שאשא ביטון: לצערנו הרב, התופעות האלה קורות.

יפעת שאשא ביטון: לכן הרחבנו את זה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מתייחסים לשכול ואפילו למצבי משבר של מחלה קשה של אח שמגייסת את כל המשפחה, והילד צריך להתמודד די לבדו.

יפעת שאשא ביטון: כשתרצה להתייחס אז בשמחה, תקבל את רשות הדיבור.

יפעת שאשא ביטון: אילן שריף, איך אתם התקדמתם?

יפעת שאשא ביטון: דיברנו אז גם על נושא של נתונים.

<אילן שריף: אנחנו לא היינו בדיון הקודם.

יפעת שאשא ביטון: לא הייתם?

יפעת שאשא ביטון: איך יכול להיות?

<אילן שריף: לא.

<אילן שריף: אני באתי הנה כדי לבדוק האם מדובר על האוכלוסייה הכללית או ספציפית.

<אילן שריף: היה אצלנו חוסר בהירות.

יפעת שאשא ביטון: לא היה נציג שלכם?

יגאל גואטה: מכיוון שאני חדש אני מבקש שיציגו את עצמם.

<אילן שריף: סליחה, אני מתנצל.

<אילן שריף: אני אילן שריף ממשרד הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: אתה בטוח שלא היה נציג?

יפעת שאשא ביטון: אני זוכרת שהיה מישהו או מישהו מהביטוח הלאומי שדיבר בשם הרווחה?

<אסנת כהן: לא בשם הרווחה.

<אסנת כהן: בשמנו.

יפעת שאשא ביטון: אני זוכרת שניסינו לברר איך הרווחה מלווה את העניין, ואז גם נכנסנו לנושא של העברת מידע.

<אסנת כהן: אני מנהלת אגף נפגעי פעולות איבה בביטוח הלאומי.

<אסנת כהן: אני אסביר – הייתה עובדת שיקום מהמוסד לביטוח לאומי שדיברה על הליווי של הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: אוקיי.

יפעת שאשא ביטון: כי אני זוכרת שהייתה התייחסות לליווי.

<אילן שריף: ליווי המשפחות השכולות דרך המוסד לביטוח לאומי.

יפעת שאשא ביטון: הבנתי.

<אילן שריף: אולי נעשה סדר קטן.

<אילן שריף: יש הפרדה בין הביטוח הלאומי לבין משרד הרווחה - -

יפעת שאשא ביטון: זה אני יודעת.

<אילן שריף: החל בשנים האחרונות אנחנו מטפלים יותר ויותר במשפחות נפגעי תאונות דרכים, כולל ילדים, רצח על רקע פלילי והתאבדויות שהכנסנו עכשיו, ואנחנו שותפים למשרד החינוך בפרויקט יפה בעניין הזה.

<אילן שריף: הטיפול הוא מערכתי לכל בני המשפחה, כולל ילדים, אבל יש הרבה מאוד בעיות להגיע לכל בני המשפחה ובפרט לילדים.

<אילן שריף: הרבה פעמים – ואני חושב שהוועדה כבר נגעה בזה – אם גוף אחד יודע על שכול במשפחה אנחנו לא נדע את זה.

<אילן שריף: גם פה אם משרד החינוך יידע על משפחה שכולה, למשל, בעקבות תאונות דרכים, קרוב לוודאי שמרכז הסיוע לתאונות דרכים לא יוכל להעביר אליו את המידע, אלא אם כן הם יעבירו את זה למשפחה שתפנה; כלומר להציג לה את המידע, והמשפחה תוכל לפנות אלינו.

<אילן שריף: הרבה פעמים אנחנו רואים שגם אם אחד מבני המשפחה לא מעוניין בטיפול, במקרה הזה אפילו הילד, אז גם טיפול דרך אחד מבני המשפחה האחרים יכול לתת גם מענה לילד עצמו בסופו של דבר.

יפעת שאשא ביטון: נכון, זה מה שעלה פה בפעם הקודמת.

<אילן שריף: לפעמים הטיפול הוא לא טיפול, אלא הדרכת הורים או משהו שהוא ליד טיפול, אבל הוא מאוד חשוב להיבט הרגשי של הילד.

<אילן שריף: גם בתחומים האלה אנחנו עדיין לא מטפלים ברוב האוכלוסייה.

<אילן שריף: יש לנו דרך מאוד גדולה לעשות.

<אילן שריף: זה מרכזים שרק קמו, ואנחנו רק בתחילתה של הדרך.

יפעת שאשא ביטון: שר הרווחה שלח התייחסות, והוא ציין בה גם את נושא המרכזים.

<אילן שריף: אלה התחומים שאני אחראי להם מתוקף תפקידי, אבל כשאנחנו מסתכלים על אוכלוסיית הילדים השכולים – ואני חייב להודות שיש משהו מאוד חיובי בכך שהוועדה מתייחסת לכלל הילדים השכולים, ואולי את הביטוי "אחים" צריך להוריד.

<אילן שריף: רוב הילדים שכולים בגלל בעיות בריאות.

<אילן שריף: החל ב"לידה שקטה", שזה שכול מאוד קשה, והוא מאוד בלתי נראה.

<אילן שריף: יש מאות מקרים בשנה של לידת תינוק מת, והמשפחה עוברת שכול.

<אילן שריף: הרבה פעמים המשפחות לא יודעות איך לעכל את השכול הזה, האם הוא בכלל מוכר, האם אפשר לקרוא לזה שכול; ועד לכל סוגי השכול האחרים שהאימא או האבא נפטרים ממחלות סרטן ומהתקפי לב.

<אילן שריף: אלה רוב סוגי השכול.

<אילן שריף: בגדול אין אף גוף במדינה שאומר, אני מטפל במשפחות האלה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו גם זיהינו שסוגי השכול השונים מטופלים על-ידי גופים שונים.

יפעת שאשא ביטון: דווקא דרך ההתייחסות של הרווחה הרחבנו את ההתייחסות לשכול.

<אילן שריף: אני שמח, כי בעיני הגופים האלה אחראים על כ-5% מהשכול, אם אני הולך לכיוון הגבוה יותר.

<אילן שריף: אני יודע על התחום שלי – תאונות דרכים, רצח והתאבדות.

<אילן שריף: זה פחות או יותר 2.5% מכלל השכול – כאלף אנשים בשנה.

<אילן שריף: זה המון, אבל עדיין רוב האנשים מתים מסיבות אחרות.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: לזה הייתה התייחסות של הרווחה כשדיברנו על כל התהליך שעוברת המשפחה.

יפעת שאשא ביטון: בסוף בהרבה מקרים יש פטירה, אבל לשמחתנו, בחלק מהמקרים האחים מצליחים לצאת מהמחלה ולהשתקם.

יפעת שאשא ביטון: אבל כל התהליך שעוברת המשפחה כולל ההסתייעות על-ידי הרווחה; כי הרבה פעמים אנחנו רואים פגיעה במצב הכלכלי וביכולת לשמור על שגרת חיים.

יפעת שאשא ביטון: שם אתם נכנסתם לתמונה.

יפעת שאשא ביטון: אני מבינה שבסופו של דבר יש בידה של הרווחה לסייע רק למי שמגיע אליה.

יפעת שאשא ביטון: לכם אין שום דרך להגיע למשפחות באופן הפוך.

<אילן שריף: היום אנחנו מנסים לעשות תהליך הפוך.

<אילן שריף: עם נפגעי רצח אנחנו מצליחים לעשות בשיתוף פעולה מאוד טוב עם המשטרה.

<אילן שריף: גם במקרים של תאונות דרכים לרוב המשפחות אנחנו מצליחים להגיע ולתת מידע.

<אילן שריף: מכיוון שיש מה שנקרא "מסירת הודעה מרה" אז יש גם יש כבר עובדים סוציאליים שבאים יחד עם השוטרים, מגיעים למשטרה, ומכיוון שכבר יש לנו קשר עם המשפחה מרכזי הסיוע מגיעים שוב או על-ידי שיחת טלפון או בעקבות מכתב או לפעמים אפילו מנסים לעשות ביקור בית, ומציגים מידע.

<אילן שריף: הרי אנחנו לא יכולים לעשות יותר מזה חוץ מלהציג מידע.

<אילן שריף: אבל גם במקרים של התאבדות יש לנו בעיה מאוד קשה איך להגיע למשפחות.

יפעת שאשא ביטון: אין העברת מידע בין משרד החינוך למשרד הרווחה?

יפעת שאשא ביטון: גם כאן אסור?

<אילן שריף: ממשרד הבריאות בעיקר.

<אילן שריף: משרד הבריאות מקבל נתונים.

<אילן שריף: לוקח לו הרבה מאוד זמן עד שהוא מעבד אותם, ועדיין הוא לא מעביר אותם.

<אילן שריף: גם המשטרה – מגיעים אליה נתונים, אבל אין לנו דרך לקבל את זה מהמשטרה בינתיים.

יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שמה שאנחנו עושים בתהליך החקיקה של העברת מידע יפתח את החסמים האלה, ויאפשר זרימה של מידע.

<אילן שריף: ילד שחווה שכול הוא ילד בסיכון, והוא לפחות פוטנציאל להיות ילד בסיכון.

<יוכי סימן טוב: זאת פגיעות.

<אילן שריף: כן.

<אילן שריף: יש פגיעות מאוד גדולה.

<אילן שריף: אנחנו לא צריכים להגיע ולטפל במשפחה, אלא להגיע ולהציג להם מידע.

<אילן שריף: הם בדרך כלל לא יודעים מה האפשרויות שקיימות.

יפעת שאשא ביטון: זאת באמת אחת הלקונות שפגשת גם בדיון הקודם בעניין אחר.

יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים אנשים לא מודעים לזכויות שלהם, ואז הם נכנסים למצוקות לוואי שנוצרות מכיוון שהם לא ידעו למצות את האפשרויות שעמדו לזכותם.

יפעת שאשא ביטון: תודה, נקודה חשובה.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו נתייחס אליה.

יפעת שאשא ביטון: נציגת ביטוח לאומי, בבקשה.

<אסנת כהן: אני הנציגה של האחים השכולים מפיגועי טרור.

<אסנת כהן: לצערנו, מ-1 בספטמבר צברנו לא מעט אחים שכולים בכל האירועים.

<אסנת כהן: כמו שאמרנו בדיון הקודם המוסד לביטוח לאומי מלווה את המשפחות השכולות בערך 24 שעות אחרי האירוע, והכניסה היא מידית בליווי לטווח ארוך.

<אסנת כהן: אם המשפחה או עובדת השיקום מרגישה שיש צורך לתת תמיכה נפשית לאחים השכולים המוסד לביטוח לאומי מממן את הטיפול הנפשי עד כמה שצריך.

<אסנת כהן: לפעמים יש צורך בטיפול משפחתי אז יש גם תמיכה בטיפול משפחתי.

<אסנת כהן: אני רוצה לציין שדווקא האוכלוסייה הזאת היא מאוד רגישה ומטופלת אצלנו באופן רגיש ומידי באופן כללי, ובפרט לגבי התחזוקה השוטפת של המשפחה כדי לנסות להרים אותה מהמשבר.

<אסנת כהן: אנחנו שם לכל אורך הדרך איתם.

<אסנת כהן: אני רק יכולה להגיד שעד ינואר 2016 יש לנו מאתיים תשעים וחמישה אחים שכולים עד גיל 18.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו לא קיבלנו מכם נתונים.

יפעת שאשא ביטון: אשמח לקבל אותם אם יש לך.

<אסנת כהן: מעל גיל 18 יש לנו שלושת אלפים מאה ואחד אחים שכולים.

יפעת שאשא ביטון: אבל עד גיל 18 יש מאתיים תשעים וחמישה אחים שכולים רק מפעולות איבה?

יפעת שאשא ביטון: אין לכם שום טיפול במשפחות ששכלו ילדים ממחלות.

<אסנת כהן: על זה מאירה תענה.

<מאירה שוורץ: אני ממחלקת ילד נכה.

<מאירה שוורץ: לנו יש כמאתיים וחמישים ילדים שנפטרים בשנה.

<מאירה שוורץ: יש להם שש מאות שלושים ושלושה אחים.

<מאירה שוורץ: הבעיה היא שכשילד נפטר ממחלה אני מקבלת את המידע ממשרד הפנים, והוא מגיע אלינו תוך חודש.

<מאירה שוורץ: אני גם לא מאמינה שכל הורה מוכן להעביר את המידע שהיה לו ילד נכה למשרד החינוך או לכל מורה או לבתי הספר.

<מאירה שוורץ: יש פה בעיה של צנעת הפרט.

<מאירה שוורץ: יש ילדים אוטיסטים - -

יפעת שאשא ביטון: השאלה אם אנחנו צריכים לפרט.

יפעת שאשא ביטון: צריך לדעת שהיה אובדן בלי להיכנס לסיבה אם זה בעקבות מלחמה או משהו אחר.

<מאירה שוורץ: הבעיה היא שאנחנו מקבלים את המידע על הפטירה כחודש אחרי כן.

<מאירה שוורץ: באותו חודש הילד עדיין זכאי לגמלת ילד נכה, אז אנחנו לא ממהרים לקבל.

<קריאה: ואז הוא צריך להחזיר את הכול.

<מאירה שוורץ: לא, הוא לא מחזיר.

<מאירה שוורץ: על חודש הפטירה הוא מקבל, אז אם היום הוא נפטר אני לא מקבלת מחר את המידע.

<מאירה שוורץ: אני מקבלת בתקופה מסוימת.

<מאירה שוורץ: גם לא כל הורה מוכן לחשוף את המידע.

<מאירה שוורץ: אנחנו מדברים על ילדים אוטיסטים, על PDD – כל מיני מחלות כאלה ואחרות.

<מאירה שוורץ: זאת בעיה.

<מאירה שוורץ: קשה לנו להעביר את המידע.

<אילן שריף: אם יורשה לי – בהצעת החוק החדשה שלכם שאתם מכינים עכשיו, להאריך בכמה חודשים את הגמלה כשילד נפטר – כשיודעים שמצד אחד הילד נפטר אבל הגמלה משולמת, אפשר להעביר מידע שאפשר לפנות ולדווח.

<מאירה שוורץ: ההורה יפנה, אבל לא אני אפנה.

יפעת שאשא ביטון: אבל את יכולה לתת לו את האינפורמציה שיידע למי הוא יכול לפנות, ומה האינפורמציה שהוא יכול לקבל, לפי האינפורמציה שהוא רוצה.

<מאירה שוורץ: זה אפשרי, אבל כשהחוק יעבור.

<אילן שריף: אולי להכניס את זה.

<אבנר עורקבי: אני יושב-ראש ארגון אהבה.

<אבנר עורקבי: גם ילדים שהם מוגבלי תנועה שנסעו ברכבים מהמוסד לביטוח לאומי.

<אבנר עורקבי: הורים פונים אלינו, ואומרים לנו שהמוסד לביטוח לאומי פנה אליהם, והוא רוצה שהם יחזירו לו את הכסף על הרכב.

<אבנר עורקבי: צריך להעביר להם את האינפורמציה שהם יכולים לרכוש את הרכב, הם יכולים לרכוש את הרכב, הם יכולים לעשות כל מיני סידורים כדי שהרכב יישאר אצלם או כשיימכר ייקחו להם את הכסף, אבל לא שייקחו להם את הכסף אוטומטית מקצבות הילדים שהם מקבלים או בדרכים אחרות.

יפעת שאשא ביטון: זאת הערה חשובה ונכונה, אבל אני רוצה להתמקד בסוגיית האחים כדי לבדוק את מעמדם.

יפעת שאשא ביטון: משרד הביטחון, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: אתם שלחתם אלינו נתונים, והתייחסתם יפה ובפירוט.

<לידיה דרורי גוהר: כמו תמיד.

יפעת שאשא ביטון: כן, אני מפרגנת.

<לידיה דרורי גוהר: אני העובדת הסוציאלית הראשית באגף משפחות והנצחה וראש היחידה לשירותים סוציאליים במשרד הביטחון.

<לידיה דרורי גוהר: קודם כול אני מוכרחה לומר שקצת קשה לי עם המינוחים שאתם משתמשים בהם ומדברים רק על אחים שכולים כאשר שכול חווים גם ילדים יתומים.

<לידיה דרורי גוהר: אנחנו בעצם מדברים על אובדן בן משפחה.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: זה בהגדרה הרחבה.

יפעת שאשא ביטון: אבל ברשותך, אני חייבת לומר במאמר מוסגר למה התייחסנו לנושא של אחים.

יפעת שאשא ביטון: זה בא מהמקום איך אנחנו מטפלים בהם בתוך מערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: בדרך כלל מערכת החינוך יודעת על ילד שאין אבא או אימא.

יפעת שאשא ביטון: הם לא מקבלים שום מידע פורמלי אלא וולונטרי בלבד לגבי אובדן במשפחה שהוא לא אובדן במשפחה שהוא לא אחד ההורים.

<לידיה דרורי גוהר: את מדברת על מצב של רישום מוקדם בבית הספר או בגן הילדים כשרושמים אם יש הורה או אין הורה.

<לידיה דרורי גוהר: אני מדברת על מצב שקורה אירוע – מתוך ההתנסות שלי במשרד הביטחון אין כמעט מצבים שלא יודעים.

<לידיה דרורי גוהר: אבל מכיוון שאני חשופה גם לשירותים אחרים אני יודעת שיש מצבים שגם הורה נפטר - -

יפעת שאשא ביטון: ומערכת החינוך לא יודעת?

<לידיה דרורי גוהר: ולפעמים יכול להיווצר גם מצב כזה.

<מאירה שוורץ: כשזה קורה בחופש הגדול, ובדיוק יש מעבר מבית ספר לבית ספר.

<לידיה דרורי גוהר: בדיוק.

<לידיה דרורי גוהר: יש מצבים שלא יודעים על זה בזמן אמת כשזה קורה וגם לא בסמיכות לאירוע.

<לידיה דרורי גוהר: אבל זה לא המנדט שלי לעסוק בזה, אבל אם אנחנו דנים פה אז אני אגיד כל מה שאני חושבת.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה איתך, וזה נכון, אבל אנחנו כל הזמן מדברים על השכול ברמה הכללית, ולי כן חשוב למקד את הנושא בעניין האחים במקומות שבהם הם עלולים ליפול בין הכיסאות.

יפעת שאשא ביטון: זאת אומרת את המקום של הנפילה בין הכיסאות אני רוצה למנוע.

יפעת שאשא ביטון: יש גם מקרים של אחים שכולים שבית הספר יודע וולונטרית כי מישהו טרח לעדכן.

יפעת שאשא ביטון: אבל אני רוצה לראות איך מכניסים את זה לתוך לופ שבבית הספר יודעים שאח חווה אובדן או מתמודד עם מצוקה של מחלה קשה של אח, ובית הספר יידע לתרגם נכון את ההתנהגות שלו אם תהיה חריגה.

<לידיה דרורי גוהר: גם אצלנו במשרד הביטחון אף על פי שאנחנו מאוד מאורגנים בכל הנושא הזה, וזה המנדט שלנו לעסוק במשפחות שחוו שכול ואובדן – יתומים, אלמנות ואחים.

<לידיה דרורי גוהר: יכולים להיווצר מצבים שמערכת החינוך לא תדע בדיוק כי נסיבות האובדן יכולות להיות כאלה שהמשפחה מסתירה קצת, כמו למשל במקרים של אובדנות.

<לידיה דרורי גוהר: יותר מזה, ופה אני מתחברת לחברות שלי מהמוסד לביטוח לאומי וגם לאילן, במצבים של תאונות דרכים, למשל.

<לידיה דרורי גוהר: יכולים להיווצר מצבים שבן משפחה: הורה, אח יכול להיות חולה במחלה סופנית, ובחלק מהזמן בהוספיס או בבית חולים, וזה גם אובדן.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה לגמרי.

<לידיה דרורי גוהר: אני לא רוצה לשים את זה על משקל האובדנים, אבל לחיות בבית שאימא שוכבת על ערש דווי, הילד מאבד את הפונקציה האימהית.

<לידיה דרורי גוהר: אותו דבר קורה כאשר מדובר באח חולה שפתאום אין הורים כי אין מי שיטפל בבית ועוד יש מצב חרדתי.

<לידיה דרורי גוהר: דווקא אחרי המוות והאובדן, וכמובן, קשה וטראומתי, אבל ההורים כבר נוכחים.

<לידיה דרורי גוהר: במצב של מחלה הם יכולים להיות לא נוכחים, וסבתא או שכנה מטפלות או רוכשים שירותים.

<לידיה דרורי גוהר: כשמדברים על אובדן צריך לדבר גם על אובדנים אחרים.

<לידיה דרורי גוהר: אותו דבר בתאונות דרכים.

<לידיה דרורי גוהר: יש תאונת דרכים, ומישהו שוכב בבית לוינשטיין - -

<קריאה: הגעת יותר מאוחר.

<קריאה: היא כבר התחילה עם הדברים האלה.

יפעת שאשא ביטון: זה בסדר.

יפעת שאשא ביטון: אני שמחה שאת מחזקת אותי.

יפעת שאשא ביטון: זה נותן תוקף לדברים.

<לידיה דרורי גוהר: עפרה, אחת העובדות שלי שהייתה בפגישה הקודמת, אולי תיארה חלק מהדברים, אבל אני אחזור למען מי שלא היה, וגם אני לא יודעת מה בדיוק דיברו.

<לידיה דרורי גוהר: אז סליחה אם אני חוזרת על דברים שכבר נאמרו.

<לידיה דרורי גוהר: במשרד הביטחון אנחנו מקבלים הודעה שאישר שירות הביטחון – שזה לא רק חייל, זה גם יכול להיות איש משטרה או איש שב"כ או איש שירות בתי הסוהר – נהרג או נפטר מסיבה כזאת או אחרת.

<לידיה דרורי גוהר: כאשר זאת פעילות מבצעית אז מאוד ברור, וכולם יודעים וזה כתוב ומפורסם, וכל הציבור יודע.

<לידיה דרורי גוהר: ואז, כמובן, גם במערכת החינוך יודעים, וכמובן, כשזה משהו הרואי אז כולם מתייחסים ובאים, והבית מתמלא אנשים, והנה – כבר יש בעיה.

<לידיה דרורי גוהר: מתייחסים לילד או לא מתייחסים בזמן השבעה?

<לידיה דרורי גוהר: איפה הוא?

<לידיה דרורי גוהר: מה קורה עם ההורים שלו?

יפעת שאשא ביטון: זה נכון.

<לידיה דרורי גוהר: אני עושה כאן הכללה – יתומים ואחים.

<לידיה דרורי גוהר: מבחינתי במצב הזה זה היינו הך.

<לידיה דרורי גוהר: אני לא שמה על המשקל את כובד הכאב, אבל מבחינת האובדן וזה שהבית פתאום התהפך, והדלת נפתחת וכולם מסתובבים, ופתאום אחרי השבעה נהיה שקט.

<לידיה דרורי גוהר: אובדן פוגש אנשים במהלך החיים שלהם.

<לידיה דרורי גוהר: למשפחה היה עבר, והיא תפקדה כך או אחרת, והאובדן לא הופך את המשפחה לחלוטין.

<לידיה דרורי גוהר: דפוסים שהיו קיימים קודם במשפחה ימשיכו להיות בדרך כלל או יוקצנו, ודפוסים שלא היו – ברוב המקרים גם לא יופיעו.

<לידיה דרורי גוהר: לנו יש עובדות סוציאליות בכל רחבי הארץ.

<לידיה דרורי גוהר: יש לנו שישה מחוזות ברחבי הארץ.

<לידיה דרורי גוהר: בכל מחוז יש עובדים סוציאליים שמרושתים לפי אזורים – ערים שונות, יישובים.

<לידיה דרורי גוהר: כל עובדת מהאזור יודעת על המשפחות שמתגוררות בו, והיא אחראית להן.

<לידיה דרורי גוהר: כאשר קורה האובדן עובדת סוציאלית מגיעה בזמן השבעה.

<לידיה דרורי גוהר: היא באה כנציגת הממסד.

<לידיה דרורי גוהר: אנחנו לא חברים ולא שכנים.

<לידיה דרורי גוהר: אנחנו נכנסים לבית, וב-99% מהבתים הדלת פתוחה, וכל דכפין יכול להיכנס.

<לידיה דרורי גוהר: אני לא זוכרת בקריירה המקצועית הארוכה שלי משפחה שלא רצתה שייכנסו אליה.

<לידיה דרורי גוהר: בכל מקרה, העובדת הסוציאלית נכנסת בלי הודעה מוקדמת.

<לידיה דרורי גוהר: מתבוננת, מתייחסת, שואלת.

<לידיה דרורי גוהר: כשמתאפשר לדבר היא מדברת, כשלא מתאפשר היא לא מדברת.

<לידיה דרורי גוהר: אבל אחרי השבעה היא קובעת ביקור מתוכנן מראש עם המשפחה הגרעינית, מבקשת שכל בני המשפחה יהיו בביקור הזה.

<לידיה דרורי גוהר: כלומר לא רק ההורים שהרבה פעמים רוצים להגן על הילדים שלהם אז הם מונעים את המפגש.

<לידיה דרורי גוהר: דווקא יש חשיבות לצפות ולהסתכל ולעשות אבחנה ראשונית וגם כדי לתת מידע אף על פי שהמידע לא תמיד נתפס במצבים האלה.

<לידיה דרורי גוהר: אבל היא נותנת מידע על כך שיש אפשרות ללכת לטיפול נפשי, להשתתף בקבוצות תמיכה וכולי.

<לידיה דרורי גוהר: אני מדברת כרגע רק על קטינים.

<לידיה דרורי גוהר: עם בגירים זה קצת אחר כי יש עוד דברים שאפשר לומר להם.

<לידיה דרורי גוהר: בגירים גם ברוב המקרים לא מתגוררים בבית ההורים, אלא בבתים שלהם.

<לידיה דרורי גוהר: אז אתייחס כרגע רק לקטינים.

<לידיה דרורי גוהר: בהמשך העובדת הסוציאלית מציעה את העזרה הרגשית לבני המשפחה.

יפעת שאשא ביטון: כולל לילדים?

<לידיה דרורי גוהר: לכולם.

<לידיה דרורי גוהר: לכל בני המשפחה.

<לידיה דרורי גוהר: ההתערבות שלה היא התערבות מערכתית משפחתית.

<לידיה דרורי גוהר: זה מושג בעבודה סוציאלית.

<לידיה דרורי גוהר: אנחנו לא נותנים את הסיוע באופן ישיר לילדים.

<לידיה דרורי גוהר: אנחנו נמנעים גם במקרה של יתומים וגם במקרה של אחים שכולים קטינים לא להציע ולא למהר להפנות אותם לפסיכולוגים ולפסיכו-תרפיסטים, אלא לעשות עבודה של הדרכה הורית, שבעינינו, היא החשובה ביותר.

יפעת שאשא ביטון: ודרכה לטפל בילד וללוות אותו.

<לידיה דרורי גוהר: ודאי.

<לידיה דרורי גוהר: או לעשות הדרכה הורית לזוג ההורים או לאחד ההורים – ורצוי, כמובן, לשניהם יחד; או לעשות טיפול משפחתי שכל בני המשפחה יושבים יחדיו ומדברים כל אחד.

<לידיה דרורי גוהר: יש משפחות מאוד ורבליות וקל להן לדבר ולחלוק רגשות, ויש אחרות שלא.

<לידיה דרורי גוהר: שוב, אני חוזרת לזה – לכל משפחה יש הסגנון שלה, וככה זה בדרך כלל ימשיך.

<לידיה דרורי גוהר: העובדים הסוציאליים שלנו מעודדים את ההורים לדבר, לא להסתיר; לא להסתיר את הכאב שלהם, לא להסתיר את הדמעות שלהם.

<לידיה דרורי גוהר: בדרך הזאת הם גם מאפשרים לילדים לבטא את הרגשות שלהם.

<לידיה דרורי גוהר: אבל תמיד צריך לזכור שילדים קטנים לא מתמודדים עם אובדן כמו אנשים מבוגרים.

<לידיה דרורי גוהר: אימא יכולה להגיד, הוא לא בוכה, הוא לא מזכיר את אבא שלו – אוקיי, יש לו דרכים אחרות שהוא מבטא את זה, ואם היא לא מדברת או אם ההורים לא מדברים גם הילד לא ידבר.

<לידיה דרורי גוהר: באשר למערכת החינוך והשירותים הקהילתיים בכלל – במצבים מסוימים העובדים שלנו יתערבו בבתי הספר.

<לידיה דרורי גוהר: כלומר אם ההורים השכולים או אם שהיא אלמנה ירצו שאנחנו נתערב במה שקורה עם הילד בית הספר, זה ייעשה.

<לידיה דרורי גוהר: העובדת הסוציאלית שלנו תקבע פגישה רק באישור ההורים עם ויתור סודיות, כמו שצריך מבחינה חוקית.

<לידיה דרורי גוהר: נזכור שההורים הם האפוטרופוסים הטבעיים של הילדים שלהם, ואין לנו כל זכות לפנות אל הילדים או אל מישהו עבור הילדים ללא הסכמת ההורים.

<לידיה דרורי גוהר: בחלק מהמקרים זה עובד, ובחלק מהמקרים זה לא עובד.

<לידיה דרורי גוהר: אני יכולה לומר שעם המשפחות שלנו מערכת החינוך יודעת כמעט תמיד - -

יפעת שאשא ביטון: זה גם הרבה פעמים מפורסם.

<לידיה דרורי גוהר: כן, אבל אל תשכחי שכשזה פעילות מבצעית זה ידוע.

<לידיה דרורי גוהר: כשזה תאונת דרכים, כשזאת התאבדות או מחלה ממושכת זה לא.

<לידיה דרורי גוהר: יש אובדן פתע כמו בפיגוע, בקרב או בתאונת דרכים, ויש אובדן שקדם לו תהליך מתמשכת כמו מחלה, ויש שונות.

<לידיה דרורי גוהר: בדרך כלל כשאח חולה או הורה חולה יודעים במערכת החינוך, אבל לא תמיד.

<לידיה דרורי גוהר: אני לא יכולה להגיד את זה בביטחון.

<לידיה דרורי גוהר: אני לא עובדת במערכת החינוך.

<לידיה דרורי גוהר: אני יודעת להגיד את זה רק מהמשפחות שאנחנו עובדים איתן.

<לידיה דרורי גוהר: אלה פחות או יותר הדברים.

<לידיה דרורי גוהר: יש דברים אחרים שאני יכולה לדבר עליהם, אבל אני אתן את ההזדמנות או אם תרצי לשאול אותי שאלות, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: ראשית, תודה רבה על הסקירה המקיפה והמפורטת.

יפעת שאשא ביטון: הנתונים די ברורים.

יפעת שאשא ביטון: אני גם קראתי את המסמך שכתבת.

יפעת שאשא ביטון: מה שעניין אותי בנתונים – יש פה אחים שכולים מתחת לגיל 18 שההורים מוכרים על-פי חוק, וכאלה שלא מוכרים על-פי חוק.

<לידיה דרורי גוהר: במשרד הביטחון עובדים על-פי חוק משפחות חיילים שנספו במערכה.

<לידיה דרורי גוהר: זה חוק שדן בזכויות של ההורים השכולים לקבל סיוע ממשרד הביטחון מפני שהבן שלהם נפל - -

יפעת שאשא ביטון: בעת מילוי תפקידו.

<לידיה דרורי גוהר: בעת שירותו.

<לידיה דרורי גוהר: לא נגיד "בעת מילוי תפקידו" כי יש מינוחים משפטיים, ולכל דבר יש משמעות.

<לידיה דרורי גוהר: מעבר לכך, יש חוק נוסף שעליו מושתתת העבודה באגף משפחות והנצחה שנקרא חוק בתי קברות צבאיים.

<לידיה דרורי גוהר: אין בהכרח הלימה בין שני החוקים.

<לידיה דרורי גוהר: כלומר יכול להיווצר מצב שאדם שהיה בשירות הביטחון – איש קבע או איש מילואים – נפטר בגלל מחלה, תאונת דרכים או התאבדות – לא בקרב – הוא ייקבר בבית קברות צבאי ובהלוויה צבאית, אבל המשפחה שלו לא תוכר על-פי חוק משפחות חיילים שנספו במערכה לקבלת סיוע וזכויות.

<לידיה דרורי גוהר: הם יהיו זכאים רק למה שקובע חוק בתי קברות צבאיים שזה סיוע בנושא של הנצחה וזיכרון.

<לידיה דרורי גוהר: בארגון "יד לבנים" מטפלים במשפחות שלא מוכרות על-פי חוק משפחות חיילים שנספו במערכת.

<לידיה דרורי גוהר: אבל באגף משפחות והנצחה מטפלים, על-פי החוק, רק במשפחות הללו.

יפעת שאשא ביטון: אז גם העובדים הסוציאליים שציינת הם רק למי שמוכר על-פי חוק.

<לידיה דרורי גוהר: רק במי שמוכר אצלנו.

<לידיה דרורי גוהר: ארגון אלמנות ויתומי צה"ל, למשל, מטפלים גם רק במשפחות המוכרות.

<לידיה דרורי גוהר: אבל פה יכולה להיות לקונה קטנה שמשפחות שאינן מוכרות, לפי חוק משפחות חיילים שנספו במערכה, וכן חל עליהם חוק בתי קברות צבאיים – אם תהיינה בעיות בבית עם ילד לא נגיע למערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: זה נכון גם לגבי חייל בשירות סדיר שנפטר ממחלה.

<לידיה דרורי גוהר: לא.

יפעת שאשא ביטון: הוא מוכר על-פי חוק.

<לידיה דרורי גוהר: כן.

<לידיה דרורי גוהר: חיילים בשירות סדיר, ממש מתי מעט, לא מוכרים, אלא רק אם האובדן שלהם אירע כתוצאה מעברה שיש עמה קלון.

<לידיה דרורי גוהר: לא ניכנס כרגע לכל הפרטים האלה.

<לידיה דרורי גוהר: זה לתשומת לבכם.

<לידיה דרורי גוהר: משפחות שאינן מוכרות, על-פי חוק משפחות, העובדת הסוציאלית שלנו לא תגיע אליהם, וגם אם תהיינה בעיות זה רק מול מערכת החינוך או שירותי הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, לידיה.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת יגאל גואטה, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: לאחר מכן אנחנו נעבור לנציגי "יד לבנים".

יגאל גואטה: אז אולי נשמע אותם קודם.

יפעת שאשא ביטון: בסדר.

יפעת שאשא ביטון: רחל לניאדו, בבקשה.

<רחל לניאדו: אני מנכ"לית הארגון.

<רחל לניאדו: ארגון "יד לבנים", כמו שצוין פה, מטפל בהורים ואחים שכולים – שכול צבאי וכוחות הביטחון.

<רחל לניאדו: אני אתחיל בנתונים לגבי האחים הבוגרים.

<רחל לניאדו: בערך בשנת 2004, בדיוק בצומת שאנחנו נמצאים בו היום עמדנו מול מתן מענה וצרכים של אחים בוגרים.

<רחל לניאדו: בערך בתקופה הזאת הוקמה ועדת אחים, שבה פרידה הייתה יושבת-ראש הוועדה.

<רחל לניאדו: התחלנו באיסוף, מיפוי ורישום של אחים בוגרים לארגון.

<רחל לניאדו: עד היום אין ידע ואין בשום מקום רשומות מדויקות, ולכן משערים שיש כשישים אלף אחים שכולים.

<רחל לניאדו: התחלנו בעבודה סיזיפית של איסוף ורישום של אחים, צירוף שלהם לארגון, מיפוי של הצרכים שלהם, מתן מענה לצרכים.

<רחל לניאדו: לשמחתי, עברנו כברת דרך מאוד ארוכה בעיגון מעמדם בחקיקה, בעיגון מעמד האח, בהטבות שניתנות במשרד הביטחון כמו טיפול פסיכולוגי ולימודים שהיו כבר קודם.

<רחל לניאדו: הרחבנו את הנגשת המידע לאחים שכולים שעד היום לא ידעו.

<רחל לניאדו: דיברנו כאן על לקונה של מחסור במידע.

<רחל לניאדו: עברנו כברת דרך מאוד רצינית.

<רחל לניאדו: נושא של אחים צעירים עד היום היה בארגון "יד לבנים" בצמתים בעקבות אובדן של משפחות שבהן אימהות ילדו בגיל מבוגר כמו בקבוצות של אסון המסוקים.

<רחל לניאדו: אבל כמו כל תהליך זה לוקח זמן וצריך להבשיל בתודעה.

<רחל לניאדו: בארגון נחשפנו ביתר שאת לנושא של אחים צעירים בעקבות צוק איתן.

<רחל לניאדו: בעקבות צוק איתן במסגרת כנס משפחות שעשינו בשנה שעברה הזמנו באופן מיוחד את האחים ממקום של חיבוק והזדהות.

<רחל לניאדו: פעם ראשונה נדהמנו לגלות את הבעייתיות.

<רחל לניאדו: שוב, זה מאוד אינדיבידואלי כי כל משפחה מגיבה כך או אחרת, אבל נדהמנו לראות את הבעייתיות, את הקושי.

<רחל לניאדו: פגשנו שם הרבה משפחות צעירות, הרבה אימהות לילדים צעירים וראינו את הקושי שלהם להתמודד בחיי היומיום, את חוסר הקשר עם מערכת החינוך.

<רחל לניאדו: עלו וצפו המון דברים.

<רחל לניאדו: כיום הוקם פורום במשרד הביטחון ששותפים לו הרבה גורמים.

<רחל לניאדו: בשלב הראשון אנחנו אוספים את המידע ועושים מיפוי – מה קיים, מי עושה מה.

<רחל לניאדו: בפרוטוקולים של הוועדה אפשר לראות את המיפוי שעשינו.

<רחל לניאדו: דבר שני שראינו צורך לשים אותו זה הנושא של צמתים מרכזיים בחתכים של גילאים.

<רחל לניאדו: יש הבדל בין הגילאים של הילדים, בין המרחק שלהם מהשכול, במעברים ובצמתים השונים מהגן לבית הספר.

<רחל לניאדו: המעבר לכיתה א' הוא מאוד משמעותי, מעבר לבית ספר יסודי ולתיכון.

<רחל לניאדו: אחים שכולים במערכת לקראת גיוס מטופלים מצוין על-ידי הצבא.

<רחל לניאדו: יש איתור, יש ליווי.

<רחל לניאדו: נעשית הרבה עבודה.

<רחל לניאדו: יש חוסר בין הגילאים 18-0 שאף אחד לא יודע, לא מכיר, ובעיקר לא מלווה אותם.

<רחל לניאדו: אז פעם אחת עשינו חיתוך לפי מיפוי של גילאים וצמתים מרכזיים בחיים, ופעם שנייה הבחנו בין סוגים של ליווי שאנחנו חושבים שצריך לתת מענה דרכם.

<רחל לניאדו: לדוגמה, באמצעות הליווי הפסיכולוגי של משרד הביטחון, ודבר שני בפעילות.

<רחל לניאדו: ראינו הרבה פעמים גם בקרב האחים הבוגרים וגם כאן בקרב האחים הצעירים, באמצעות פעילויות אחרות שאנחנו עושים של קייטנות ופעילות אתגרית בטבע של תרבות פנאי, שה"ביחד" הזה בנסיבות אחרות פחות מחייבות נותן יכולת לילדים הצעירים האלה לחבור זה לזה, לדבר, להציף ולהתמודד, ולטפל באמצעות בדרכים אחרות.

<רחל לניאדו: יתרה מזאת אחד המחוזות בצפון עומד לעשות סקר ולבדוק במיפוי של חתכים של גילאים, של אוכלוסיות, של קבוצות שכול שונות.

<רחל לניאדו: אתמול ראש האגף שלהם – ואני חושבת שזאת הייתה יוזמה של לידיה שתכף תרחיב על זה – ביקש להרחיב את זה כדי לתת תמונה רחבה יותר של כל המחוזות כדי לבחון את הצרכים.

יפעת שאשא ביטון: במטרה לבנות מערך התערבות או תיקון?

<רחל לניאדו: את רוצה להגיד כמה מילים?

יפעת שאשא ביטון: האם המטרה של הסקר, מעבר לידיעה ולאיסוף המידע, האם יש כוונה לבנות תכנית של טיפול וליווי?

<לידיה דרורי גוהר: לא בהכרח.

<לידיה דרורי גוהר: המטרה היא יותר להתמקד בתקופות מעבר בחיים של הילדים, ולאתר את הצרכים בתקופות האלה בלי לשכוח שיש הורים בתמונה.

<לידיה דרורי גוהר: זאת לא האחריות הבלעדית שלנו.

<לידיה דרורי גוהר: אנחנו גורם נוסף שיכול לתת עוד משהו כ"בונוס" שיכול להקל ולעזור, ולתת רווחה רגשית.

<לידיה דרורי גוהר: אחרי שיאותרו הצרכים באמצעות סקר שייעשה אז ננסה לחפש מענים.

<לידיה דרורי גוהר: אבל לא בדברים האלה אנחנו מתעסקים.

<לידיה דרורי גוהר: כמו שהבנתי את המנדט של הוועדה הזאת המטרה היא לעסוק יותר בצרכים הרגשיים והנפשיים של הילדים.

<לידיה דרורי גוהר: בהקשר הזה אני רוצה לומר שלפני כמה שנים כתבנו באגף שלנו ספר שערכתי והוא נקרא: "תורת טיפול העובד הסוציאלי במשפחות השכולות".

<לידיה דרורי גוהר: נכתב בו פרק על כל אחת מקבוצות האוכלוסייה שאנחנו מטפלים בה – הורים, אלמנות, יתומים ואחים.

<לידיה דרורי גוהר: מה עושה העובד הסוציאלי עם כל אחד, מה קורה לילדים בשלבים מסוימים בחיים שלהם.

<לידיה דרורי גוהר: פילחנו את זה לפי קבוצות גיל, כי יש משמעות מאוד גדולה לגיל הילד כשקרה האסון.

<לידיה דרורי גוהר: מה קורה אם כעת הילד במרחק של כמה שנים מהאסון?

<לידיה דרורי גוהר: איך ההורים שלו התמודדו כשהוא היה בגיל הזה כשיש צרכים מיוחדים – בגיל ההתבגרות או בגיל הינקות.

<לידיה דרורי גוהר: יש משמעות מאוד רצינית למה שקורה בכל תקופה כזאת.

<לידיה דרורי גוהר: כמובן, גיבינו את זה גם בחומר תיאורטי שמדבר על יתמות או שכול של ילדים בתקופות גיל שונות.

<לידיה דרורי גוהר: דבר נוסף – חוץ מהטיפול הרגשי הפרטני או המשפחתי שאנחנו מציעים למשפחות – וכמו שאמרתי, מעט מאוד באופן ישיר לילדים קטנים, כי זה ממש לא נכון להפנות ילד קטן לטיפול פסיכולוגי.

<לידיה דרורי גוהר: אבל אנחנו כן מציעים לאחים הצעירים באמצעות ההורים שלהם, כמובן, להשתתף בקבוצות תמיכה.

<לידיה דרורי גוהר: יש לנו קבוצות תמיכה של ילדים בגיל ההתבגרות, והן מעורבות עם יתומים.

<לידיה דרורי גוהר: כלומר העניין המרכזי של הקבוצה הוא האובדן של בן משפחה קרוב.

<לידיה דרורי גוהר: הקבוצות האלה עוסקות בבעיות של גיל ההתבגרות שיש לילדים וגם שיח לקראת גיוס – האם ללכת ליחידה שאח שלי שירת בה או לא?

<לידיה דרורי גוהר: להיות קרבי או לא להיות קרבי?

<לידיה דרורי גוהר: ההורים שלי לא מסכימים או כן מסכימים.

<לידיה דרורי גוהר: יש עוד קבוצות אחרות, אבל אני לא מדברת כרגע על הבוגרים, אלא רק על הקטינים.

<רחל לניאדו: מה שצריך לעשות בעיקר, לטעמי, כמו שבזמנו היה עם האחים, שכל אחת מהמערכות תשתף ולעגן ולתקף את זה בחקיקה.

<רחל לניאדו: אז גם יהיה מנדט לגופים לתת טיפול ומענה ולהתייחס לאותן קבוצות גיל.

יפעת שאשא ביטון: למה את צריכה חקיקה כדי להתייחס?

<רחל לניאדו: יש לכם היום מנדט לטפל באחים צעירים?

יפעת שאשא ביטון: היא אומרת שכן.

יפעת שאשא ביטון: היא הסבירה בדיוק.

<לידיה דרורי גוהר: למה, אנחנו לא מכירים אותם?

יפעת שאשא ביטון: אין שום סיבה שלא.

יפעת שאשא ביטון: אם אתם יודעים, ויש מערך טיפולי - -

<לידיה דרורי גוהר: משהו שהוא סיוע נפשי רגשי את לא יכולה לכפות אותו כי יש פה הורים, והם אלה שיקבעו אם הילד ילך או לא ילך אם את נותנת את האופציה.

<לידיה דרורי גוהר: במערכת החינוך וברשויות המקומיות יש שירות פסיכולוגי חינוכי ייעוצי שגם נותן את השירותים האלה.

<לידיה דרורי גוהר: הבעיה המרכזית היא המודעות.

<לידיה דרורי גוהר: צריך שתהיה מודעות בקרב כל השירותים.

יפעת שאשא ביטון: זה בדיון רעיון הדיון והוועדה.

<אילן שריף: אבל צריך להודות שזה שלב מאוד חשוב במודעות.

<אילן שריף: אבל אם יאותר ילד שצריך טיפול, אין אף גוף במדינה שיודע לטפל בו, ושיש לו תקציב לזה.

יפעת שאשא ביטון: מה זאת אומרת?

יפעת שאשא ביטון: הרי זה בדיוק הסיפור שאנחנו אומרים, שאנחנו רוצים שבמערכת החינוך יידעו.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו מזהים בעיה יש יועץ חינוכי בבית הספר, ויש שפ"י שיודע לתת מענה או אם זה משהו חריג יותר אז גם לדעת למי להפנות.

יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק הסיפור.

<רחל לניאדו: תחנות לטיפול משפחתי שזה בבית ספרך.

<אילן שריף: אני אגיד את מה שאמרת בצורה גורפת, ואני אחזור עליו.

<אילן שריף: יש לי כבוד מאוד גדול ליועצות ולכלל השירות הפסיכולוגי שנמצא שם; אבל לטפל בילד מעבר לטווח קצר מאוד הם לא עושים.

<אילן שריף: הידע של טיפול גם בילדים וגם בשכול הוא ידע שבאופן גורף לא נמצא בשירותים הטיפוליים.

יפעת שאשא ביטון: זה בדיוק מה שאנחנו מבקשים.

יפעת שאשא ביטון: הרי מה המטרה פה?

יפעת שאשא ביטון: לראות איך אנחנו מכניסים את זה בצורה מסודרת.

<אילן שריף: אם יועצת כבר איתה ילד, והוא עם בעיות קשות, הוא צריך טיפול או ההורים שלו.

<אילן שריף: אין היום אף גוף במדינת ישראל שאפשר להפנות אותו.

<לידיה דרורי גוהר: אילן, אבל אתה יודע מהניסיון שלך שיש מצבים שמאתרים בעיה אצל ילד, רואים אותה, היא ברורה, וההורים לא משתפים פעולה.

<אילן שריף: לא, אני אומר, משתפים פעולה.

יפעת שאשא ביטון: אבל גם במקרה שמשתפים – היא נתנה פה דוגמה; יש טיפול למשפחות שרוצות.

<אילן שריף: אין.

<לידיה דרורי גוהר: אצלנו יש.

<אילן שריף: אצלם.

<אילן שריף: זה לא אחוז מכלל הילדים.

<אילן שריף: אני מדבר על כלל הילדים.

<לידיה דרורי גוהר: גם בביטוח לאומי יש.

<אילן שריף: אני מדבר על כלל הילדים.

<אילן שריף: אם היום יאותר ילד שההורים שלו משתפים פעולה והם רוצים טיפול, והוא רוצה טיפול זה כבר בעיות קרדינליות, ואין מי שיטפל בהם.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, גברתי.

יפעת שאשא ביטון: תציגי את עצמך.

<פרידה שניידרמן: שמי פרידה שניידרמן, ואני אחותו של מאירק'ה רוזנשטרוך, ואני לצורך העניין הכלה פה – אולי עכשיו קצת מבוגרת, ואולי קצת זקנה, אבל הייתי פעם צעירה, וחוויתי שכול בצעירותי.

<פרידה שניידרמן: היום אני יושבת-ראש ועדת האחים בארגון "יד לבנים".

<פרידה שניידרמן: לדעתי, בארגון יד לבנים עברנו כברת דרך ארוכה מאוד, וגם שם לא קל, וגם לא תמיד ההורה רוצה אותך לידו; אולי הוא רוצה להסתיר ממך את הימים העצובים.

<פרידה שניידרמן: אני הולכת עם איזה מוטו שהעצב זקוק לחברה.

<פרידה שניידרמן: אני רואה את זה ממקום אחר, לא ממקום של משרד הביטחון כי כל אחד יודע לעשות את העבודה שלו נהדר, ואין לי ולו מילה אחת להגיד.

<פרידה שניידרמן: איך אמרו לי פעם?

<פרידה שניידרמן: למדנו עליכם כי אנחנו ילדי יום כיפור.

<פרידה שניידרמן: כי מה לעשות, המדינה לא כל כך ידעה שכול עד הימים האלה.

<פרידה שניידרמן: היו לנו ימים קשים מאוד, ולא היה לנו למי לפנות.

<פרידה שניידרמן: היום יש כתובת, אילן.

<פרידה שניידרמן: אני קצת חולקת.

<אילן שריף: אני מדבר על הצד האזרחי.

יפעת שאשא ביטון: בצד האזרחי אנחנו רוצים שבמערכת החינוך, לפחות - - -

<פרידה שניידרמן: אני לא אגזול הרבה זמן.

<פרידה שניידרמן: רחל המנכ"לית פירטה יוצא מן הכלל, ולידיה נתנה את הפן שלה.

<פרידה שניידרמן: אני אבוא מהצד שלי של האחים.

<פרידה שניידרמן: היום אנחנו מטפלים באחים הבוגרים יותר.

<פרידה שניידרמן: יושבת אתי יוכי שהיא עצמה אחות שכולה - -

<יוכי סימן טוב: גם ממלחמת יום כיפור.

<פרידה שניידרמן: - - אנחנו האחים משפחה אחת גדולה.

<פרידה שניידרמן: ארגון "יד לבנים" פרש כנפיים על כל אותם אחים, ומביא אותם אלינו ועושה פעילויות כדי להיות עם העצב וגם עם השמחה.

<פרידה שניידרמן: כל פעילות שאנחנו עושים מביאים את זה משני צדי המתרס; גם לדבר על השכול שלך.

<פרידה שניידרמן: זה קשה לדבר על השכול ליד ההורים.

<פרידה שניידרמן: בואו לא נתעלם.

<פרידה שניידרמן: אני חושבת שמעולם לא דיברתי עם ההורים שלי על השכול שלי כמו שקשה לי לדבר עם הילדים שלי על השכול שלי.

<פרידה שניידרמן: יותר קל לך לדבר בפני אנשים שהם בדיוק כמוך, שמבינים אותך.

<פרידה שניידרמן: החברה המשותפת הזאת היא מאוד חשובה.

<פרידה שניידרמן: אני מבטיחה שאעשה כל מה שלא קיבלתי בצעירות שלי.

<פרידה שניידרמן: אני אקדיש את כל שעותיי, כמו שאני עושה היום, והכול בהתנדבות רבה כדי לבוא ולא להביא אותם לגילאים שלנו ורק אז לגלות מה קרה לנו בעבר.

<פרידה שניידרמן: בארגון הרמנו את הכפפה, והבנו.

<פרידה שניידרמן: אמנם הכול באמצעות ההורים, אבל גם היום אנחנו לוקחים אתנו אחים יותר צעירים, אחים לפני הנישואים, אחים לפני הגיוס – כל סיוע שאפשר לתת.

<פרידה שניידרמן: אנחנו גם מקבלים דלת פתוחה במשרד הביטחון ובצבא בכל בעיה שיש.

<פרידה שניידרמן: הרבה פעמים אני באה עם אחים גם למשרד הביטחון וגם לצבא – גם אחים שמגייסים עכשיו, שגם שם יש בעיה.

<פרידה שניידרמן: גם על זה צריך לחשוב.

<פרידה שניידרמן: אותו אח מבוגר בעצם חווה את השכול שלו מחדש.

<פרידה שניידרמן: לגבי האחים הצעירים – אנחנו נרים כפפה.

<פרידה שניידרמן: במשרד החינוך בצוק איתן ליווינו אחים מבוגרים, ליווינו אחים צעירים.

<פרידה שניידרמן: לא תמיד רצו גם אותנו.

<פרידה שניידרמן: פתחנו דלתות, חיבקנו, היינו שם, הקשבנו להם, נתנו כתף.

<פרידה שניידרמן: יסלחו לי כל היושבים כאן, אבל אנחנו האחים יודעים יותר טוב יודעים מאשר האקדמיה למה אנחנו זקוקים.

<פרידה שניידרמן: בדיוק למקומות האלה אנחנו נגיע.

<פרידה שניידרמן: העצב זקוק לחברה, ולחברה הזאת אני רוצה לדאוג.

<פרידה שניידרמן: משרד החינוך ידאג לקטע שלו, ומשרד הביטחון ידאג לקטע שלו, ואנחנו בארגון "יד לבנים" נעשה את כל מה שאנחנו האחים היינו זקוקים לזה פעם ולא קיבלנו.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, מאירה.

<קריאה: למה לא קיבלנו?

<קריאה: קיבלנו.

<מאירה שוורץ: אני אחות שכולה מפיגוע.

<מאירה שוורץ: לדעתי, ביטוח לאומי נתן לנו המון כאחים שכולים - -

<פרידה שניידרמן: אני לא מתווכחת.

<פרידה שניידרמן: אני לא יודעת באיזה שלב בחיים.

<מאירה שוורץ: לפני עשר שנים.

<פרידה שניידרמן: גם אנחנו מקבלים היום הרבה, אבל פעם לא ראו אותנו.

<פרידה שניידרמן: היינו אחים שקופים.

<מאירה שוורץ: המון ועד היום.

<מאירה שוורץ: עד היום ביטוח לאומי כאחים - -

יפעת שאשא ביטון: אני שמחה שהוויכוח פה הוא על כך שכן מקבלים.

<פרידה שניידרמן: אני לא מלינה שלא מקבלים.

<פרידה שניידרמן: אנחנו לא קיבלנו במשך שלושים שנה.

<מאירה שוורץ: אני היססתי אם לדבר, אבל החלטתי שאני מדברת.

<מאירה שוורץ: לפני כעשר שנים איבדתי אחות וגיס בפיגוע.

<קריאה: בעל ואישה.

<מאירה שוורץ: אני חושבת שביטוח לאומי נתן לנו את כל התמיכה כאחים.

<מאירה שוורץ: עד היום יש לנו קבוצות תמיכה של אחים - -

<פרידה שניידרמן: לא על זה דיברתי.

<פרידה שניידרמן: כי גם אנחנו מקבלים היום.

<מאירה שוורץ: רציתי פשוט לשתף.

<מאירה שוורץ: היא שיתפה, אז רציתי לשתף.

<מאירה שוורץ: כנפגעי פעולות איבה אני מצדיעה לביטוח לאומי.

יפעת שאשא ביטון: עצובה לי הסיטואציה שלכם, אבל אני שמחה שלפחות אתם מרגישים שאתם מטופלים.

<פרידה שניידרמן: רק להוסיף – אני אחות מלפני ארבעים שנה.

<פרידה שניידרמן: אין להתכחש, ואני גם לא מצביעה על אף אחד - -

יפעת שאשא ביטון: שככל שעברו השנים יש יותר מודעות.

<פרידה שניידרמן: שלושים שנה לא קיבלנו, היינו אנשים שקופים.

<פרידה שניידרמן: אני סיימתי את מקום העבודה כי הורי הלכו לעולמם, והחלטתי לזעוק את זעקת השקופים.

<פרידה שניידרמן: היום כבר כעשר שנים אנחנו מקבלים טיפול פסיכולוגי, קבוצות תמיכה, יש לנו אוזן קשבת בכל דבר, אנחנו באמת מרגישים כמו חלק ממשפחה.

<פרידה שניידרמן: זה תודות למשרד הביטחון, ולא ממקום של חנופה, אלא באמת כמו שאת קיבלת את העבודה המקצועית הזאת, כך אנחנו מקבלים אותה ממקום מקצועי.

יפעת שאשא ביטון: אני שמחה כי גם הדיון הזה נועד להעלות שלב אחד, ולהוסיף עוד נדבך להכרה ולמעמד של האחים השכולים מהמקום שאנחנו מפחדים לפספס.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה שככל שהשנים עוברות יש יותר מודעות ויותר אפשרות להתייחס ולטפל.

יפעת שאשא ביטון: רלי, בבקשה.

<רלי קריב: כנציגה של משרד הבריאות אבל גם כאשת מקצוע בתחום ילדים ונוער אני רוצה להגיד, בעיקר לך, אילן, לאורך השנים עד יולי כשנכנסה הרפורמה אנחנו היינו מקבלים בתחנות של משרד הבריאות ילדים שהיו במצבים של טראומה במשפחה בעקבות תאונה או אובדן.

<רלי קריב: אפשר היה לתת גם להורים וגם לילדים הדרכה, ובהמשך טיפול.

<רלי קריב: מאז הרפורמה התנאים לזכאות לטיפול השתנו, אבל עדיין לגבי אותם ילדים שאתה מתאר יש בתוך בריאות הנפש עדיין אפשרות לקבל טיפול.

יפעת שאשא ביטון: זה לא מדויק.

יפעת שאשא ביטון: כי היום מה שקורה בעצם זה בדיוק אותם מצבים של משברי חיים שדיברנו עליהם שלא יקבלו טיפול אם הם לא מאובחנים.

<לידיה דרורי גוהר: רלי, את מדברת על תחנות לבריאות הנפש.

<לידיה דרורי גוהר: אני יודעת שזה קיים, ונכון, מגיעים אנשים לטיפול.

<לידיה דרורי גוהר: להבדיל, לשם מגיעים ילדים באופן פיזי לטיפול, וטוב שיש את זה.

<לידיה דרורי גוהר: אבל זה לא עונה על הצורך של האוכלוסייה הכללית.

<לידיה דרורי גוהר: אני לא מדברת על משרד הביטחון.

יפעת שאשא ביטון: בואי ניתן לרלי לסיים את הדברים.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח להעביר אלייך חזרה את רשות הדיבור, אבל בואי ניתן לה לסיים את הטיעון.

<רלי קריב: את צודקת לגמרי במה שאת אומרת לגבי הילדים שיכלו לקבל קודם ואיזה ילדים יוכלו לקבל עכשיו.

<רלי קריב: אבל מאחר שאילן דיבר על מקרים יותר קשים של ילדים שזקוקים לא לעבודה בתוך המשבר, אלא לעבודה ממושכת יותר של טיפול של אנשים שזאת המומחיות שלהם - -

יפעת שאשא ביטון: בגלל שהם לא מטופלים סביב המשבר.

יפעת שאשא ביטון: זה הסיפור של הרפורמה, אם אנחנו כבר מעלים את זה.

יפעת שאשא ביטון: בסופו של יום – ככל שאני חושבת על זה, עד עכשיו לא התייחסתי לפן של משבר חיים ואובדן, ואנחנו מזהים שאין מניעה.

יפעת שאשא ביטון: גם במקום שבו ילד מאבד בן משפחה קרוב – אם פעם הוא יכול היה לקבל סיוע בהתמודדות היום הוא כבר לא שם עד שהוא יגיע למצב הפתולוגי הקשה.

<רלי קריב: בהקשר הזה מה שנשאר בגלל שהוצע, חלק מהילדים שיכלו לקבל טיפול, עכשיו לא מקבלים כי הם לא מקבלים אבחנה, ואין להם סימפטומים קשים, ואין ירידה בתפקוד.

<רלי קריב: אבל הילדים הקשים יותר שההתערבות הראשונית לא מספיק עוזרת להם סביב טראומה שנעשית כדי למנוע, שאני מסכימה שהיא מאוד חשובה, אותם ילדים, יש להם עדיין מסגרת שבה הם יכולים לקבל טפול, וזה במסגרת בריאות הנפש עם פסיכולוגים שעוסקים בעבודה עם ילדים, שהם מומחים קליניים.

<רלי קריב: קופות החולים הם אלה שייתנו את ההתחייבות.

<רלי קריב: אבל מאוד מסכימה עם מה שאמרת לגבי השינוי שחל.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: זה חשוב מאוד כי זה לא היה כאן על השולחן.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו באים לתקן במקום אחד, ומזהים שלקחו לנו במקום אחר.

יפעת שאשא ביטון: תודה על ההתייחסות.

יפעת שאשא ביטון: חנה, רצית לומר כמה מילים?

<חנה לרבה: הייתי בדיון הראשון והבנתי שכמה שהדברים סביב הם מאוד חשובים, רציתם להתייחס במיוחד למה שקורה בתוך מערכת החינוך עצמה מגיל הרך בגן חובה עד סוף התיכון.

<חנה לרבה: כל אחד פירט כמה חשוב שיהיו פלחי גילאים, ואני לא אעבור על דברים אחרים.

<חנה לרבה: אני מאוד רוצה להגיד שיד לבנים יחד עם משרד הביטחון – אנחנו מערכת אחת בנושא הזה מהסוף עד ההתחלה.

<חנה לרבה: זה דבר מאוד חשוב להגיד, ואם את מתייחסת דווקא ליופי של הדוח שאתם הכנתם אז בעמוד שלוש בסעיף 1.3 יש התייחסות לצרכים של בית הספר, אבל לא מאריך בדבר.

<חנה לרבה: אז אני רציתי דווקא היום לדבר על הנושא של המשבר ועל המניעה בבית-הספר.

<חנה לרבה: אני רוצה לציין שבוועדה הראשונה סיימנו את הדברים בחשיבות של עשיית סקר על הנושא הזה בתוך מערכת בית הספר עצמו.

<חנה לרבה: אני שמחה מאוד לשמוע מיוכי על שיתוף הפעולה שלה; וגם שהמורים נמצאים בתוך המערכת בתוך תמיכה וחיבוק.

<חנה לרבה: זאת צריכה, לפי דעתנו, להיות הגישה כלפי כל הילדים במערכת השכול ולא כמסכנים ולא כאות קין.

<חנה לרבה: לכן כשמגיעים לילדים ואומרים, מה עושים בזמן משבר – יש דברים מאוד יפים שקיימים היום במערכת משרד הביטחון במיוחד, ואני רוצה לציין את זה.

<חנה לרבה: למשל, מה קורה לילד כשהוא חווה את זה?

<חנה לרבה: הוא יושב שבעה, וכבר שבוע ימים הוא לא היה בבית-ספר- -

יפעת שאשא ביטון: כן, אבל מיצינו את זה.

<חנה לרבה: - - עניין הריכוז הוא בעיה וכל הדברים הסביבתיים.

<חנה לרבה: מיד להפנות לפסיכולוג – הילד עצמו יגיד, אני לא צריך פסיכולוג, וגם אם ההורים שלי רוצים אני לא רוצה.

<חנה לרבה: הנקודה הראשונה שרואה את הילד הוא המורה.

<חנה לרבה: המורה עסוק מאוד.

<חנה לרבה: הוא לא יכול לתת שיעורים פרטיים, על-פי חוק, כדי לעזור לילד.

<חנה לרבה: למשרד הביטחון יש יופי של דבר – 80% מהשיעורים הפרטיים אפשר לקחת.

<חנה לרבה: צריך למצוא גם 20% אחרים, אבל הם צריכים להיות לא בתוך מערכת החינוך, אלא אחרי בית ספר.

<חנה לרבה: אם מערכת החינוך הייתה יכולה לקחת את הדבר הזה ולעזור לילד עם המורה - -

יפעת שאשא ביטון: חנה, לא צריך על שבוע לעשות שיעורים פרטיים.

יפעת שאשא ביטון: בואו נשים את הדברים בפרופורציות שלהם.

<חנה לרבה: לא נכון.

<חנה לרבה: הילדים במצוקה.

יפעת שאשא ביטון: לכן לאורך זמן צריך לאתר את זה בזמן ולטפל בזה נכון, ואז לא מגיעים לשלב שבו צריך לעשות - -

<חנה לרבה: זה העניין של המניעה בכל הסיפור, שהמורים רואים את סימני המצוקה בעצמם; שהילד לא מגיע בזמן לבית הספר או בכלל לא מגיע, לא מביא אוכל לבית ספר.

<חנה לרבה: אצל ילד גדול יותר – ירידה ונפילה מאוד גדולה בתפקוד הלימודי שלו.

<חנה לרבה: לכן חשוב מאוד שכבר היום חושבים על מערכת מניעה.

<חנה לרבה: אולי אני אתן פה עוד פן.

<חנה לרבה: אני עולה מארץ אחרת, ואני גם אם שכולה, וגם היו לי ארבעה ילדים במערכת החינוך – שניים בגיל הרך ושניים בתיכון בזמן ששכלנו את הבן שלנו בצבא באירוע צבאי מוכר.

<חנה לרבה: אני מוכרחה להגיד שאם אין למורה תמיכה במערכת לעזור לילד אז יש ניתוק בין מה שקורה בלימודים בבית הספר.

<חנה לרבה: זאת הנקודה הראשונה שמביאה למשברים נוספים.

<חנה לרבה: כשהילד מצליח בלימודים אז לפחות יש פן אחד בחיים שלנו במערכת בית הספר שהוא מרגיש טוב, כי בבית הוא לא מרגיש טוב.

<חנה לרבה: לכן חשובה מערכת של תמיכה ושל החיבוק.

<חנה לרבה: לדוגמה, מורה אחד אומר, לא הצלחת, איפה היית, מה עשית - -

יפעת שאשא ביטון: חנה, אנחנו מדברים בדיוק על זה, זאת מטרת הדיונים.

יפעת שאשא ביטון: אם יש לך משהו להוסיף אני אשמח, אבל כבר היינו בתוך הפלטפורמה הזאת, ועל זה אנחנו יושבים כאן היום – לראות איך אנחנו מזהים ולא מייחסים לזה דברים אחרים.

<חנה לרבה: במערכת של משרד הביטחון ו"יד לבנים" הילדים נפגשים בפורומים הלא פורמליים האלה.

<חנה לרבה: זה דבר מאוד חשוב כי אז הם מדברים על הנושא של בית הספר, ושם אפשר לקבל מידע מצוין ומעודכן מהילדים ולהעביר את זה הלאה.

<חנה לרבה: לכן חשוב שיהיה תיאום במערכת בנושאים האלה.

<רחל לניאדו: המפתח הוא לעבור לשלב של יוזם ולא מגיב.

<חנה לרבה: בדיוק.

יפעת שאשא ביטון: תודה.

יפעת שאשא ביטון: בבקשה, ארגון אלמנות ויתומי צה"ל.

<נאוה שהם סולן: אני יושבת-ראש ארגון אלמנות ויתומי צה"ל.

<נאוה שהם סולן: אנחנו באנו לכאן כי חשבנו שידברו על שכול של אחים במערכת הביטחון.

<נאוה שהם סולן: לא חשבנו שמדובר על אחים בכלל.

יפעת שאשא ביטון: זה גם וגם.

<נאוה שהם סולן: אני לא חשבתי כך.

<נאוה שהם סולן: סך הכול יתומי צה"ל והאחים השכולים מקבלים את כל השירות והטיפולים ממשרד הביטחון, ואנחנו מאוד מרוצים בסך-הכול, ויש גם עבודה הדדית.

<נאוה שהם סולן: אז אין לי מה להוסיף.

<נאוה שהם סולן: אני בהחלט חושבת שצריך בעיקר להביא את המידע להורים שיש גופים שמטפלים.

<נאוה שהם סולן: זה עיקר הדיון שצריך להיות; לטפל במקומות שלא יודעים.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אבנר עורקבי, בבקשה.

<אבנר עורקבי: אני רוצה להגיד למערכת הביטחון שהם עשו כברת דרך ענקית.

<אבנר עורקבי: אני רוצה לשאול אותך שאלה – יש פה דיון על אחים שכולים.

<אבנר עורקבי: אני לא שמעתי גם על אחיינים שכולים.

יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו עכשיו באחים שכולים.

<אבנר עורקבי: ברגע שיש אובדן יש גם אחיינים קטנים שחווים את החוויה.

יפעת שאשא ביטון: יש גם סבים וסבתות שגם בהם צריך לטפל.

יפעת שאשא ביטון: אני צריכה לסגור את הדיון, אז אם יש לך להתייחס לנושא במשפט - -

<אבנר עורקבי: את מדברת על ילדים קטנים.

יפעת שאשא ביטון: לא.

יפעת שאשא ביטון: אני מדברת על אחים שכולים.

יפעת שאשא ביטון: אני בכוונה ממקדת, כי אחרת אנחנו יכולים להגיע לעוד מעגל ועוד מעגל, והם כולם חשובים ולכולם צריך להתייחס, אבל אני רוצה כרגע להתייחס לאחים שכולים.

<אבנר עורקבי: אני חוויתי חוויה אחרת, ולפני ארבעים ושמונה שנה לא היה אותו יחס כמו היום.

<אבנר עורקבי: אני יכול להעריך אתכם מאוד.

יפעת שאשא ביטון: אני שמחה שאנחנו הולכים ומשתפרים.

יפעת שאשא ביטון: לידיה, בבקשה, משפט.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לתת לחבר הכנסת יגאל גואטה להתייחס.

<לידיה דרורי גוהר: אני רוצה לומר משהו שלא קשור לארגון שלי, אבל טיפ למערכת החינוך.

<לידיה דרורי גוהר: תגדיל לעשות מערכת החינוך אם היא תיצור מצב שכל המורים- לא רק היועצות – ילמדו לזהות סימנים להתנהגות חריגה של ילדים.

<לידיה דרורי גוהר: זה לא רק שכול ואובדן, זה גם אלימות במשפחה וכו'.

יפעת שאשא ביטון: נכון.

<יוכי סימן טוב: אנחנו עובדים כל הזמן.

<לידיה דרורי גוהר: זה הדבר הכי חשוב, ואחר כך אם ירצו את העזרה שלנו בניסיון שלנו נשמח לסייע.

<לידיה דרורי גוהר: אני כבר דיברתי עם יוכי, ואני מוזמנת לוועדה אצלה.

יפעת שאשא ביטון: קודם כול שיתוף הפעולה והשיח ביניכם הוא חשוב.

<יוכי סימן טוב: לפרויקט של הטראומה הזמנתי את לידיה ואת אילן בלי שידעתי שיהיה דיון, וכולם יהיו בהחלט שותפים.

<יוכי סימן טוב: כמו שאתם יודעים אני בהחלט מחויבת לנושא.

<יוכי סימן טוב: כל מה שאנחנו צריכים לעשות נשתדל לעשות כמה שיותר טוב, ואני מסכימה עם כל מה שנאמר פה.

<יוכי סימן טוב: המודעות והיכולת של המורים לזהות וללוות היא קריטית.

<יוכי סימן טוב: אילן אמר משהו שלא נשמע מספיק לגבי השכול שהוא לא ממשרד הביטחון או מביטוח לאומי שהתמיכה משם היא באמת טובה, ואנחנו בהחלט מחויבים להם באותה רמה, זה שיש ילדים שהטראומה תופסת אותם כשהם גם ככה פגיעים.

<יוכי סימן טוב: ואז מתפתחת פתולוגיה מהירה יחסית, ואנחנו צריכים גוף שיטפל טיפול מקצועי אחרי שאנחנו מזהים שיש פה הידרדרות רצינית.

<יוכי סימן טוב: רלי אמרה שיש קופות החולים ברפורמה, ויש ילדים שמטופלים, וזה נכון.

<יוכי סימן טוב: אני יודעת שבעבר טופלו 0.9% מהילדים במרפאות לבריאות הנפש, והשאיפה היא להכפיל את זה.

יפעת שאשא ביטון: היום הם כבר פחות - -

<יוכי סימן טוב: - - עדיין 12% מהילדים הם עם הפרעות נפשיות, ויש המוני ילדים שסובלים מאובדן ושכול, וחלקם כן יגיעו למצב של טיפול נפשי.

<יוכי סימן טוב: אין עדיין גוף שמטפל בילדים האלה שכן יצטרכו טיפול נפשי.

<יוכי סימן טוב: חשוב שזה ייאמר.

<יוכי סימן טוב: כל מה שאמרו כאן לגבי המערכת אנחנו מקבלים לגמרי, ואנחנו מחויבים לזה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת יגאל גואטה, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: הצטרף אלינו חבר הכנסת אורי מקלב.

יגאל גואטה: תודה רבה.

יגאל גואטה: ביקשתי להיות אחרון הדוברים, אלא אם כן הרב מקלב ידבר אחרי.

אורי מקלב: תמיד תישאר אחרון חביב.

יגאל גואטה: נכון.

יגאל גואטה: כשהיינו ילדים היינו אומרים "אחרון אחרון חביב".

יגאל גואטה: ראשית אני פה כדי ללמוד ולשמוע.

יגאל גואטה: דבר שני יש לי הרבה כבוד והערכה לכל הגופים האלה שמטפלים בנושא כאוב כזה ובטח לעושים את מלאכתם בהתנדבות.

יגאל גואטה: אין ספק, זאת עבודת קודש.

יגאל גואטה: צר לי מאוד שאני משמש דוגמה חיה גם לדיון הקודם וגם לדיון הזה.

יגאל גואטה: מה לעשות – גם אני אח שכול.

יגאל גואטה: איבדתי אח וגיסה בשנת 74' בפיגוע טרור.

יגאל גואטה: כנראה מהשילוב הזה יוצא חבר כנסת.

יגאל גואטה: אני מאוד שמח לשמוע שהגברת מביטוח לאומי אמרה קודם שתוך עשרים וארבע שעות מגיע נציג, כי מגיל 8 אני מחכה שיגיע אלי נציג, ועדיין לא הגיע.

יגאל גואטה: עכשיו אני בן 50.

יגאל גואטה: אני שמח מאוד לשמוע שהיום הטיפול שונה, כי גם אני וגם אחים שלי – אני לא זוכר שפנו אי פעם אלינו באיזשהו טיפול - -

<אסנת כהן: אני אשמח לדבר אחר כך.

יגאל גואטה: בשמחה רבה.

יגאל גואטה: אף על פי שהם היו צריכים את הטיפול.

יגאל גואטה: אני שמח שהיום הגישה היא שונה, והטיפול הרבה יותר מסור.

יגאל גואטה: לגבי מה שאמרה נציגת משרד הביטחון שילדים שכולים ואחים שכולים נחשבים כאחד - -

יפעת שאשא ביטון: היא לא אמרה כאחד, היא אמרה שמתייחסים לשכול בכלל.

<לידיה דרורי גוהר: לא אמרתי שהם אותו דבר, אמרתי שהם שכולים.

יגאל גואטה: אז סליחה.

יגאל גואטה: בכל אופן בנושא הזה יש בעיה.

יגאל גואטה: מהניסיון שלי תשומת הלב לילד שכול היא הרבה יותר גדולה מתשומת הלב לאח שכול - -

<קריאה: יתום, אתה מתכוון.

יגאל גואטה: כן, יתום.

יגאל גואטה: זאת עובדה, ואני לא חושב שהתפיסה הזאת נכונה.

יגאל גואטה: לפעמים זה תלוי בחוסן הנפשי, זה תלוי באיזו משפחה אתה עובר את זה.

יגאל גואטה: יש לי אחות שהתחתנה שלוש שנים אחרי שאיבדנו את אחינו ואת גיסתנו, ומסתבר שמאותו לילה שהיא נכנסה לבית שלה אחרי החתונה, בכל נקישה לדלת היא הייתה רצה לחלון לברוח.

יגאל גואטה: ולא היה עם מי לדבר ועל מה לדבר, במיוחד שהתגובה לשכול היא מאוחרת.

יגאל גואטה: שם אני בכלל לא יודע אם מגיעים לאנשים האלה.

יגאל גואטה: אני רוצה לציין עוד נושא שאני חוויתי.

יגאל גואטה: אני לא יודע אם יש התייחסות מיוחדת לאחים שכולים או לילדים יתומים בבתים של הורים מבוגרים בני עדות המזרח.

יגאל גואטה: השכול שם אחר לגמרי בצורה דרסטית מכל שכול בכל משפחה של יוצאי אירופה.

יפעת שאשא ביטון: למה?

יגאל גואטה: בדרך כלל אצל בני עדות המזרח הטוטליות בנושא השכול הוא משהו שאי אפשר לתאר.

יגאל גואטה: אני יכול רק לתאר את מה שקרה אצלנו בבית ביום שאחי וגיסתי נהרגו.

יגאל גואטה: אמא שלי החליטה ללבוש שחורים, ואבי לבש שחורים, והם היו קמים כל בוקר עוד לפני שהם הולכים לעבודה ולתפילה.

יגאל גואטה: אבא שלי היה כבר ב-6:00 בבית הכנסת, אבל הוא היה הולך כבר ב-5:00 בבוקר הוא היה הולך חצי שעה עם אמי ביחד לבית העלמין במשך שנים רבות.

יגאל גואטה: אמי לא יצאה מהבית, וכל הבית סבב סביב השכול הזה, והחיים פשוט עמדו מלכת.

<לידיה דרורי גוהר: חבר הכנסת גואטה, תרשה לי להעיר הערה קטנה.

יפעת שאשא ביטון: רק ברשותכם, בקצרה, כי אנחנו צריכים לנעול את הישיבה.

<לידיה דרורי גוהר: אני לא ילדה, ואני עובדת במשרד הביטחון עם משפחות שכולות, ונכנסתי בפעם הראשונה למשפחה שכולה בשבעה כשסיימתי את הלימודים באוניברסיטה.

<לידיה דרורי גוהר: אני יכולה להגיד שבמשך כ-30 שנה שאני עובדת מה שאתה מתאר היה אצל חלק מהמשפחות, נכון.

<לידיה דרורי גוהר: היום זה לא קורה.

<לידיה דרורי גוהר: גם אצל משפחות עם דפוסי אבל מאוד קשים זה לא קורה כמו לפני 40-30 שנה.

<לידיה דרורי גוהר: התיאור שלך מדויק לגבי מה שהיה בעבר.

יפעת שאשא ביטון: מה שחשוב שאנחנו מסכימים על כך שצריך לתת תשומת לב גם לאחים שכולים.

יגאל גואטה: נכון שהיום זה לא כמו לפני שלושים שנה ולא כמו לפני ארבעים שנה, אבל עדיין כשיש שכול והורים מבוגרים מבני עדות המזרח הדפוסים של התגובות לשכול הם שונים.

יגאל גואטה: זה לא דבר שאפשר לטאטא אותו.

יגאל גואטה: זאת עובדה.

יגאל גואטה: יכול להיות שזה השתנה, ובעזרת ה' זה ילך וישתנה - -

<לידיה דרורי גוהר: אנחנו לפחות לא עושים שום דיפרנציאציה בטיפול שלנו במשפחות.

<לידיה דרורי גוהר: כולם מקבלים אותו טיפול.

יפעת שאשא ביטון: זה ברור.

<אילן שריף: אבל יש התייחסות לתרבות.

<לידיה דרורי גוהר: - - - הבדלים תרבותיים.

<לידיה דרורי גוהר: משפחות מסורתיות מתנהגות אחרת באבל, ומשפחות חילוניות אחרת.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת יגאל גואטה, משפט סיכום כי אנחנו מתכנסים לסיום.

יגאל גואטה: לסיום, עדיין אני חושב שצריך להתייחס לזה כי המציאות היא שונה.

יגאל גואטה: בתור ילד אני זוכר שכל הבית והמשפחה עמדו מלכת.

יגאל גואטה: למה?

יגאל גואטה: כי ככה ההורים התנהלו.

יגאל גואטה: כל היום זה רק ללכת לבית קברות ולעשות עוד הנצחה ועוד הנצחה.

יגאל גואטה: ומה קורה עם הילד?

יגאל גואטה: לא בגלל שהם היו הורים לא טובים, הם היו הורים מקסימים.

יגאל גואטה: אבל הם התעסקו כל היום בשכול.

יגאל גואטה: הגישה, לדעתי, במקרים האלה צריכה להיות שונה.

יגאל גואטה: אני מציע הצעה שאף פעם לא תופסת בשום מקום ששייכת לדברים האלה, אבל אם ינסו לאגד את כל הארגונים האלה למשהו יותר מאוחד ויותר מסודר – סליחה, זה לא מביקורת, זה רק מתוך רצון להיטיב עם הנושא; לאחד את הגופים ולא שלכל דבר יהיה מנכ"ל וסמנכ"ל והרבה משאבים ופחות תוצאות.

יגאל גואטה: תודה רבה לכם.

יגאל גואטה: אני באמת חושב שאתם עושים עבודת קודש עם מעט הביקורת שהעליתי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת יגאל גואטה.

יפעת שאשא ביטון: חבר הכנסת אורי מקלב, בבקשה.

אורי מקלב: תודה רבה, גברתי היושבת-ראש.

אורי מקלב: אני מתנצל שאתה לא האחרון, אבל אני רק רוצה להוסיף שכשראיתי את הנושא שעל סדר היום שאלתי את עוזרי אם מישהו פנה לעוזרים של חברת הכנסת שאשא ביטון לבקש את הדיון הזה.

אורי מקלב: אז התברר שלא.

אורי מקלב: מדוע?

אורי מקלב: מכיוון שלפני שלושה שבועות ישבו אצלי זוג הורים ששכלו את בנם בן ה-15 בגלל מחלת הסרטן.

אורי מקלב: הם החליטו להשקיע את כל מרצם ואת כאבם להנציח בדבר אחד: בהקמת עמותה שתעזור למשפחות, ובמיוחד לאחים, של מי שנפטרו מסרטן.

אורי מקלב: הם מכרו את הדירה שלהם בפתח-תקוה, ועברו לגור במושב ליד בן-שמן.

אורי מקלב: הם באו לעזרה שלי לעמותה כי הם כבר בהיקף מסוים של הוצאות, והם סיפרו כמה סיפורים.

אורי מקלב: אני אספר לכם רק אחד מהם.

אורי מקלב: עמותות רבות מחבקות ועוטפות באהבה ובחום את המשפחה כשהילד חולה בכל רגע – בדרך לבית החולים, מחוץ לבית חולים, במשפחה ובבית הספר - -

יפעת שאשא ביטון: זה גם מעודד.

אורי מקלב: - - אבל ברגע שהילד נפטר לא רואים אף אחד.

אורי מקלב: הם סיפרו סיפור שזעזע אותי, שיש עמותה שנותנת משחקים לאחים בזמן שהאח חולה ונמצא בטיפולים.

אורי מקלב: בזמן השבעה דפקו בדלת ובאו לקחת את המשחקים.

אורי מקלב: הוא כבר לא ברשימה, אז הם באו לקחת את המשחקים.

<קריאות: אוי ואבוי.

יפעת שאשא ביטון: מי זאת העמותה הזאת?

יפעת שאשא ביטון: זה חשוב.

<לידיה דרורי גוהר: עושים מעשה טוב, אבל מקלקלים.

אורי מקלב: הילד נפטר, אין אחים, ונכון שיש גם בעיות תוך כדי המחלה.

אורי מקלב: כולנו יודעים שלילד חולה נותנים הרבה תשומת לב, ואז הילדים האחרים צריכים תמיכה לא פחות מהילד החולה.

אורי מקלב: אני שומע מקרובי משפחה שילדים אומרים, הלוואי שאני הייתי חולה – כל מיני ביטויים שילדים אומרים.

<קריאות: נכון.

אורי מקלב: כל העמותות – עשרות עמותות בכל החוגים ומכל הסוגים – שתומכות, אבל מיד אחרי זה זה נגמר.

אורי מקלב: ועל מה הם מוציאים את הכסף?

אורי מקלב: הרי טיפלתם, עשיתם – עזרה ממשפחות על טיפולים ועל תמיכה למשפחות.

אורי מקלב: הפירוש הוא לאחים ולאחיות, לא להורים.

אורי מקלב: החסר הזה כל כך בוטל וברור.

אורי מקלב: בנושא השכול אני אנהל אתך שיחה אחרת.

אורי מקלב: זה קיים גם אצל אשכנזים.

אורי מקלב: אני בן לאח שכול.

אורי מקלב: סבתא שלנו שהייתה אמא שכולה לא ביקרה מעולם בבית שלנו ולא אצל האחים שלה.

אורי מקלב: הכול היה בבית בפתח-תקווה, והכול נשאר כמו שהיה.

אורי מקלב: היא לא יצאה מפתח הבית.

אורי מקלב: גם אצל אשכנזים טהורים זה קרה, אבל זה נכון אז.

אורי מקלב: היום זה בטוח אחרת.

אורי מקלב: היום היא לא הייתה בבית; היום היו מוציאים אותה.

אורי מקלב: הסבא הלך הפוך – נהיה מזכיר "יד לבנים" כדי לעשות פעילות ציבורית ולברוח מהשכול.

אורי מקלב: הוא לא הצליח להוציא אותה מהשכול.

יפעת שאשא ביטון: זה מה שדיברנו.

יפעת שאשא ביטון: כל אחד לוקח את זה מהמקום שלו.

אורי מקלב: כל אחד לקח את זה אחרת.

אורי מקלב: זה גם היה קשה שהוא לא היה בבית בכלל, והיא הייתה כל היום בבית.

אורי מקלב: זה גם היה חלק מההתמודדות של הילדים, אבל זה קיים בכל המשפחות.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, חבר הכנסת אורי מקלב.

יפעת שאשא ביטון: ברשותכם, אני רוצה לסכם את הדיון.

יפעת שאשא ביטון: ראשית אני מברכת גם על המידע ועל הדרך והפעילות שעושים משרד הביטחון ו"יד לבנים".

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה לברך על ההתקדמות במשרד החינוך ועל ההתפתחויות כפי שהצגת אותם.

יפעת שאשא ביטון: זה בהחלט מבורך, ואני מקווה שתמשיכו לפעול בנושא.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת לבדוק את עניין הטופס הפורמלי.

יפעת שאשא ביטון: זה חלק מהמודעות.

יפעת שאשא ביטון: הכוונה היא לא לבוא בכוח ולהציע להורים משהו, אלא בדיוק בשביל המקום הזה לא לתייג ילד.

יפעת שאשא ביטון: אם אנחנו מזהים התנהגות חריגה, לא להגיד, אה, כי הוא מופרע, אלא אולי זה ממצוקה כלשהי; ואם נדע שהוא חווה אובדן במשפחה נדע לבדוק אם זאת התנהגות שמעידה על מצוקה בגלל הסטטוס שלו.

יפעת שאשא ביטון: זאת בדיוק הסיבה, ולשם כך אנחנו מבקשים את זה.

יפעת שאשא ביטון: כדי לזהות משברים תוך כדי תנועה ולא בטופס של תחילת שנה, שיהיה באמת עניין של ליווי מחנכת.

יפעת שאשא ביטון: פעם היה ביקור בית, ואני יודעת שהיום בחלק מהמקומות זה נהוג - -

אורי מקלב: פעם אחות טיפת חלב הייתה מגיעה לבית.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת שזה היה נהוג פעם, ובחלק מהמקומות זה עדיין נהוג.

יפעת שאשא ביטון: אבל אולי בשיחות הורים למצוא דרך שמחנכת מבררת מה קורה בבית, מה שלום ההורים, מה קורה במשפחה, ודרך זה לאסוף אינפורמציה; שתמיד נשמע בשורות טובות, אבל כדי שנוכל להיות גם במקום הזה.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שמשרד הבריאות יקבל מכתב לגבי הרפורמה בבריאות הנפש.

יפעת שאשא ביטון: אני מבקשת שיימצא על-ידי המשרד פתרון לילדים שנמצאים במצבים של משברי חיים, ולתת את הדגש על ילדים שחווים אובדן במשפחה.

יפעת שאשא ביטון: אין שום סיבה בעולם שהילדים האלה שיכלו לקבל טיפול עד היום לא יוכלו לקבל אותו כי הם צריכים לקבל אבחנה שתתייג אותם.

יפעת שאשא ביטון: אני מאוד מבקשת – אני יודעת שיש שיח ביניכם.

יפעת שאשא ביטון: אני אשמח אם תקדמו את השיח הזה ותפתחו אותו.

יפעת שאשא ביטון: לכל אחד מכם יש הרבה מה לתרום לגופים האחרים, וזה יכול רק להוביל לצמיחה.

יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שגם החקיקה שלנו בנושא של העברת מידע תוכל לשחרר חלק מהחסמים, ונוכל לתת איזושהי מעטפת הוליסטית ומקיפה יותר.

<אסנת כהן: עוד טיפ קטן: להנגשת מידע צריך לנסח משהו, ולפרסם באתר האינטרנט של משרד הרווחה.

יפעת שאשא ביטון: מסכימה.

יפעת שאשא ביטון: זאת הערה חשובה, ואנחנו נוסיף אותה גם להמלצות.

יפעת שאשא ביטון: עלה פה מאוד הצורך בהנגשה של מידע ואינפורמציה.

יפעת שאשא ביטון: הרבה משפחות, אם יידעו רק למי לפנות כדי לדעת למה הם זכאים זה יפתור 90% מהמצוקות.

יפעת שאשא ביטון: אז אני מבקשת מהגופים השונים שיושבים כאן להנגיש את המידע ולפרסם אותו כדי שאפשר יהיה להגיע אליו.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה לכולכם.