ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 20, פרוטוקול מספר 130, 2016-01-25 11:30

יעקב מרגי: שלום לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת החינוך, התרבות של הכנסת, 25 בינואר 2016, ט"ו בשבט התשע"ו, הנושא על סדר היום: תנאי שכר של סייעות בגנים ובבתי הספר – מעבר מהסכם זמני להסכם כולל.

יעקב מרגי: הדיון, וזה דיון בהמשך, הוא ביוזמתה של חברת הכנסת זהבה גלאון.

יעקב מרגי: בכוונה הדגשתי גם בפני המוזמנים שאני לא הולך להתעסק בסוגיית הסייעות בכלל.

יעקב מרגי: כרגע זה כפי שכתוב בכותרת:

יעקב מרגי: מעבר מהסכם זמני להסכם כולל.

יעקב מרגי: כפי שידוע לכם היה הסכם בין הסייעות להסתדרות, לאחר מכן הוא הורחב גם לסייעות הרפואיות.

יעקב מרגי: חברת הכנסת זהבה גלאון תרחיב בזה.

יעקב מרגי: אני מקווה שנמצאים אתנו נציגי האוצר, השלטון המקומי וההסתדרות.

יעקב מרגי: אנחנו נכנסים לדיון.

יעקב מרגי: חברת הכנסת זהבה גלאון, תציגי את הנושא בבקשה.

זהבה גלאון: אדוני יושב-ראש הוועדה, אורחים מכובדים, חברי חברי הכנסת, אני רוצה לנצל את ההזדמנות ולעשות פתיח, ברשותך, של דקה, פתיח קצת יותר רחב בשביל הקונטקסט הכולל.

יעקב מרגי: לכן נתתי לך.

זהבה גלאון: אני מאוד מודה לך, ואני רוצה להודות לך שוב על קיום הישיבה.

זהבה גלאון: אני כבר לא יודעת לספור כמה ישיבות אנחנו מקיימים, זה לא מובן מאליו שאתה נותן התייחסות ותשומת לב לסוגיה הזאת.

זהבה גלאון: אני אומרת את זה בהערכה רבה.

זהבה גלאון: למה אני רוצה לתת הקשר רחב יותר?

זהבה גלאון: אני ממש-ממש מוטרדת שבכל פעם אנחנו מתכנסים – אני מודה שהיו לנו הישגים משמעותיים – אנחנו מדברים על כ-35,000 סייעות בישראל, אדוני, רובן המכריע הן סייעות בגנים, יש גם סייעות משלבות בבתי הספר, סייעות רפואיות – היו שני הישגים לוועדה הזאת, האחד בראשותך בנוגע לסייעות הרפואיות, רק לא מזמן, והשנייה בוועדה שעמד בראשה חבר הכנסת לשעבר מצנע, הצלחנו להביא לחתימה של הסכם עם ההסתדרות והרשויות המקומיות לסייעות המשלבות, להשוות את התנאים שלהן – 12 חודשים – כולם מכירים את העניין.

זהבה גלאון: אני חושבת שזו הזדמנות אחרי שהוועדה בראשותך מובילה כאן את המאבק של הסייעות – אני חייבת לתת קרדיט מיוחד למי שדוחף אותי, דוחף אותנו, ארגון איתך-מעכי, נמצאת כאן נטע לוי – ואני חושבת שהגיע הזמן לטפל גם באמת באותם תנאים קשים ולא הגיוניים – לא הגיוניים, אין לי דרך אחרת להגיד את זה – שבהן עובדות הסייעות, ואת זה אפשר לעשות רק עם הנציגים של כולם.

זהבה גלאון: אני רוצה להגיד משהו ואני מקווה שזה לא ייחשב לי כניסיון לפגוע במי מהמשתתפים כאן או במי מהאורחים כאן, יש לי כבוד גדול לכל מי שיושב כאן ולכל הנציגים מכל הרשויות.

זהבה גלאון: אני חושבת שאחרי כל-כך הרבה חודשים, אדוני, אנחנו גם עושים כאן פעולה משותפת גם עם דב חנין וחברי כנסת אחרים – אחרי כל-כך הרבה שנים של כל פעם לפתור, אנחנו עובדים נדבך על גבי נדבך.

זהבה גלאון: די, פשוט די.

זהבה גלאון: אני חייבת להודות שגם לי נמאס, ואני בטוחה שגם לך נמאס ויש לך עוד 80,000 נושאים, וזה נושא שהיה צריך לתת עליו את הדעת, לעשות שולחן עגול.

זהבה גלאון: אני אומרת את זה בהערכה לכל מי שיושב פה, שלא יובן לא נכון.

זהבה גלאון: אני חושבת שהיה צריך לשבת פה ראש השלטון המקומי, ראש ההסתדרות והנציג הבכיר ביותר באוצר ואתה, אדוני יושב-ראש הוועדה, ופעם אחת "לפתוח שולחן", כמו שאומרים, ופשוט לסגור את הנושא הזה.

זהבה גלאון: אני חושבת שזה חרפה, זה זלזול בכבודה של הוועדה שהאנשים האלה שהם מוזמנים, ואני יודעת שבאופן אישי הם הוזמנו הפעם, זה היה לבקשה מיוחדת, ויושב-ראש הוועדה הזמין באופן אישי את יושב-ראש ההסתדרות, ויש לי אליו הערכה, ואת כל שאר הנאומים, אבל זה לא יכול להיות שהם מזלזלים בכנסת ולא באים, הם שולחים נציגים.

זהבה גלאון: למה אני אומרת את זה בביקורת קשה?

זהבה גלאון: כי אי-אפשר עוד פעם להתכנס ועוד פעם יסבירו לנו שיש הסכמים קיבוציים ואי-אפשר לפתוח את ההסכמים.

זהבה גלאון: די כבר.

זהבה גלאון: אין דבר כזה אי-אפשר.

זהבה גלאון: איך למדתי את זה, אדוני?

זהבה גלאון: כי כאשר התעקשת כאן בישיבה על הסייעות הרפואיות, אמרו לי: אבל כבר נחתם הסכם, הן כבר יצאו לחופשה, ומה נעשה רטרואקטיבית.

זהבה גלאון: אבל כשרוצים אפשר.

זהבה גלאון: היה כאן באמת מאמץ משולב, אתה מצד אחד, יושב-ראש ההסתדרות, יושב-ראש השלטון המקומי, עשיתם.

זהבה גלאון: אז אפשר.

זהבה גלאון: אנחנו נדבר עכשיו על הדברים, אני תיכף אגיד מה אני מציעה ממש בקצרה, אבל היה חשוב לי לתת את המסגרת ואת הקונטקסט.

זהבה גלאון: אדוני, אני חושבת שזו צריכה להיות הישיבה שלפני האחרונה, והישיבה האחרונה עם כולם צריכה אחת ולתמיד להביע יחס הולם וכבוד למעמדן של הסייעות בכלל בישראל.

זהבה גלאון: אנחנו מדברים על 35,000 נשים – סליחה על הביטוי הלוא פרלמנטרי – שקורעות את התחת.

זהבה גלאון: אני לא נוהגת לדבר ככה, אבל באמת עובדות עבודה כל-כך קשה.

זהבה גלאון: איך אני יודעת שאין אליהן כבוד?

זהבה גלאון: כי אני רואה את התנאים שלהן.

זהבה גלאון: חילקו כאן דף של עמותת איתך-מעכי על התנאים.

זהבה גלאון: אני לא רוצה לחזור, הכול כתוב.

זהבה גלאון: אבל אני חושבת שהגיע הזמן שיפתחו את ההסכם הקיבוצי של הסייעות, את זה יכולים לעשות רק "הקודקודים", אני אקרא לזה כך, ושיצאו עם מתווה, שהוא מתווה מוסכם, שקובע כלל חדש, כלל שמכבד את הסייעות.

זהבה גלאון: קודם כול שמפסיק את ההעסקה הפוגענית – כל הדבר הזה של העסקה קבלנית לפי שעה, פיטורים מדי שנה.

זהבה גלאון: חלק מהבעיות פתרנו; הגיע הזמן להכיר בשבוע עבודה – אני אומרת בכותרות – שבוע עבודה בן 35 שעות כמשרה מלאה ולא 42.5 שעות כמו שזה עד עכשיו; אין שום הצדקה שלא יכירו במחלות מקצוע שחיקה כמו שמכירים לגננות ומורות, ובצדק מכירים לגננות ומורות.

זהבה גלאון: פשוט הגיע הזמן שיעשו אותו דבר ביחס לסייעות; וכל הנושא של ימי חופשה ולימודים, השתלמויות – כל הדברים האלה של העסקה ישירה של משרד החינוך.

זהבה גלאון: היום בכלל, אדוני, חלק מהסייעות מממנת הרשות המקומית, באמצעות השלטון המקומי, חלק משרד החינוך, הן נופלות בין הכיסאות.

זהבה גלאון: כל הדבר הזה שאין גוף אחד, שהוא לצורך העניין – כמעט גם אני נפלתי, רציתי להגיד האבא, לא מתאים לי – הוא האימא.

יעקב מרגי: שאלה יהיו הנפילות שלך.

זהבה גלאון: יש למשרד החינוך סייעות תחת חסותו, ככה זה צריך להיות, לתת להן כבוד.

זהבה גלאון: אני חושבת שהגיע הזמן לעשות את זה.

זהבה גלאון: אני רוצה לבקש, ואני מסיימת, שהישיבה הבאה שתהיה הישיבה האחרונה תיתן מענה, שלא תוותר להם, שהם ידעו שהם חייבים לבוא לפה לשולחן עגול, ושהדבר הזה נסגר.

זהבה גלאון: תודה רבה, ושוב תודה לך על הישיבה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אין ספק, דיברנו על זה בוועדה לא פעם, שהגיע הזמן שהסייעת תוגדר כמקצוע.

יעקב מרגי: תהיה הגדרה למקצוע הסייעת.

יעקב מרגי: אמרנו את זה בהרבה הקשרים בדיונים בוועדה.

יעקב מרגי: כולנו יודעים מה ברירת המחדל בהעסקת סייעות, ואני לא מזלזל.

יעקב מרגי: הרי בסוף-בסוף במי הם מטפלים?

יעקב מרגי: אנחנו אוהבים להפריח לילדים שלנו שמות: היהלום שלי, הפנינה שלי, ובסוף אנחנו שמים אותם בידי אנשים שצריכים את ההכשרה המתאימה.

יעקב מרגי: כאן מדברים הרבה על היפוך הפירמידה.

יעקב מרגי: כולם כבר מבינים שהחינוך מתחיל מלידה והלאה.

יעקב מרגי: מדברים הרבה ועושים מעט אם בכלל.

יעקב מרגי: היום אנחנו שואפים להשוות אותם לגננות.

יעקב מרגי: תדעו לכם, גם הגננות מבחינת ארגוני המורים והמורים – תמיד כששיפרו למורים, שכחו את הגננות בצד בהסכמים, ואנחנו מדביקים פערים לאט-לאט.

יעקב מרגי: שינוי התפיסה הולך ומחלחל, הולך ונתפס.

יעקב מרגי: אני חושב שכל סוגיית הסייעות לוקה בחסר, הן גם לא יכולות להתארגן.

יעקב מרגי: בוא נאמר שמחר-מחרתיים מחליטות כל 35,000 הסייעות להשבית – מה לעשות, כשלא כואב לא מטפלים.

יעקב מרגי: כל עוד לא כואב, לא הולכים לרופא.

יעקב מרגי: כשכואב הולכים לרופא, לוקחים תרופות – הן לא יכולות להשבית, כי איך אמרת?

יעקב מרגי: חלקן מועסקות דרך קבלן, חלקן דרך הרשויות המקומיות, חלקן באלתור כזה ואחר דרך החברה למתנ"סים, חלקן במשרד החינוך.

יעקב מרגי: זה לא משהו מאורגן, הן לא מאורגנות.

יעקב מרגי: כנראה בגלל זה גם באוצר, גם בהסתדרות, לא שמים את זה על השולחן.

יעקב מרגי: 35,000.

יעקב מרגי: הרי אם הן היו יכולות להרים את האמברקס בוקר אחד, הן היו משביתים אותנו, וכולנו היינו מחפשים פתרונות, אולי כמה הורים באוצר, באגף התקציבים, הממונה על השכר, שלא היו מגיעים לעבודה, ובהסתדרות לא היו יכולים להגיע כי האישה אמרה: הקריירה שלי לא פחות חשובה משלך, שב עם הילדים.

יעקב מרגי: זה זועק.

יעקב מרגי: מה לעשות, אני לא חסיד השביתות, אבל אם אין ברירה, אין ברירה.

יעקב מרגי: זה כלי שנועד לאין ברירה.

יעקב מרגי: אנחנו שואפים כבר בדיון הבא, כפי שההסתדרות ידעה – אני אומר לכם: לא האמנתי בדיון על הסייעות הרפואיות – כשקראנו מכאן למרות שהדברים נסגרו, ובאמת יושב ראש ההסתדרות, אני מציין את זה, לקח את זה בלי שמישהו דחף אותו מאחורה.

יעקב מרגי: היתה קריאה של הוועדה, הוא סגר את זה בין השלטון המקומי לאוצר והודיע לנו שזה נסגר.

יעקב מרגי: אנחנו לא נרפה מכך.

יעקב מרגי: לא נרפה מזה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.

דב חנין: תודה לך, אדוני היושב-ראש, אני אשתדל להיות קצר, קודם כול, כי אני מסכים עם כל הדברים שאמרת ואמרה גם חברתי חברת הכנסת גלאון בפתיחת הדיון.

דב חנין: אני רוצה להתחיל מהשורה התחתונה.

דב חנין: המצב היום הוא מצב שערורייתי.

דב חנין: הוא מצב שערורייתי, לא מתקבל על הדעת, לא יכול להימשך כך.

דב חנין: אנחנו מדברים על סייעות שעושות עבודה חינוכית.

דב חנין: אני אומר את זה לא רק מתוך היכרות עם החומרים, אלא שבמשך הרבה מאוד שנים אמי, זיכרונה לברכה, היתה גננת בשכונת התקווה.

דב חנין: ובלי עוד גננת נוספת, שזאת הסייעת, אבל בפועל גננת נוספת שעושה את כל הדברים יחד עם הגננת, אי-אפשר לתפקד ואי-אפשר לעבוד.

דב חנין: עוד כילד קטן הייתי מגיע אתה לגן, וראיתי איך הדברים האלה עובדים.

דב חנין: זה שאנחנו כל-כך הרבה שנים אחר-כך ולא התקדמנו בכלל, לא התקדמנו בכלל, ולסייעות עדיין מתייחסים כבנות חורגות במערכת במקרה הטוב זה מצב בלתי נסבל.

דב חנין: זה פוגע בילדים, זה פוגע בטיפול בילדים, זה פוגע בגן הילדים, זה פוגע בתנאי העבודה המינימליים החיוניים הנדרשים לסייעות.

דב חנין: מה צריך לעשות?

דב חנין: קודם כול, סייעות צריכות להיות עובדות של משרד החינוך.

דב חנין: זה צריך להיות הפתרון.

דב חנין: לא מועסקות בצורה כזאת או אחרת.

דב חנין: זה חלק מהמערכת, חלק אינטגרלי מהמערכת.

דב חנין: הן צריכות לקבל התייחסות כחלק מהמערכת, כעובדות של המערכת, ומכאן נגזרות המון זכויות ונגזרים המון היבטים נוספים של צורת העבודה שלהן.

דב חנין: דיברה חברת הכנסת גלאון על מסגרת שבוע העבודה.

דב חנין: עבודה בחינוך היא עבודה מפרכת, 42.5 שעות זה שבוע עבודה ארוך מדי.

דב חנין: אני חושב שהסייעות זכאיות לשבוע עבודה של 35 שעות, כמו שקיים במגזרים אחרים במערכת החינוך.

דב חנין: צריך להכיר במחלות מקצוע, בשחיקה, צריך גם לאפשר יציאה לפנסיה מוקדמת כמו שמאפשרים בכלל במערכת החינוך, צריך לאפשר ימי חופשה בחופשות הלימודים.

דב חנין: כל מיני דברים שהם די אלמנטריים, הם די טבעיים במערכת החינוך, והסייעות נשארות לגמרי בצד.

דב חנין: ובוודאי צריך להפסיק את כל דפוסי ההעסקה הפוגעניים הרווחים כמו העסקה קבלנית, העסקה שעתית – העסקה שעתית זה אומר שאם במקרה הגן עובד פחות שעות, הסייעת נפגעת מזה באותו יום, היא מקבלת פחות שכר – היעדר קביעות, היעדר ביטחון בעבודה.

דב חנין: כל הדברים האלה, אדוני היושב-ראש, צריכים להשתנות.

דב חנין: לכן אני מקבל את ההצעה שהציעה חברת הכנסת גלאון, לקיים פה ישיבה נוספת שצריכה להיות הישיבה האחרונה באמת עם כל הגורמים מסביב לשולחן, החל ממשרד החינוך, כלה בהסתדרות הכללית, ואולי גם להזמין את הסתדרות המורים, גם הם צריכים להיות חלק מהפתרון פה, ולדרוש מכולם מענה שיעביר אותנו לעולם אחר.

דב חנין: העולם שבו אנחנו נמצאים לא מתאים למאה ה-21.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת מסעוד גנאים, רוצה לדבר?

מסעוד גנאים: לא, אני רק מצטרף לחברי שהגיעה העת להגדיר אותם בצורה מתאימה, להעביר אותם למשרד החינוך ולתת להם את כל התנאים כעובדי משרד החינוך.

מסעוד גנאים: נגיע בסוף לעניין הזה, משום שנדרשנו הרבה לסוגיה הזאת.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף.

עבדאללה אבו מערוף: בוקר טוב, כבוד היושב-ראש, אם כבר דנים על העניין, הייתי לא רק מציע, אלא רוצה שהעניין יידון בחסות משרד החינוך.

עבדאללה אבו מערוף: על זה אין ויכוח ואני מצטרף לדברים של החברים זהבה ודב.

עבדאללה אבו מערוף: בעניין עבודת קבלן – אני לא רוצה להגיד מילים גסות, סחר ועבדות, אנחנו יודעים מה זה סייעות.

יעקב מרגי: העבדות המודרנית.

עבדאללה אבו מערוף: אני אביא לכם כמה דוגמאות איך הקבלן הזה עובד, איך הוא מתייחס וכמה הוא מרוויח.

עבדאללה אבו מערוף: שירוויח, אבל לא על חשבון הסייעות.

עבדאללה אבו מערוף: הכול צריך להיות בחסות משרד החינוך, ומשרד החינוך יחליט מה השכר.

עבדאללה אבו מערוף: כמובן שהוא יחליט בתיאום עם ההסתדרות וגם על התנאים.

עבדאללה אבו מערוף: יכול להיות שאני מסכים או חולק על חלק מההצעות האלה שכאן שמציעים.

עבדאללה אבו מערוף: אפשר להתווכח עם משרד החינוך על התנאים.

עבדאללה אבו מערוף: על רובם או על חלק מהם, אפשר להתווכח, אני צריך להיות גם אובייקטיבי.

עבדאללה אבו מערוף: אבל אני צריך להתייחס לעניין אחר, עניין המקצועיות.

עבדאללה אבו מערוף: ואם אנחנו כבר דנים על העניין הזה, יכול להיות שהסייעות צריכות לצאת לקורסים, לא רק להשתלמות, לימודי יסוד, במיוחד סייעות רפואיות.

עבדאללה אבו מערוף: גם בעניין הזה ידונו.

עבדאללה אבו מערוף: זה יכול להיות שנה, שנה וחצי, זה גם עניין שצריך לדון בו.

עבדאללה אבו מערוף: אני לא מדבר רק כרופא שמכיר את הנושא טוב, גם הרבה פנו אלי אז בזמנו, עוד לפני שהייתי כאן, בתור רופא, ויש לי קשר אתם בעניין של הסיוע הרפואי.

עבדאללה אבו מערוף: סייעות רפואיות – יכול להיות שהן צריכות לימודי יסוד מיוחדים ומשרד החינוך עם גופים מקצועיים אחרים יחליטו כמה ומה הקורסים, גם את זה צריך להביא בחשבון.

עבדאללה אבו מערוף: נסדיר את העניין, יבוא ויגיד לנו משרד החינוך איך אנחנו מבחינה מקצועית נוכל להתקדם הלאה, והכול ילך באופן מקביל, גם העניין הזה יובא בחשבון.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: ישראל אליסף.

<ישראל אליסף: אני יושב-ראש ועד הגנים בפורום ועדי ההורים היישוביים.

<ישראל אליסף: קודם כול, חברת הכנסת גלאון הציגה את הבעיות וגם את הפתרונות הנכונים.

<ישראל אליסף: אנחנו כהורים בכלל וכנציגי הורים רואים בסייעות לגמרי שותפות שלנו בחינוך הילדים, לא פחות מהגננת, וזה לא בסדר שהמציאות הזאת ממשיכה.

<ישראל אליסף: דיברת, כבוד היושב-ראש, על היפוך הפירמידה.

<ישראל אליסף: זה מושג שעבדנו קשה מאוד להכניס אותו במערכת הבחירות האחרונות.

יעקב מרגי: הוא נשאר בבחירות.

<זאב גולדבלט: לא לגמרי.

<ישראל אליסף: אני לא מסכים, לא לגמרי, בכל אופן היו הישגים.

<ישראל אליסף: יש את רפורמת הסייעת השנייה.

<ישראל אליסף: אני חושב שהרפורמה הזאת באה הרבה בגלל המאבק שלנו.

<ישראל אליסף: קשה לי וכואב לי שכשהיא נעשתה היא לא נעשתה בשיתוף פעולה שלנו, לא היה שולחן עגול כמו שמתבקש, ואנחנו כל הזמן מכבים שריפות.

<ישראל אליסף: עצם זה שאנחנו יושבים פה זה כיבוי שריפות.

<ישראל אליסף: נכנסו למערכת סדר גודל של 4,000 סייעות עכשיו ברפורמה של הסייעת השנייה, ויש לך עוד 4,000 שאתה צריך לטפל בהן.

<ישראל אליסף: אז היו צריכים לעצור שנייה ולהגיד: אנחנו עושים את המהלך הזה של הרפורמה של הסייעת השנייה ואנחנו כבר מטפלים גם בבעיות של אלה שנמצאות במערכת, אבל לא עשו את זה, ומאז כבר עברה חצי שנה ועדיין אנחנו לא מטפלים בזה.

<ישראל אליסף: אני רק אזכיר שאתה היית בשדולה של הגיל הרך, דובר על זה, דובר גם על העסקה ישירה של המשרד, דובר גם שזה יהיה משרה מלאה כמו גננת, על ההגדרה של התפקיד כעובדת חינוך.

<ישראל אליסף: זה מביש שסייעת מוגדרת כעובדת מינהלה, ההתייחסות אליה היא כמו עובדת מינהלה, זה לא לעניין.

<ישראל אליסף: היא לא עובדת ניקיון – לא שאני מזלזל בעובדות ניקיון, אבל עובדת ניקיון לא מטפלת בחינוך של הילדים שלי, היא מנקה את הגן, מנקה את מקום העבודה – סייעת צריכה להיות מוגדרת כעובדת חינוך, והגיע הזמן כמו שאמרת, שיהיו כולן.

<ישראל אליסף: לגבי ההכשרה, ניסינו לעשות איזה מהלך בתקופה האחרונה אל מול השלטון המקומי ואל מול משרד החינוך, וקורה פה משהו מצחיק.

<ישראל אליסף: משרד החינוך מגדיר מה שצריך בהכשרה, משרד הפנים אחראי על הרשויות, ובתווך הכול נופל בין הכיסאות, יש כל מיני מכונים של הכשרות וכל מיני סדנאות.

<ישראל אליסף: אני לא יודע אם ראיתם כל מיני כתבות על כל מיני הכשרות מצחיקות לסייעות.

<ישראל אליסף: זה פשוט בדיחה.

<ישראל אליסף: צריך שמישהו ייקח אחריות על ההכשרה של הסייעות מההתחלה ועד הסוף.

יעקב מרגי: כהגדרת מקצוע ותהיה גם תוכנית השתלמות והכשרה מתאימה.

יעקב מרגי: עד לרגע זה, זה בשלוף, ואנשים רוצים להתפרנס בדרך, מה אכפת לך.

<ישראל אליסף: אמרה נשיאת מכללת בית ברל בדיון של השדולה לגיל הרך שהם מוכנים לעשות התחלה של הכשרה סמי-אקדמית, עם קרדיטציה לכיוון של תואר ראשון.

<ישראל אליסף: יש כיוון.

<זאב גולדבלט: אין ספק שאם משרד החינוך ייקח אותן תחת חסותו, אז הוא גם יגדיר את המקצוע ויגדיר גם את ההכשרה, ובזה נפתור את כל הסוגיות ביחד.

<ישראל אליסף: וגם יפקח על זה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: עו"ד נטע לוי.

יעקב מרגי: בבקשה.

<נטע לוי: אני מאיתך-מעכי, משפטניות למען צדק חברתי, ואנחנו באמת מלוות התארגנות סייעות ארצית כבר כמה שנים טובות, והיינו כאן גם אתך וגם בוועדות הקודמות יחד עם הרבה מאוד סייעות.

<נטע לוי: היום נמצאות כאן שתיים, היו עוד די הרבה שרצו להגיע ובגלל מזג האוויר התקשו.

<נטע לוי: הסייעות – נייר העמדה אומר את רוב הדברים העיקריים, אבל באמת הדבר המרכזי הוא שאנחנו רואות כיעד סופי, כיעד שאליו אנחנו שואפות, זה העברת אחריות מלאה למשרד החינוך, אבל בדרך לשם, כשמבחינתי זה היעד – בדרך יש את הפעולות שאפשר לעשות צעד אחר צעד, וזה באמת הכרה בתנאים שלהן.

<נטע לוי: תמיד מנסים לפצל ביניהן ולהגיד: אתן רוצות להיות כמו גננות, אתן לא גננות.

<נטע לוי: זה בכלל לא העניין.

<נטע לוי: הניסיון הזה להגיד "אתן לא גננות" וכביכול ליצור עימותים ביניהן זה חלק מהבעיה.

<נטע לוי: האכסניה צריכה להיות משרד החינוך שרואה את הסייעת ואת הגננת בגן או את המורה והמשלבת או המורה והסייעת בכיתת החינוך המיוחד כמכלול אחד, וצריכה להיות אחריות אחת, ומכאן התנאים צריכים להיות זהים לתנאים של עובדות חינוך מקבילות להן מבחינת שעות העבודה, זה דבר קריטי, ומבחינת תנאים של עבודה בחופשות.

<נטע לוי: אחד הדברים שדיברת עליהם זה על ההסכם הזמני של הסייעות המשלבות והסייעות הרפואיות, ואחרי שנים שבהן משרד החינוך העביר 12 חודשים, אבל הן קיבלו רק 10 חודשים, והיו מפוטרות מדי קיץ, אז באמת בזכות המהלכים שלכם הצלחנו להוביל לשינוי ההסכם הקיבוצי, אבל בהסכם הזמני הזה נוצרו הרבה מאוד לקונות, ובין היתר הסייעות האלה צריכות בחופש ובקיץ, וגם בחופשות חנוכה ובחופשות הנוספות, ללכת ולעשות עבודות משרדיות ועוד.

<נטע לוי: העמדה, וזה נאמר כאן על-ידי מרכז השלטון המקומי בזמנו, הן צריכות לעבוד כל הזמן.

<נטע לוי: תיכף תדבר גם ענת.

<נטע לוי: ענת, לפני שהיא היתה סייעת היא היתה עובדת כפקידה בעירייה.

<נטע לוי: יש הבדל בין עובדת שעובדת כפקידה בעירייה לסייעת.

<נטע לוי: אין לנו חצי זלזול כמובן בפקידה בעירייה, אבל אופי העבודה הוא אופי שונה בשחיקה של עובדת חינוך, החל מיום העבודה, האורך של יום העבודה, האורך של שבוע העבודה, ובוודאי הצורך בחופשות בימי חופשות הלימודים, ולא לעשות עבודות ניירת בשאר ימות השנה.

<נטע לוי: מבחינתנו אלה הדברים שהעלינו בנקודות.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: ענת זדה, בבקשה.

<ענת רחים זדה: אני עובדת כבר 17 שנה בחינוך מיוחד, הייתי פקידה בעירייה, כמו שנטע אמרה.

<ענת רחים זדה: אני מצטרפת לכל מה שאמרה חברת הכנסת זהבה גלאון וכל החברים פה.

<ענת רחים זדה: אני חושבת שהגיע הזמן, אבל באמת, להפוך אותנו להיות עובדות של משרד החינוך.

יעקב מרגי: מטעם מי את עובדת היום?

<ענת רחים זדה: רשות מקומית.

<ענת רחים זדה: בעיריית בת ים אני עובדת.

יעקב מרגי: כל הסייעות בבת ים הן עובדות הרשות המקומית?

<ענת רחים זדה: עכשיו, כן, בעקבות הרפורמה החדשה, אבל יש גם סייעות שעובדות מכוח-אדם.

<קריאה: מחליפות.

<ענת רחים זדה: השלטון המקומי מתנהל בצורה מאוד מחפירה, כל אחד עושה מה שהוא רוצה.

<ענת רחים זדה: בקטע של הסייעות אני מדברת.

יעקב מרגי: אין אחידות בין עירייה לעירייה.

<ענת רחים זדה: אין אחידות.

<ענת רחים זדה: תמיד אני אומרת שמאחורי כל גננת טובה עומדת סייעת טובה.

<ענת רחים זדה: סייעת זה לא ספונג'ה, שירותים, לשחק עם הילדים, להכין להם כריכים ולכו הביתה.

<ענת רחים זדה: ממש לא.

<ענת רחים זדה: אנחנו לומדות, מוציאים אותנו לקורסים פה ושם, אנחנו דוחפות את זה ורוצות ללמוד, אבל די, באמת.

<ענת רחים זדה: וגם להכשיר כל סייעת שנקלטת לעבוד בעירייה – 12 שנות לימוד ובמהלך העבודה להוציא אותה לריענון.

<ענת רחים זדה: תמיד אני אומרת: למה לגננות יש שנת שבתון ולנו לא?

<ענת רחים זדה: מה ההבדל?

<ענת רחים זדה: שהיא למדה ויש לה תעודת הוראה?

<ענת רחים זדה: אז גם אנחנו נלמד ותהיה לנו תעודת הוראה.

יעקב מרגי: אני אגיד לך מה ההבדל.

<ענת רחים זדה: למה אנחנו לא צריכות שנה לשבת וללמוד?

יעקב מרגי: ענת, אני רוצה לעזור לך.

יעקב מרגי: ענת, כל מה שאמרת זה פרטים נלווים.

יעקב מרגי: את יודעת מה ההבדל?

יעקב מרגי: שאין לכם ארגון יציג.

<ענת רחים זדה: יש.

<רותי לוי: אני לא חושבת.

<רותי לוי: אני מוחה.

יעקב מרגי: אני הולך לתת לך את רשות הדיבור.

יעקב מרגי: מותר לך למחות, ומותר לי לומר מה אני חושב.

<רותי לוי: בוודאי.

יעקב מרגי: סיימת, ענת?

<ענת רחים זדה: לא.

<ענת רחים זדה: לא סיימתי.

<ענת רחים זדה: כמו שחברת הכנסת זהבה גלאון וכל החברים אמרו, לאפשר לנו לצאת לפנסיה מוקדמת בגלל שחיקה מהעבודה.

<ענת רחים זדה: הברכיים, הגב התחתון - -

יעקב מרגי: או ניידות עובדים.

<ענת רחים זדה: - - אני בת 47, אני רואה את עצמי בגיל 67 כמו אימא שלי, שהיא בת 82, היתה סייעת בירושלים והיא גרה היום בבת ים, עם גב שבור, עם ניתוחי גב.

<ענת רחים זדה: לא רוצה את זה.

<ענת רחים זדה: אני רוצה לצאת בריאה לפנסיה.

<ענת רחים זדה: אם אני רואה שבגיל 60 וקצת, די כבר, יש שחיקה, לאפשר לנו הסייעות גם לצאת בתנאים טובים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: נציגת ההסתדרות.

<רותי לוי: אני ראש חטיבת החינוך בהסתדרות.

<רותי לוי: אני עובדת כשנה, ובשנה הזאת זיהיתי שההסתדרות שמה יד מאוד חזקה בנושא של הסייעות, עם הרבה לב ועם הרבה אהבה.

יעקב מרגי: במה זה מתבטא בשנה האחרונה?

<רותי לוי: רגע.

<רותי לוי: א', זה התבטא בכך - -

יעקב מרגי: אני מסייע לך.

<רותי לוי: - - ששמענו את ועדת הכנסת ורצנו קדימה, זה שאבי ניסנקורן וכחלון חתמו על הסכם שבו אנחנו דואגים ועמלים יומיום להחזיר את עובדות הקבלן חזרה לעיריות, שזה לא דבר פשוט ולא דבר קל, ואנחנו מסתייעים בעורכי-דין.

<רותי לוי: אנחנו עובדים, וזה נעשה.

<רותי לוי: ישבתי ודיברתי עם הבנות וזה נעשה.

<רותי לוי: זה לא קסם, אבל זה נעשה.

<רותי לוי: צעד אחר צעד והם יחזרו בעזרת השם.

יעקב מרגי: האם זה דלת מסתובבת או שזה נעשה וזהו?

<רותי לוי: זה נעשה.

יעקב מרגי: יש לך נתונים?

<רותי לוי: לא.

<רותי לוי: לא באתי עם נתונים, אבל זה נעשה.

<רותי לוי: אנחנו עמלים על כך ועושים על כך ישיבות.

יעקב מרגי: הייתי שמח לקבל נתונים גם אחרי הדיון, תשלחי לוועדה.

<רותי לוי: אני אשמח להעביר.

<רותי לוי: עם דחיפה שלך זה יכול להיות עוד יותר טוב לנער את העיריות ושיקבלו אותן בזרועות פתוחות.

<רותי לוי: האדון פה אמר – הוא הלך – שיש העסקה שעתית.

<רותי לוי: 99% מהסייעות לא עובדות בהעסקה שעתית, זה לא נכון.

<רותי לוי: יש להן ביטחון בעבודה, יש להן חופשות כדין.

<רותי לוי: אני מקבלת טלפונים גם מוועדים וגם מסייעות יומיום, והבנתי שיש בעיה לא בהסתדרות, אלא בעיריות, שלא כל-כך יודעים את התנאים שלהן.

<רותי לוי: פתחנו לפני כחודשיים וחצי מוקד בדיקת תלושי שכר.

<רותי לוי: המוקד הזה נותן מענה לא רק לסייעות.

<רותי לוי: ביקשתי שהוא ייפתח לסייעות, אבל הוא נפתח לכל עובדי הרשויות המקומיות.

<רותי לוי: ללא תמורה הם מקבלים אצלנו בדיקה מדוקדקת של תלוש השכר.

<רותי לוי: מצאתי כמה דברים שאני מתכוונת לשים עליהם את היד, ודובר על זה כאן, וזה הלימודים.

<רותי לוי: אני רואה שסייעות לא יוצאות ללימודים.

<רותי לוי: יש לנו גמול א' וגמול ב'.

<רותי לוי: אנחנו דוחפים לצאת, כנראה שצריך לדחוף יותר.

<רותי לוי: אני מעודדת קודם כול את כולם ללמוד, בעיקר נשים, כאישה.

<רותי לוי: אני בגיל 40 התחלתי ללמוד משפטים.

<רותי לוי: אף פעם לא מאוחר מדי.

<רותי לוי: אני מדברת עם סייעת-סייעת, ואני חושבת שזה משהו מאוד-מאוד חשוב, והלוואי שכולן יצאו וילמדו תואר ראשון, וקדימה.

<רותי לוי: חברת הבת שלנו, "שחר-און".

<רותי לוי: שחר-און נותנת מענה לכל מי שרוצה ללמוד תואר באוניברסיטת בר-אילן, פעם בשבוע, ללא צורך בבגרות, ללא צורך בפסיכומטרי.

זהבה גלאון: איך הן יודעות על זה?

<רותי לוי: הן יודעות.

<רותי לוי: כמו שאני יודעת ללכת ולקנות עם התלושים של שחר-און קפה ומאפה אני גם יודעת על כל הלימודים ששחר-און נותנים.

<רותי לוי: זה מפורסם, זה נשלח לבתים של כל עובדי - - -

<אלי יריב: זה מופץ.

<רותי לוי: זה מופץ.

<רותי לוי: לא שומרים את זה בכיס.

<רותי לוי: אנחנו רוצים שאנשים יצאו ללמוד, זה חשוב לנו ואנחנו מממנים את זה.

<רותי לוי: זה לגיטימי שהן ילמדו ולגיטימי - - -

זהבה גלאון: על חשבון מה זה?

זהבה גלאון: האם זה על חשבון יום עבודה?

<רותי לוי: יש יום חופשי.

זהבה גלאון: אני ממש לא מקבלת את זה.

זהבה גלאון: כשעובדות הוראה הולכות ללמוד זה מתוגמל, זה לא על חשבון יום החופשה שלהן.

זהבה גלאון: אני רוצה שכאשר סייעת יודעת שיש לה אופציה כזאת ללכת ללמוד, גם לסייעת יהיה יום חופשה, היא צריכה לנשום.

<רותי לוי: יש ימי השתלמות.

<מנחם לפידור: זה אחרי שעות העבודה, לא על חשבון העבודה.

יעקב מרגי: שמענו.

יעקב מרגי: בואו נמשיך את הדיון.

<רותי לוי: יש ימי השתלמות שמשלמים עליהם, שהמעסיק משלם - - -

יעקב מרגי: הלאה.

יעקב מרגי: בואו נמשיך.

עבדאללה אבו מערוף: זה פרטים שאפשר אחר-כך - - -

זהבה גלאון: זה לא מוסדר.

זהבה גלאון: זה חלק מאותה תפיסה.

<רותי לוי: סייעת היא עובדת הרשות המקומית.

<רותי לוי: כעובדת הרשות המקומית היא זכאית לימי חופשה בהתאם לחוקת העבודה, שזה 22 יום בשנה.

<רותי לוי: היא לא יכולה לצבור אותם - - -

יעקב מרגי: מי הוועד שלהן?

<רותי לוי: מי הוועד שלהן - - -

יעקב מרגי: ועד העובדים.

<רותי לוי: אין ועד עובדים ספציפי.

<רותי לוי: הבנתי את השאלה, אני רצה אתה קדימה.

יעקב מרגי: אני מקווה שהבנת את השאלה.

<רותי לוי: אני רצה אתה קדימה.

יעקב מרגי: מי הוועד שלהן?

יעקב מרגי: לצורך העניין ענת בבת-ים – מי ועד העובדים שלה?

<קריאה: אם היא עובדת עירייה - - -

יעקב מרגי: אל תענו לי.

יעקב מרגי: אני שואל את נציגת ההסתדרות.

יעקב מרגי: בבקשה.

<רותי לוי: ועד העובדים של כל העירייה הוא ועד העובדים.

<רותי לוי: אני יודעת שיש כמעט בכל רשות נציגה של סייעות.

<רותי לוי: כמעט בכל רשות, ואני יכולה ללכת רשות-רשות.

<אלי יריב: יותר מנציגה אחת לפעמים.

<רותי לוי: אני מדברת על נציגה אחת, וזה חשוב, ואני דוחפת אותן ואני עושה מפגשים.

<רותי לוי: אני דוחפת את הסייעות קדימה.

<רותי לוי: גילוי נאות, הייתי בעברי מורה לחינוך מיוחד, והיתה לי - - -

יעקב מרגי: תזכירי לי את השם שלך.

<רותי לוי: רותי לוי.

יעקב מרגי: מאחר שמחית קודם על האמירה שלי, כשאני מתכוון שאין להן ארגון יציג, ודאי שהן מיוצגות, הן לא שקופות - - -

<רותי לוי: ודאי שלא.

יעקב מרגי: אתם יושבים כאן מסביב השולחן, נציגי ההסתדרות, בגלל שהם מאורגנים.

יעקב מרגי: אם הם היו מוגדרים כמקצוע, הרי מורה בבית הספר התיכון, מי הארגון היציג שלו?

<רותי לוי: הסתדרות המורים - - -

יעקב מרגי: סליחה.

יעקב מרגי: אם הסייעות בבת-ים החליטו לשבות, האם זה יחייב את הסייעות בירושלים?

יעקב מרגי: זה יחייב את הסייעות שעובדות באמצעות חברות כוח-אדם?

<רותי לוי: כאשר אני מבקשת שהסייעות ישבתו הן ישבתו.

<רותי לוי: אם צריך להשבית אותן, הן ישבתו.

<רותי לוי: כל הסייעות כן מאוחדות.

יעקב מרגי: את מסוגלת להביא מצב - -

<רותי לוי: כן.

יעקב מרגי: - - לו יצויר שכלו כל הקיצין ויושב-ראש ההסתדרות השתכנע – את מסוגלת להביא להשבתה של כל הסייעות?

<רותי לוי: היום כן.

<רותי לוי: אולי לפני שלוש שנים לא, היום כן.

יעקב מרגי: למה היום כן?

<רותי לוי: משום שהיום אני רואה שהן יותר מאוחדות, יש להן יותר כוח, הן יודעות מה הן שוות, והן שוות.

<רותי לוי: אני סומכת עליהן ואני חושבת שאני כן אצליח.

יעקב מרגי: אני שמח לשמוע את זה.

<אלי יריב: צריך לסייג את זה, למעט עובדי קבלן.

יעקב מרגי: מה תפקידך בהסתדרות?

<אלי יריב: אני מייצג את ההסתדרות בכנסת.

<אלי יריב: אני רוצה להוסיף למה שעו"ד רותי לוי אמרה.

<אלי יריב: אתה התכוונת לסייעות עובדות קבלן שאין להן ארגון.

יעקב מרגי: לאו דווקא.

<אלי יריב: סייעות עובדות הרשויות המקומיות יש להן את הארגון היציג שזה ההסתדרות, יש את ועד העובדים ויש להן נציגות בוועד העובדים.

<אלי יריב: עובדי קבלן או החברות העירוניות, שם יש בעיה ואתה צודק.

<רותי לוי: אנחנו משתדלים להחזיר אותן חזרה.

יעקב מרגי: סיימת, רותי?

<רותי לוי: כן.

<רותי לוי: אני יכולה לדבר עוד שעתיים.

יעקב מרגי: אין לי זמן.

יעקב מרגי: בבקשה, גברתי, רצית לדבר.

<סיגל אבישי: אני סייעת משלבת זה עשר שנים, היום אני משלבת ילד CP עם לקות ראייה מורכבת מאוד בכיתה רגילה.

<סיגל אבישי: אני חייבת לציין שביום שישי האחרון הוא קיבל הצטיינות יתרה בהתנהגות והצטיינות בלימודים.

<סיגל אבישי: אני רואה את הילדים האלה משולבים במערכת באופן של 100%.

יעקב מרגי: אני עכשיו עסוק בסייעת.

יעקב מרגי: אני אזמין אותך, כי היו לנו עשרות דיונים בנושא הזה – אזמין אותך לעוד דיונים בנושא הזה.

<סיגל אבישי: אין בעיה.

יעקב מרגי: כרגע הסייעת במרכז.

זהבה גלאון: זה בזכותה.

<סיגל אבישי: אני סייעת.

<סיגל אבישי: קודם כול, קיבלתי שבחים וחיבוקים על העבודה שאני עושה.

<סיגל אבישי: העבודה שאני עושה מדהימה, לא מבינים כמה.

<סיגל אבישי: אני מבקשת לראות את זה בתנאי השכר שלי.

יעקב מרגי: כמה שנים את עובדת כסייעת משלבת?

<סיגל אבישי: עשר שנים.

<סיגל אבישי: עבדתי עם ילדים על הרצף.

יעקב מרגי: את מועסקת על-ידי - - -

<סיגל אבישי: כרגע על-ידי הרשות אחרי מלחמה, כי הייתי עוסקת קבלנית, עמותה.

יעקב מרגי: שכר – אם מותר לשאול?

<סיגל אבישי: איך אתה רוצה את זה ברוטו?

יעקב מרגי: אם זה בעשירון העליון מותר לך לשתוק.

<אלי יריב: לפי שעה.

<סיגל אבישי: לפי שעה זה יוצא 28 שקלים.

<סיגל אבישי: זה מבזה.

<נטע לוי: חשוב לדעת מה יוצא בסוף, כי יש לה 24 שעות.

<סיגל אבישי: לא, יש לי 30 שעות, אין לי יום חופשי בשבוע, אני עובדת עם הילד כל השבוע.

<סיגל אבישי: אם אני צריכה לבוא לפה, אני כמובן צריכה לדאוג להחלפה, ושההחלפה תיעשה עם הכנה מראש, כמובן עם המפתח לשירותים המיוחדים עם הכול, ולהיות מאוד אחראית כי אחרת הוא נופל בין הכיסאות, וזה חבל.

<סיגל אבישי: אני עושה את העבודה שלי, באתי בלי לדעת מה אני עושה.

<סיגל אבישי: אני לוקחת את ההשתלמויות לבד, אני משלמת עליהן מכספי, כי אני חייבת השתלמות מקצועית שמיועדת לאותו ילד.

יעקב מרגי: אני אתאפק ולא אשאל אותך למה את עושה את זה.

יעקב מרגי: לא משנה.

<זאב גולדבלט: תדע שזה פחות ממה שמקבלת הבת שלי כבייביסיטר על ילדה אחת.

יעקב מרגי: תודה, זאב.

<סיגל אבישי: למה אני עושה את זה?

<סיגל אבישי: מעבר לזה שאני צריכה לקיים את המשפחה שלי כמובן, אני רואה בזה שליחות ואני לא מוכנה להיות בינונית בשליחות הזאת.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: משרד החינוך.

יעקב מרגי: שמעתם את הקולות, ראיתם אותן.

<סימה חדד: שמענו, אנחנו מכירים, אנחנו לא בישיבה ראשונה יושבים כאן.

<סימה חדד: אני מנהלת האגף לחינוך קדם יסודי.

<סימה חדד: כפי שנאמר כאן הסייעות הן עובדות הרשויות.

<סימה חדד: עם זאת, יש לנו ניהול משותף ואנחנו שותפים לקביעת ההכשרה, להגדרות התפקיד.

<סימה חדד: אנחנו רואים בהן חלק מצוות חינוכי, ללא ספק.

יעקב מרגי: אתם רואים בהן כמקצוע?

<סימה חדד: אנחנו רואים בהם חלק מהצוות החינוכי.

<סימה חדד: מה זה מקצוע?

יעקב מרגי: עכשיו אני פושט את הגלימה של יושב-ראש ועדה, לצורך העניין אני מדבר כאבא מבאר-שבע.

יעקב מרגי: אני יודע איך זה עובד.

יעקב מרגי: מי שרוצה לסדר מקום עבודה, אומרים לו: יש לנו סייעת.

יעקב מרגי: קודם כול, ברירת המחדל היא סייעת, ולוקחים.

יעקב מרגי: איפה את נכנסת לתמונה?

<סימה חדד: אני אומרת, אנחנו קובעים יחד עם משרד הפנים את הגדרות התפקיד.

<סימה חדד: קודם כול, דרישות התפקיד.

<סימה חדד: זה דבר ראשון.

יעקב מרגי: מה דרישות התפקיד לסייעת?

<סימה חדד: דקה, אני רק רוצה לסיים.

<סימה חדד: קודם כול 12 שנות לימוד.

<סימה חדד: אני מסכימה אתך, גם כשאנחנו קובעים את הנושא של ההכשרות, דובר כאן שאין אחידות.

<סימה חדד: זה נכון.

<סימה חדד: אין לנו דרך לאכוף את זה, כל רשות מתנהלת בדרך כזאת או אחרת.

<סימה חדד: יש רשויות שמסבסדות את ההכשרות, יש סייעות רבות.

<סימה חדד: והסיבה שהן לא משתלמות ולא מוכשרות, מכיוון שהן צריכות לשלם מכספן.

<סימה חדד: זה לא רק שהשכר נמוך אלא גם הן צריכות לשלם על זה מכספן.

<סימה חדד: זה נכון גם לגבי הנושא של קבלת סייעת לעבודה.

<סימה חדד: אנחנו יכולים להגדיר, לסייע בעניין הזה, אין לנו דרך לאכוף את זה הלכה למעשה סביב העניין הזה של קבלה לעבודה וגם לגבי הנושא של ההכשרה, אבל הגדרה קיימת.

יעקב מרגי: סימה, שאלה.

יעקב מרגי: יחידת השכר שאתם מתקצבים היא מוגדרת, היא ידועה, נכון?

<סימה חדד: נכון.

יעקב מרגי: אתם עושים בקרה על הרשויות?

יעקב מרגי: יש מהלך מבורך שהתחלתם מול גופים שהם לא רשויות של בקרת עומק, שאכן מעסיקים במוסדות חינוך, משלמים את השכר לפי הכללים ומוסדות נאלצים להשיב לעובדים והם לא מקבלים.

יעקב מרגי: זה מהלך מבורך.

יעקב מרגי: יש כאלה שצועקים "אי", ואני לא מתרגש מה"אי" שלהם.

יעקב מרגי: השאלה אם גם מול הרשויות המקומיות אתם עושים את זה.

<סימה חדד: כן, אנחנו יוצאים עכשיו למכרז בקרה, גם אושרו תקנים על-ידי האוצר לטובת הנושא הזה, כדי לוודא שהכספים שעוברים עבור הסייעות, עבור כל בעלי התפקידים שנמצאים ברשויות, ולכן הם עוברים כפי שהם.

<סימה חדד: כפי שנמסר פה היו שנים שקיבלו עבור שנה מלאה של 12 חודשים, שילמו רק 10 חודשים.

<סימה חדד: אנחנו מתחילים במהלך כזה במערכת אחת של מכרזים ומערכת אחרת שאנחנו פותחים גם סביב הנושא של הסייעת השנייה, גם שם אפשר למצוא שונות כזאת או אחרת, וגם שם אנחנו ממפים כרגע את כל הסייעות שיש במערכת - - -

יעקב מרגי: שמעת פה את הקריאה, היתה פה תמימות דעים סביב השולחן, להעביר את הסייעות לעובדות משרד החינוך.

יעקב מרגי: לפני שמדברים על הקשיים – אוצר, זה לא אנחנו – אתם בכלל מעוניינים?

יעקב מרגי: האם אתם חושבים שזה נכון מקצועית?

<סימה חדד: שאלה קשה.

יעקב מרגי: גם "אין לי תשובה" זה מתקבל.

יעקב מרגי: לא בהבנה, אבל - - -

<סימה חדד: אין לי תשובה.

<סימה חדד: אני יכולה לומר את דעתי האישית, אבל אני לא חושבת שכרגע אני מייצגת.

<סימה חדד: אני חושבת שאם אנחנו מתייחסים לזה כאל צוות חינוכי, יכול להיות שזה המקום, או למצוא אלטרנטיבה.

<סימה חדד: אני לא יודעת לתת לך כרגע תשובה מדויקת אם נכון להעביר, אני גם לא רוצה להיכנס לרזולוציות של ימי חופשה, שבתון וכו', אני חושבת שזה קצת יותר מורכב.

<סימה חדד: אני חושבת שאם מתייחסים לזה כצוות חינוכי, צריך לנסות לאחד תנאי העסקה.

יעקב מרגי: על-ידי מי מועסקות הגננות?

<סימה חדד: משרד הפנים.

יעקב מרגי: אני בכוונה שואל, שהדברים הברורים ייאמרו.

<סימה חדד: התשובה ברורה, נכון.

יעקב מרגי: אם הסייעות הן חלק מהצוות החינוכי, חזרת על זה כתפיסה מקצועית כמה וכמה פעמים, אני חושב שלא צריך להיות הבדל.

יעקב מרגי: זה מה שחברת הכנסת זהבה גלאון ניסתה לומר – התפיסה.

יעקב מרגי: אנחנו יכולים לדון על אורך שבוע העבודה, אפשר לדבר על ניידות עובדים, שחיקה, מחלות – על הכול אפשר לדבר, אם לא נטפל בתפיסה, נמשיך להתעסק בטלאי על טלאי ועוד תחבושת ועוד תחבושת.

יעקב מרגי: אם התפיסה שהסייעת היא חלק מהצוות החינוכי, אז יש הסתכלות אחת ויחידה.

יעקב מרגי: זו הנקודה.

יעקב מרגי: פה אני חושב שנתת לי את התשובה, למרות שלא רצית.

<סימה חדד: לא, אני רוצה לומר לך - - -

יעקב מרגי: נתת לי את התשובה למרות שלא רצית.

<סימה חדד: אני מבקשת לומר עוד משפט אחד.

<סימה חדד: גם כאשר הסייעות כרגע הן עובדות הרשויות המקומיות, אנחנו עושים כל מה שניתן בידינו - - -

יעקב מרגי: לא דומה.

<סימה חדד: לא אמרתי שזה דומה, אני רק אומרת שמכיוון שזאת התפיסה, שהיא חלק מהצוות החינוכי – דרך אגב לצד נושא הניקיון.

<סימה חדד: אלה הפערים – מי שרוצה להיות גננת, תלך ותלמד.

יעקב מרגי: לא, היא לא רוצה להיות גננת.

<קריאה: - - -

יעקב מרגי: לא, לא, לא.

יעקב מרגי: את לא מפריעה לי.

יעקב מרגי: אני משקיע מאמצים להיות קשוב.

יעקב מרגי: סימה, אנחנו בדיון, וזאת מטרת הדיון.

יעקב מרגי: פחדתי שתלכו לשם ולא רציתי שזה ייאמר.

יעקב מרגי: הסייעות לא רוצות להחליף את הגננות.

יעקב מרגי: הנה, אני אומר לך.

יעקב מרגי: הן לא רוצות להשתוות לגננות, אבל בתוך עמנו אנחנו יושבים, גם בסיורים וגם נכנסים לגנים, כבר בהוויה הגנית אנחנו רואים את הביחד שם.

יעקב מרגי: את יודעת מה?

יעקב מרגי: אל תגלי לאף אחד, בחלק מהמקרים הסייעת דומיננטית לא פחות מהגננת.

יעקב מרגי: אנחנו מכירים את המציאות, ויש הבחנה מקצועית שאכן היא חלק מהצוות המקצועי.

יעקב מרגי: לשם אנחנו חותרים, ההסתדרות, משרד החינוך.

יעקב מרגי: ועכשיו אני פונה אל בעל המאה, משרד האוצר.

<יהונתן פת: אני מהאגף הממונה על השכר באוצר.

<יהונתן פת: קודם כול, אני רוצה להתייחס לכל הסוגיה של מעבר למשרד החינוך.

<יהונתן פת: זה עניין, א', שצריך לשקול ולהבין את כל ההשלכות שלו.

<יהונתן פת: אני מניח שיש לא מעט שאלות שיעלו בהקשר הזה - - -

יעקב מרגי: אתה רוצה שאני אספק לך חלק מהתשובות של הלוא?

יעקב מרגי: למה לא כדאי?

<יהונתן פת: התשובות של הלוא מגיעות מהאגף השכן שלנו, רק שהם לא כאן.

יעקב מרגי: מה השם שלך?

<יהונתן פת: יוני.

יעקב מרגי: חכה.

יעקב מרגי: עזוב את אגף התקציבים.

יעקב מרגי: אני חייב לומר, הממונה על השכר באוצר הוא יותר מענטש מאגף התקציבים, את יכולה לסגור אתו הבנות.

יעקב מרגי: משכו אותך, הגעתי אתו להבנות, בא בעל הבית השני, אגף התקציבים ואומר "רגע".

יעקב מרגי: אני מכיר את המציאות.

<יהונתן פת: תלוי במה.

יעקב מרגי: רגע.

יעקב מרגי: אני אתן לך כמה נימוקים.

יעקב מרגי: אחד המדדים שבהם מדינת ישראל נמדדת זה צמצום המגזר הציבורי.

יעקב מרגי: נכון, סייעות יש 35,000 – מצד אחד שילמנו ועודדנו פרישה במגזרים אחרים בשירות המדינה, ועכשיו אתה רוצה להביא לי עוד, מסה קריטית, להעלות את המדד?

יעקב מרגי: אני מבין את הצורך, מבין את המדיניות - - -

<יהונתן פת: לא, דווקא בהקשר של מה שאתה אומר אני חושב ששר האוצר הוכיח שזה לא משהו שמרתיע אותו.

יעקב מרגי: הנוכחי.

<יהונתן פת: כן.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: אנחנו רוצים לעזור לו, לדחוף אותו מאחור.

<יהונתן פת: בסופו של דבר חלק גדול ממה שדיברו כאן זה באמת בדחיפה של שר האוצר ושל האגף שלנו, לקחת גם את הסייעות, אבל לא רק, פנימה אל תוך הרשויות.

<יהונתן פת: כמובן שאנחנו מדברים בהקשר הזה, ואפשר לראות שכל - - -

יעקב מרגי: אתה מכיר את ההחלטה של כתף אל כתף?

יעקב מרגי: האם היא יושמה במאה אחוז?

<יהונתן פת: לא מאה אחוז.

יעקב מרגי: האם אתה יודע ממתי היא?

יעקב מרגי: כבר הספקתי לשכוח מתי הייתי בממשלה, הספקתי לשכוח מתי הייתי שר, אז זה התקבל.

יעקב מרגי: הרי הממשלה החליטה, לא אנחנו כפינו על הממשלה.

<יהונתן פת: בסדר, זאת לא ההחלטה היחידה שאנחנו יודעים שהיא לא מיושמת במאה אחוז.

<יהונתן פת: אני חושב שכן יש התקדמות.

<יהונתן פת: דווקא בהקשר הזה ודווקא בזמן האחרון אפשר לראות שהמשרד והאגף עושים הרבה דווקא בשביל העובדים האלה.

יעקב מרגי: אני עוזר לך, ניסנקורן אמר לי שהוא צרוד, לא משיעול ולא מפגעי מזג האוויר, רק מלקרוא לממשלה: עובדי קבלן, עובדי קבלן, עובדי קבלן.

<יהונתן פת: אני חושב שקולו נשמע, ואני חושב שלא רק קולו, זה הגיע גם מבפנים.

יעקב מרגי: אתה יודע לומר לי משהו ספציפי על הסייעות?

יעקב מרגי: האם יש משהו על השולחן?

יעקב מרגי: האם יש כיוון?

יעקב מרגי: האם יש נייר עבודה, יש תוכנית עבודה?

<יהונתן פת: אני לא מכיר – תתקן אותי נציגת ההסתדרות – שבהסכם המסגרת האחרון היתה איזה דרישה מהם או מהשלטון המקומי לטפל דווקא באוכלוסייה של הסייעות.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: שמעתי.

זהבה גלאון: אדוני, סליחה, אני צריכה לצאת, רק 20 שניות.

זהבה גלאון: אני סומכת על הסיכום שלך, אני מבינה לאן הוא הולך, אני רק רוצה שבסיכום שלך תוסיף את מה שאמרנו, שבישיבה הבאה סוגרים עניין.

זהבה גלאון: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה רבה לך.

יעקב מרגי: חבר הכנסת איתן ברושי.

איתן ברושי: אני מצטער שלא יכולתי להשתתף בגלל דברים דומים אחרים, אבל באתי לכאן מפאת חשיבותו של הדיון וגם לומר אולי דבר שכבר נאמר.

איתן ברושי: כמי שהיה ראש רשות וכמי שמכיר את הנושא גם מזוויות נוספות, לפי דעתי השאלה המרכזית זה לא מי מעסיק את הסייעת, אלא כמה משלמים לה.

איתן ברושי: לפי דעתי יש בעיה של שכר נמוך מדי בחינוך.

איתן ברושי: אם רוצים לעודד, הצעתי הצעה, אני מקווה שגם הקואליציה תעזור, שיעבירו את העבודה המועדפת מתחנות הדלק לחינוך.

איתן ברושי: כ-25 מיליון שקלים משולמים ל-2,500 עובדים בתחנות הדלק שעברו במידה רבה לבתי קפה ופחות לתחנות דלק שעיקר התדלוק שלהן הוא עצמי.

איתן ברושי: יש ועדה בממשלה - - -

יעקב מרגי: אתה רוצה שסייעת תהיה מקצוע מועדף?

איתן ברושי: לא, לא.

איתן ברושי: תן לי רגע לעשות קידום מכירות.

איתן ברושי: רגע.

איתן ברושי: יש מיקרופון.

איתן ברושי: חכה רגע.

איתן ברושי: הצעתי שהעבודה המועדפת תהיה בחינוך, משום שאני חושב שקודם כול צריך לממש את ההמלצה להפסיק עם תחנות הדלק, ואין חלופה טובה יותר מהחינוך, וגם לומר שיש סבירות שמי שיעשה עבודה מועדפת בחינוך, הוא כבר בא מאיזה בסיס של החינוך מקודם, צבא וכו', ויש סיכוי שהוא גם יישאר במערכת החינוך אחר-כך.

איתן ברושי: אני אומר את זה כי זה גם דבר שהוא נכון וגם דבר שכדאי לנסות ולהתמודד אתו.

איתן ברושי: באותה מידה גם סייעות יכולות להפוך להיות אחר-כך יותר מסייעת.

איתן ברושי: אני נתקל בזה ביומיום, גם בהתיישבות ממנה אני בא, שמצחצחים לשון על חשיבות החינוך, וכשזה מגיע למשכורת היא מאוד נמוכה, ודאי בעבודות לא מקצועיות או ודאי בנושאים שלא למדו בהם השכלה אקדמית.

יעקב מרגי: ההורים – אנחנו מפריעים לכם?

<קריאה: סליחה.

איתן ברושי: אני חושב שחשוב שתקשיבו, משום שיש פה משקל גדול להורים ולראש הרשות, משום שבחלק מהעניין זה תלוי ברשות ולא בממשלה וגם בנכונות של ההורים לשלם על תוספות.

איתן ברושי: לפי דעתי במציאות של היום יהיה קשה להביא כוח-אדם איכותי, בוודאי לתפקידים לא מקצועיים אם לא יגדילו את העלות לשעה.

איתן ברושי: אני חושב, אדוני היושב-ראש, שזה לא תלוי עכשיו ביותר מדי גורמים שאין לנו שליטה עליהם, זה תלוי במידה רבה גם בך ובוועדה, וגם במי שיושב סביב השולחן.

איתן ברושי: שיהיה ברור שצריך לקבוע פה שכר מינימום, לא שכר מינימום של המערכת, אלא שכר מינימום בחינוך.

איתן ברושי: צריך לבוא ולומר ששעה של עובד כזה או כזה, אני לא רוצה לפרט, בטח אני לא יכול לנקוב מספרים - - -

יעקב מרגי: על העיקרון.

איתן ברושי: על העיקרון.

איתן ברושי: צריך להגיד ששעה בחינוך בגיל הזה או בגיל הזה – לא משנה אם זה יעבור מהכלכלה לחינוך, מה שאני בעד מזמן, או שזה יבוא מהרשות למשרד החינוך, זה גם לא יקרה.

איתן ברושי: אי-אפשר לטפל בכול בבת אחת – אני חושב שבתנאים של היום, מי שמעסיק את העובדות, צריך להגדיר מהו השכר שמתחתיו זה לא שכר הוגן ולפרסם את זה, ומי שייתן פחות הוא ייחשב כמעסיק לא ראוי ולא הוגן, ומי שיהיה בתחום הזה ידע גם מה לדרוש.

איתן ברושי: מי מכוון אותן?

איתן ברושי: מי אומר להן מה השכר הנכון?

איתן ברושי: מהו יום עבודה?

איתן ברושי: כמה שעות בשבוע?

איתן ברושי: יש פה תחום אפור, לפי דעתי הוא לא מועיל לחינוך והוא לא הגון כלפי העובדות.

יעקב מרגי: תודה.

<רותי לוי: זה לא נכון.

איתן ברושי: זה לא נכון?

איתן ברושי: זה מה שאני יודע.

איתן ברושי: לפי דעתך זה לא נכון.

יעקב מרגי: גברת נכבדה, מישהו ביקש ממך לאשר אם זה נכון או לא נכון?

<רותי לוי: סליחה, לא.

איתן ברושי: אני פוגש את זה כל יום.

יעקב מרגי: תודה, חבר הכנסת ברושי.

איתן ברושי: בבקשה.

יעקב מרגי: האם סביב השולחן יש מישהו שרוצה להתבטא ועדיין לא התבטא?

יעקב מרגי: בבקשה.

<נטע לוי: אני יכולה להוסיף שני דברים קטנים.

<נטע לוי: אנחנו רואות שני מעגלי פעולה.

<נטע לוי: האחד זה מה שדובר כאן רבות על זה שכל רשות עושה מה שהיא רוצה, וזה בעצם בעיה באכיפת ההסכמים הקיימים.

<נטע לוי: אבל אני חושבת שהשולחן הזה והמטרה שלו והמטרה של הישיבה הבאה, שעליה אתה רוצה לדבר, היא לשפר את ההסכם הקיים, ושם יש הרבה מאוד עבודה.

<נטע לוי: דבר הנוסף שאני רוצה להוסיף, ודיברנו גם אתך על זה, ועדת החינוך היא מקום שנתן להתארגנות הסייעות הארצית את הפתח לדחוף קדימה הרבה מאוד שינויים, אחד מהם אגב זה שינוי גם בהסתדרות.

<נטע לוי: למשל רותי לוי שיושבת לידי כאן, רותי היא מינוי של השנה האחרונה, כפי שהיא אמרה, והיא פועלת בנושא הזה של האכיפה, אנחנו מרגישות את זה בשטח.

<נטע לוי: זאת אומרת שיש שיפור.

<נטע לוי: אבל הדבר שמאוד-מאוד חשוב לנו לומר, להכניס את הסייעות– כשחושבים ומתכננים רפורמות במערכת החינוך ובמשרד החינוך, הסייעות חייבות להישמע מהשטח, ואי-אפשר להתעלם מקולן.

<נטע לוי: לפני כמה שנים בדיונים הראשונים על יישום חוק חינוך חינם לגיל הרך הסייעות מהתארגנות הסייעות הארצית באו עוד לדיונים עם עינת וילף ואמרו: נהיה חייבות כאן סייעת שנייה, אנחנו לא נעמוד בנטל עם גיל שלוש, ומשרד החינוך אמר בזמנו שהסייעות לא קשורות אליו והן חלק ממרכז השלטון המקומי.

<נטע לוי: אנחנו רואים כאן התקדמות, אבל צריך את הצעד הגדול קדימה.

<נטע לוי: תודה רבה.

יעקב מרגי: מישהו שלא התבטא.

יעקב מרגי: אם לא, אני רוצה לסכם.

יעקב מרגי: בבקשה, משפט אחרון.

<ישראל אליסף: אם אני מבין נכון ההצעה של חבר הכנסת ברושי זה מין הצעת ביניים, עד שזה יעבור למשרד החינוך.

יעקב מרגי: תודה.

<ישראל אליסף: רגע, יש לי משהו להגיד על זה.

<ישראל אליסף: דבר ראשון, אנחנו מתדרדרים אחורה.

<ישראל אליסף: למה?

<ישראל אליסף: במקום שהממשלה תיקח אחריות, אתה מפיל את זה על הרשויות.

איתן ברושי: לא, לא.

איתן ברושי: לא זה מה שאמרתי.

יעקב מרגי: אליסף, תעצור.

יעקב מרגי: אני לא פותח דיונים על דבריו של חבר הכנסת ברושי.

איתן ברושי: אמרתי להגדיר מחיר, כי כל החינוך בשכר נמוך.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: אנחנו לא פותחים דיון נוסף.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

<מנחם לפידור: אני ממרכז שלטון מקומי.

<מנחם לפידור: קודם כול, אין לנו התנגדות שהסייעות יהיו עובדות של משרד החינוך.

יעקב מרגי: אני לא מתפלא.

<מנחם לפידור: אני מזכיר לוועדה שבערך עד שנים 2006-2007 הסייעות מומנו ב-100% על-ידי משרד החינוך, מ-2006-2007 זה 87%.

<מנחם לפידור: כלומר, אנחנו נושאים ב-13% מהתקציב.

<מנחם לפידור: היה קיצוץ בתקציב של משרד החינוך, כך מביאים כסף.

יעקב מרגי: אני בעד שעל הכול תתוקצבו 100%, תפסיקו לגבות מאתנו ארנונה.

יעקב מרגי: מה אתה אומר?

<מנחם לפידור: על הכול.

איילת נחמיאס ורבין: דיברו אתי על זה אתמול באשקלון.

עבדאללה אבו מערוף: אני בעד חוק כזה.

<מנחם לפידור: אנחנו לא מכירים מקרים.

<מנחם לפידור: אנחנו יודעים שהסייעות מועסקות באמצעות הרשויות המקומיות, אני לא יודע אם מדובר פה על קבלנים, אני פשוט לא נתקלתי בזה.

יעקב מרגי: טוב שאתה מדייק, אתה לא נתקלת בזה.

<מנחם לפידור: אני נתקל בלא מעט דברים.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: הצטרפה אלינו חברת הכנסת איילת נחמיאס.

איילת נחמיאס ורבין: אני ממש מתנצלת, הייתי מגיעה בזמן.

איילת נחמיאס ורבין: אבל הדיון בוועדת הכנסת התארך כרגיל, זה שַמות שם.

יעקב מרגי: להם יש פריבילגיה לקפוץ מדיון לדיון, והם באים לפה לדרוך לי על היבלות.

יעקב מרגי: אני תקוע פה מ-09:00 בבוקר.

איילת נחמיאס ורבין: נכון.

איילת נחמיאס ורבין: א', אני מברכת את יושב-ראש הוועדה על הדיון הזה.

יעקב מרגי: אני מקנא בכם שאפשר - - -

איילת נחמיאס ורבין: אני דווקא לא מקנאת בנו, כי אני נמצאת עם הנשים האלה, אני רואה אותן בגן של הילדים שלי, והילדים שלי היום כבר בגן עירוני, אז היום אנחנו כבר מדברים על הסייעות היוקרתיות, כלומר, על הסייעות שמקבלות את הכסף שלהן מהעירייה.

איילת נחמיאס ורבין: אדוני היושב-ראש, הדיון הזה בנושא שכר הסייעות במדינת ישראל – ואם אתה זוכר, קיימנו דיון בנושא שכר הסייעות בזמנו בחינוך המיוחד והסייעות שעוזרות לילדים שסובלים מכל מיני מחלות – הדיון בנושא שכר הסייעות במדינת ישראל מתקיים יותר מדי שנים.

איילת נחמיאס ורבין: יותר מדי שנים יש הסכמה לכאורה בין כל הגורמים שהשכר הוא בלתי נסבל, שמדובר בתחתית שרשרת המזון התעסוקתית, שמדובר בנשים שאוחזות את הילדים שלנו.

איילת נחמיאס ורבין: באמת אני אומרת את זה כמי שהילדים שלה קטנים.

יעקב מרגי: "אתה יהלום", "אתה פרח", "אתה נשמה שלי".

איילת נחמיאס ורבין: אני מסתכלת על זה, כואבת את זה, מתקוממת כנגד הדבר הזה, ואנחנו בסופו של דבר יושבים כאן – אני אגיד את זה אפילו יותר חמור: אם היו באים ואומרים שמשביתים את המשק בגלל שכר הסייעות במדינת ישראל, הייתי עומדת יחד אתן מול הדחפורים ואומרת: כן, על זה משביתים מדינה שלמה.

איילת נחמיאס ורבין: כמעט לכל משפחה במדינת ישראל בסופו של דבר יש נגיעה כזאת או אחרת עם הסייעת בגן הילדים, עם סייעת בחינוך המיוחד.

איילת נחמיאס ורבין: בכל מקום אנחנו נוגעים בהן ונוגעות בהן, ובסוף אנחנו לא מדברים את השפה שהן צריכות מאתנו, והשפה שהן זקוקות מאתנו היום זה לשפת האולטימטום, ולכן למרות שאני לא אוהבת להגיע ככה לדיונים באמצע ולומר את דברי, הרגשתי שאני לא יכולה אלא להיות פה היום.

איילת נחמיאס ורבין: אני מתנצלת, אדוני היושב-ראש.

יעקב מרגי: בדברי הסיכום שלך הכנסת בפנים כל מה שנאמר כאן בשעה האחרונה.

איילת נחמיאס ורבין: א', קלעתי לדעת חכמים, ואני מקווה שגם לדעת חכמות, ואני אומרת את האמת.

יעקב מרגי: חכמות.

איילת נחמיאס ורבין: הרגשתי שלמרות הקפיצה והדילוג ולהגיע ברגע האחרון, חבר הכנסת מרגי מכיר אותי - - -

יעקב מרגי: תודה.

איילת נחמיאס ורבין: תודה.

יעקב מרגי: תרשו לי, מעכי, אני לוקח מדברי הסיכום insert קטן ואני אמשיך.

יעקב מרגי: כל האומר דבר בשם אומרו, מביא גאולה לעולם.

<קריאות: אמן.

יעקב מרגי: "בישראל מועסקות כיום כ-35,000 סייעות במערכת החינוך: חלקן עובדות בגני הילדים בצמוד לגננת, חלקן עובדות בבתי ספר לחינוך מיוחד בצמוד למורה, וחלקן משלבות ילדים עם צרכים מיוחדים ורפואיים בחינוך הרגיל.

יעקב מרגי: התפקיד שלהן במערכת החינוך הוא חיוני ובעל השפעה ישירה ועמוקה על הילדים.

יעקב מרגי: למרות כוחן המספרי הרב, הסייעות "נופלות בין הכסאות" – בין משרד החינוך, השלטון המקומי וההסתדרות.

יעקב מרגי: " הוועדה מודה לכל מי שהשתתף בדיון היום ותרם את חלקו.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת ליושב-ראש ההסתדרות החדשה לקחת את המשימה הזאת של הסייעות לידיים, סליחה על הביטוי הישיר, ולהביא הסכם קבוע שיביא לידי ביטוי, א', את הגדרת מקצוע הסייעת.

יעקב מרגי: ב', הגדרת שבוע העבודה של הסייעת, להעמידו על 35 שעות.

יעקב מרגי: ג', הכרה בשחיקה ובמחלות המקצוע.

יעקב מרגי: ד', יצירת חלופות תעסוקה לסייעות ותיקות, מה שנקרא "ניידות עובדים.

יעקב מרגי: ה', לקבוע את מסגרות ההעסקה של הסייעות, להפסיק את ההעסקה הפוגענית.

יעקב מרגי: יושב-ראש הוועדה יפנה בפנייה ישירה ואישית ליושב-ראש ההסתדרות, מר אבי ניסנקורן, כי אנחנו מבינים ומאמינים שללא פעולה אקטיבית שלו, ואך ורק שלו, בנושא הזה, הנושא הזה לא ייפתר.

יעקב מרגי: הוועדה קוראת למשרד החינוך, עד שסוגיות אלה שדיברנו עליהן – ההסכם – ייפתרו, לפעול לאלתר לאחידות השירות, מה שנקרא "אחידות צורת ההעסקה ואחידות בתשלום".

יעקב מרגי: הוועדה מצפה לכך שהישיבה הבאה תהיה ישיבה מסכמת, שבה נברך את ההסתדרות, האוצר ומשרד החינוך על ההסכם החדש של הסייעות.

יעקב מרגי: תודה רבה לכם.